ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2019 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
та сторін судового провадження:
прокурора ОСОБА_5
потерпілих ОСОБА_6
ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000319 від 18.07.2019 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Павлівка Кампаніівського району Кіровоградської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.

На вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 17 жовтня 2019 року, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу.

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого:

ЄУНСС №720/1900/19 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_9
Категорія ч.2 ст. 286 КК України
КП №11-кп/822/545/19 Суддя - доповідач: ОСОБА_1

-ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обраховано з моменту його затримання, а саме з 18 липня 2019 року.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено обрану - тримання під вартою.

Вирішено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз по справі в розмірі 6280 (шість тисяч двісті вісімдесят) гривень 08 копійок.

Вирішено питання речових доказів.

Вимоги апеляційної скарги та доводи учасника, який її подав.

Обвинувачений ОСОБА_8 , в своїй апеляційній скарзі, з вказаним вироком районного суду не погоджується, вважає його незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що він дійсно визнає свою вину в інкримінованому злочині частково, а саме в тому, що своїми діями він спричинив дорожньо-транспортну пригоду, однак не визнає, що всі пункти ПДР знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП.

Вказує на те, що у висновку інженерно-транспортної експертизи немає жодного обґрунтування та відповідних дослідницьких розрахунків того, що порушення п.31.4.5 (г) ПДР перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП.

Крім того, в суді першої інстанції не отримано достатніх та беззаперечних доказів того, що потерпіла отримала тілесні ушкодження, які є причиною її смерті, саме в результаті дорожньо-транспортної пригоди, а не небезпечної поведінки самої потерпілої, зокрема вистрибуванням з автомобіля під час руху.

Також, в судовому засіданні першої інстанції, судово-медичний експерт ОСОБА_10 відповідаючи на питання сказав, що медико-криміналістичне дослідження виступаючих предметів частин салону автомобіля не проводилось, тому не представляє можливим встановити достовірний механізм травмування потерпілої.

Тому, твердження судово-медичної експертизи про виявлені на тілі потерпілої тілесні ушкодження виникли від дії твердих тупих предметів, найбільш ймовірно за умов дорожньо-транспортної пригоди у салоні автомобіля, є ніщо інше як припущення, яке не ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Стверджує, що суд першої інстанції не навів у вироку переконливих мотивів спростування позиції захисту викладених під час судового слідства, вказаний вирок має обвинувальний ухил, є необґрунтований, не вмотивований, з посиланням на одні докази і безпідставне відхилення інших, як ті, що беззаперечно виправдовують його та піддають сумніву обвинувачення.

Просить, скасувати вирок районного суду та ухвалити новий вирок, яким виправдати його у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

18 липня 2019 року близько 01 години 00 хвилин ОСОБА_8 керуючи в стані алкогольного сп`яніння, автомобілем марки «Volkswagen Transport», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався у темну пору доби по польовій ґрунтово-гравійній дорозі поза межами населених пунктів в адміністративно-територіальних межах Новоселицького району Чернівецької області зі сторони с.Топорівці в напрямку с.Рідківці. Рухаючись на спуск, ОСОБА_8 в порушення п.п. 1.5, 2.3 (б,д), 2.9 (а), 10.1, 12.1, 31.4.5 (г) Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, втратив керування над ним та допустив виїзд за межі проїзної частини дороги вліво із подальшим перекиданням на праву сторону. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 ч.2 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_11 ..

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Прокурор наполягав на тому, що вину ОСОБА_8 у вироку суду цілком доведено та обґрунтовано, а тому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишили розгляд апеляції на розсуд колегії суддів.

Мотиви суду при постановлені рішення.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч.2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора та потерпілих, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені доводи в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла наступних висновків.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.

Згідно ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанцій у межах апеляційної скарги.

Розглядаючи апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, журналу судового засідання та технічного запису судового розгляду, судом досліджені всі обставини, які могли мати значення для справи, тому твердження в апеляції обвинуваченого, що судом не отримано достатніх та беззаперечних доказів того, що потерпіла отримала тілесні ушкодження, які є причиною її смерті, саме в результаті дорожньо-транспортної пригоди, а не небезпечної поведінки самої потерпілої, зокрема вистрибуванням з автомобіля під час руху не заслуговують на увагу, колегія суддів погодитись з ними не може та вважає їх безпідставними. Ці заперечення проти звинувачення детально розглядалися судом першої інстанції і спростовані наведеними у вироку доказами.

Ретельно перевіривши ці доводи, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

При перевірці вироку суду І інстанції, колегією встановлено, що районним судом вказані вище вимоги закону були дотримані, суд правильно встановив фактичні обставини справи, дії ОСОБА_8 вірно кваліфіковано за ч.2 ст. 286 КК України, висновок про доведеність вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованого злочину відповідає сукупності зібраних у справі і досліджених у судовому засіданні доказів, яким дано остаточну юридичну оцінку, яка ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви, згідно з ст. 374 КПК України.

Як вбачається з вироку районного суду, обвинувачений ОСОБА_8 , в судовому засіданні першої інстанції винним себе у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав частково. Вказав, що 18 липня 2019 року він разом із знайомими ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 відпочивали на «Горбах», неподалік від с. Рідківці Новоселицького району вживаючи слабоалкогольні напої. Близько 01 години вони двома автомобілями вирішили поїхати з місця відпочинку, ОСОБА_12 їхав з ОСОБА_13 , а він разом із померлою ОСОБА_11 , яка сиділа спереду на пасажирському місці. Керуючи автомобілем марки «Volkswagen Transport», державний номерний знак НОМЕР_1 по гравійній дорозі на швидкості до 60 км/год він відчув удар в праве переднє колесо, після якого їх почало заносити та розвертати вліво, в подальшому автомобіль перекинувся на правий бік. Після перекидання ОСОБА_11 в автомобілі вже не було. Вважає себе винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, а не в заподіянні смерті ОСОБА_11 , оскільки не виключає можливості того, що померла сама могла вистрибнути з автомобіля.

Разом з тим, такі твердження обвинуваченого ОСОБА_8 спростовуються матеріалами справи, а його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України підтверджується доказами, дослідженими та перевіреними районним судом, яким надана належна юридична оцінка, зокрема:

- свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції вказав, що він є братом померлої ОСОБА_11 .. Вночі з 17 на 18 липня 2019 року разом із своєю сестрою й знайомими ОСОБА_13 та ОСОБА_8 відпочивали на «Горбах» неподалік від с. Рідківці Новоселицького району, де вживали під час спілкування пиво. В подальшому вони вирішили поїхати звідти. ОСОБА_11 поїхала з ОСОБА_8 в попутному напрямку позаду нього з ОСОБА_13 . Через деякий час на великій швидкості обвинувачений обігнав їх піднявши при цьому велику кількість пилу, через що він зупинився, оскільки не було видно дороги. Згодом він почув сильний шум від удару. Коли він зміг під`їхати ближче, то побачив розвернутий та перекинутий на правій стороні автомобіль, під керуванням ОСОБА_8 .. Підійшовши до автомобіля, побачив поряд із вказаним автомобілем без свідомості свою сестру ОСОБА_11 , яку тримав на руках обвинувачений, пояснивши при цьому, що вона сама після зіткнення вилізла з автомобіля. Разом з тим, щодо обставин пригоди, ОСОБА_12 зазначив, що обвинувачений надав неправдиві покази, так як удар автомобіля об камінь стався не з правого боку, оскільки на дорозі не було будь-яких перешкод, а після виїзду його з проїзної частини дороги вліво, про що свідчили сліди коліс від автомобіля обвинуваченого на дорозі та сліди гуми на камені. На момент зіткнення скло з боку пасажирського сидіння, на якому знаходилась ОСОБА_11 було відкрито, оскільки при обгоні сестра помахала йому рукою, остання не була пристебнута ременем безпеки;

- свідок ОСОБА_13 надала аналогічні покази щодо обставин вказаної дорожньо-транспортної пригоди, однак вказала, що не пам`ятає чи обганяв їх по дорозі обвинувачений ОСОБА_8 ;

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18 липня 2019 року, схеми та фотознімків до нього встановлено, що дорожньо-транспортна пригода була вчинена обвинуваченим на польовій дорозі зі сторони с. Топорівці Новоселицького району Чернівецької області в напрямку с. Рідківці Новоселицького району Чернівецької області, поза межами населеного пункту. Крім того, вбачається, що на спуск по ходу руху зліва за межами проїзної частини наявні сліди від коліс автомобіля та відшарування слідів гуми об камінь (т.1 а.п.11-34);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 29 липня 2019 року та доданих до нього фотознімків встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 на місці події показав обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди при якій рухаючись на автомобілів із пасажиром ОСОБА_11 не справився із керуванням, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини автомобіля вліво, де сталось перекидання автомобіля. В результаті пригоди ОСОБА_11 померла (т.1 а.п.149-158).

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_8 також доводиться дослідженими районним судом та перевіреними апеляційною інстанцією матеріалами кримінального провадження, такими як:

- висновком судово-медичної експертизи №500 від 02 серпня 2019 року, згідно з яким, смерть ОСОБА_11 настала від геморагічного шоку, який розвинувся як ускладнення гострої масивної внутрішньої кровотечі внаслідок закритої тупої травми черевної та грудної порожнин з ушкодженням внутрішніх органів. Виявлені на тілі ОСОБА_11 тілесні ушкодження виникли незадовго до моменту настання смерті, цілком можливо в час та за обставин, вказаних в ухвалі, тобто за умов дорожньо-транспортної пригоди у вигляді травмування в салоні автомобіля, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою «небезпека для життя» та знаходяться у прямому причинному зв`язку з фактом настання смерті. Розмежування тілесних ушкоджень за ступенем тяжкості не є доцільним, так вони є наслідком одного травмо патологічного процесу;

- допитаний в суді першої інстанції, судово-медичний експерт ОСОБА_10 зазначив, що отримані ОСОБА_11 тілесні ушкодження найбільш ймовірно виникли за умов дорожньо-транспортної пригоди у салоні автомобіля внаслідок стискання внутрішніх органів від ударів в тверді тупі предмети. Будь-яких слідів, які могли свідчити про те, що потерпіла випала чи встрибнула з автомобіля, не було виявлено;

- висновком експерта №279-А від 30 липня 2019 року, відповідно до якого встановлено, що гальмова система та рульове керування автомобіля марки «Volkswagen Transport», державний номерний знак НОМЕР_1 на момент огляду знаходилися в працездатному стані. Несправностей, які б могли спричинити ДТП не виявлено. Що стосується ходової частини, зазначеного автомобіля, то на момент огляду вона знаходиться в працездатному стані, однак при цьому в ній виявлено невідповідність вимогам п.31.4.5(г) ПДР (т.1а.п.48-55);

- висновком експерта за результатами проведення інженерно-транспортної експертизи №196/19-29 від 21 серпня 2019 року встановлено, що в даній дорожній ситуації, водію автомобіля марки «Volkswagen Transport», реєстрацій номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , необхідно було діяти у відповідності до вимог п.п.10.1, 12.1, 12.2 та 31.4.5 (г) ПДР України. Разом з тим, дії водія ОСОБА_8 не відповідали вимогам п.п.10.1, 12.1 та 31.4.5 (г) ПДР України, що з технічної точки зору, у своїй сукупності, перебуває у причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди (т.1 а.п.182-187).

Оцінюючи зібрані докази у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що в діях ОСОБА_8 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, оскільки останній не дотримався вимог правил дорожнього руху, які перебувають у причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та, які призвели до смерті ОСОБА_11 ..

Отже, твердження обвинуваченого ОСОБА_8 щодо не заподіяння смерті ОСОБА_11 , оскільки він не виключає можливості того, що остання сама могла вистрибнути з автомобіля, не заслуговують на увагу колегії суддів, є непереконливими та спростовуються наведеними вище доказами, зокрема і показами ОСОБА_12 , які в цілому свідчать про протиправність та самовпевненість у своїх діях обвинуваченим ОСОБА_8 , якими було спричинено дорожньо-транспортну пригоду, а виявлені на тілі ОСОБА_11 тілесні ушкодження виникли незадовго до моменту настання смерті, внаслідок травмування останньої в салоні автомобіля та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень з ознакою «небезпека для життя» й знаходяться у прямому причинному зв`язку з фактом настання її смерті. Таки висновки підтверджено експертом ОСОБА_10 в судовому засіданні районного суду, який також вказав про відсутність на тілі потерпілої слідів, які б свідчили про те, що остання випала чи встрибнула з автомобіля.

Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_8 в частині того, що у висновку інженерно-транспортної експертизи немає жодного обґрунтування та відповідних дослідницьких розрахунків того, що порушення ним п.31.4.5 (г) ПДР перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП, теж не заслуговують на увагу колегії суддів, з огляду на наступне.

Згідно описової частини висновку експерта №279-А від 30.07.2019 р. вбачається, що встановлення на колесах задньої підвіски шин різних розмірів, а також шин різних моделей з різними малюнками протектора не відповідає вимогам п.31.4.5(г) ПДР. Зазначено, що виявлені невідповідності в ходовій частині вимогам п.31.4.5(г)ПДР не виникають раптово і були спричинені неналежним, несвоєчасним технічним обслуговуванням, отже було до ДТП, що в свою чергу впливає на курсову стійкість автомобіля (т.1а.п.48-55).

Крім того, висновком експерта від №196/19-29 від 21 серпня 2019 р. за результатами проведення інженерно-транспортної експертизи доведено, що виявлена невідповідність вимогам п.31.4.5(г) ПДР України через встановлення на задню вісь шин різних розмірів, різних моделей із різними малюнками протектора, може вплинути на курсову стійкість зазначеного транспортного засобу на слизьких покриттях або при різкій зміні напрямку руху (т.1 а.п.182-187).

З протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18.07.2019 р., а саме в п.17-1 локалізація пошкоджень на транспортних засобах, вбачається, що на автомобілі марки «Volkswagen Transport», номерний знак НОМЕР_1 виявлено: пошкодження кузова у вигляді подряпин по всій правій боковій частині; відсутній передній правий покажчик повороту; деформація правої частини (верхньої) кузова-даху; відсутнє праве дзеркало заднього вигляду; пошкоджено передній бампер нижня права його частина; розбите заднє праве віконне скло; переднє праве пасажирське вікно закрите (т.1 а.п.11-34).

Зважаючи на вище викладене, обвинувачений - водій ОСОБА_8 керував автомобілем, на задній осі якого встановлені шини різні за розмірністю та малюнком протекторної частини. Під час руху водій ОСОБА_8 на керованому автомобілі «Volkswagen Transporter» змінив напрямок руху, втратив контроль над керованістю, у процесі заносу виїхав за межі проїзної частини, не врахував дорожніх умов, тому в такій ситуації дії водія ОСОБА_8 не відповідають вимогам п.10.1, 12.1 та 31.4.5(г) ПДР України, що з технічної точки зору, у своїй сукупності, перебуває у причинному зв`язку із настанням даної ДТП та її наслідків.

Проаналізувавши наведені докази в цілому і давши їм оцінку, колегія суддів не може погодитись з апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки усі вищевикладені доводи співвідносяться між собою, не містять істотних суперечностей і підтверджуються іншими об`єктивними доказами, та вважає, що суд першої інстанції правильно оцінив їх як об`єктивні та визнав допустимими за фактичними обставинами, встановленими судом, які свідчать про наявність вини ОСОБА_8 у вчиненому. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки. Таким чином, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України є вірною та доведеною.

Що стосується міри покарання обраної обвинуваченому ОСОБА_8 , то на думку апеляційного суду та виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Обираючи ОСОБА_8 покарання, суд зважив на характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив злочин в молодому віці, позитивно характеризується за місцем мешкання, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом не встановлено. До обставин, що обтяжують покарання, судом враховано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Таким чином, повною мірою врахувавши вказані обставини, суд призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки, яке обвинуваченому слід відбувати реально.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Отже, висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, підтверджених належними, допустимими та достовірними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження порушень норм процесуального законодавства, які були б безумовною підставою для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Ураховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а відтак підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_8 , не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів судової палати у кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 17 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою,- в той самий порядок і строк з дня отримання копії ухвали.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3