Житомирський апеляційний суд
Справа №274/3713/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали провадження №274/3713/19 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 січня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років або скасувати вирок суду щодо нього. Вважає ухвалу незаконною, постановленою без повного та всебічного з`ясування обставин справи. Зазначає, що суд першої інстанції порушив його права, передбачені ст. 3 Конвенції про захист прав людини. Вказує, що призначена йому міра покарання у вигляді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції, а тому, якщо суд позбавлений можливості змінити йому покарання, то вирок, яким його засуджено до довічного позбавлення волі свідчить про порушенням ст. 3 Конвенції.
В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років. Підставою для звернення засуджений зазначає наявність рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України (№2)», як джерела права, згідно з яким, довічне позбавлення волі що не має перспективи умовно - дострокового звільнення, суперечить ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , суд зазначив, що ні КК України, ні КПК України не передбачено порядку та процедури розгляду суддею заяви засудженого про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк та суд не вправі перебирати на себе повноваження, що не властиві суду. На даний час відсутні підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.
Засуджений ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду в порядку ч.3 ст.135, ст.136 КПК України, клопотання про участь в апеляційному розгляді на надавав.
Враховуючи, думку прокурора та захисника, які не заперечували про розгляд апеляційної скарги засудженого у його відсутності, те, що участь засудженого в апеляційному розгляді відповідно до ч.4 ст.401 КПК України не є обов`язковою, колегія суддів вважає можливим провадити апеляційний розгляд у відсутності засудженого ОСОБА_8 .
Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений 21 серпня 2001 року апеляційним судом Донецької області за статтею 69, частиною другою статті 17, статтею 86-1, частиною третьою статті 142, пунктами «а», «е», «з», «і», «и» статті 93, частиною першою статті 42 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 19 серпня 2004 року вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 змінений в порядку статті 395 КПК України - дії ОСОБА_8 перекваліфіковано із статті 17, статті 86-1 КК України 1960 року на статтю 15, частину третю статті 185 КК України 2001 року, пом`якшивши покарання до шести років позбавлення волі і виключивши вказівку суду про конфіскацію майна за вказаною статтею. ОСОБА_8 вважається засудженим на підставі ст. 42 КК України 1960 року за сукупністю злочинів, передбачених зазначеним законом, а також за статтею 69, частиною третьою статті 142, пунктами «а», «е», «з», «і», «и» статті 93 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Початок строку відбування покарання рахується з 13 лютого 1999 року.
З наведеного слідує, що за вчинені ОСОБА_8 в 1994 році злочини, передбачені пунктами «а, е, з, і, и» статті 93 Кримінального кодексу України в редакції 1960 року, санкцією вказаної частини статті передбачалось покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або довічне позбавленням волі, з конфіскацією майна.
Отже, призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок кримінального провадження визначений законодавцем у ст. 1 КПК України, згідно якої, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.
Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.
Проаналізувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років, чинним законодавством України не передбачена.
Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо незаконності ухвали суду.
Вказання апелянтом на те, що призначена йому міра покарання у вигляді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції є безпідставним.
Аналіз практики ЄСПЛ, в тому числі того рішення, на яке посилається засуджений, свідчить про наступне:
- в пункті 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням на численні рішення у справах ЄСПЛ.
Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.
Крім того, згідно п. 104 вказаного рішення, ЄСПЛ суд наголосив, що питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики;
- в справі «Вінтер проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ зазначив, що в контексті довічного позбавлення волі ст. 3 ЄКПЛ повинна тлумачитись як така, що потребує зменшення покарання, у сенсі перегляду, яке дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи є суттєві зміни у засудженого, та що у ході покарання було зроблено такий прогрес у виправленні, що тривале тримання у ізоляції не може виправдано пеналогічними підставами (п.119). В п. 120 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслює, що, приймаючи до уваги розсуд, який повинен бути наданий Державами, що домовляються у питаннях кримінального правосуддя та ухвалення вироку (п.п. 104, 105 цього рішення), вказівки влади, яка повинна робити такий перегляд, не є необхідними. З цієї ж причини ЄСПЛ не зобов`язаний вирішувати коли цей перегляд повинен проводитись. Суд також відмічає, що порівняння міжнародно-правових матеріалів, що є в нього, демонструє явну підтримку механізму, що гарантує перегляд, не пізніше чим через 25 років відбуття довічного покарання з наступними періодичними переглядами після цього (див. п.п. 117, 118 цього рішення);
- у п. 193 рішення «Пєтухов проти України (№2)» Суд наголосив, що держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі, не означає, що воно протирічить ст. 3 ЄКПЛ, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого; п.194 цього рішення вказує на системну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст. 3 ЄКПЛ передбачає, що для належного виконання даного рішення Держави відповідача може потребувати створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецендентному праві ЄСПЛ.
Колегія суддів вважає, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в клопотанні та апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, але на теперішній час в Україні існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.
Вимога апелянта про скасування вироку суду щодо нього не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону та не може бути предметом судового розгляду при прийнятті рішення по заявленому клопотанню про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 січня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :