Дата документу 15.01.2020 Справа № 317/3324/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/375/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/3324/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року про відмову в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким щодо засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання в ДУ «Біленьківська виправна колонія (№99)»,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу суду скасувати, ухвалити нову ухвалу, якою замінити засудженому ОСОБА_7 невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням з урахуванням положень ст.82 КК. Свої вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції при прийнятті рішення не врахував, що засуджений постійно підвищує свій професійний рівень, здобув дві професії, на даний час також навчається у навчальній установі, виконавчі листи в бухгалтерії установи щодо нього відсутні. Крім того, засуджений має два заохочення, працює різноробочим, допомагає матері пенсійного віку.

В апеляційній скарзі засуджений просить врахувати, що він не був працевлаштований у зв`язку з бездіяльністю адміністрації колонії. Лише після його звернення до Генеральної прокуратури його у березні 2019 року було працевлаштовано. 27.06.2019 року був заохочений за відмінне відношення до праці та виконання роботи у строк. Зазначені обставини спростовують висновки адміністрації колонії про його посереднє ставлення до праці та потребу у постійному спонуканні до праці. Крім того, суд безпідставно послався на наявність у нього стягнень, оскільки дані стягнення відповідно до вимог закону є погашеними. Суд не врахував, що він має бажання працювати, допомагати матері пенсіонерці, якій перераховує усі свої зароблені гроші, що також свідчить про його перевиховання.

Заслухавши доповідь судді, захисника та засудженого, які повністю підтримали доводи та вимоги своїх апеляційних скарг; прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_7 засуджено вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21.07.2016 року за ч.1 ст.115 КК України, із застосуванням положень ст.ст.71, 72 КК України остаточно до 9 років 6 місяців позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Суд першої інстанції відмовив в задоволенні даного клопотання, мотивуючи тим, що ОСОБА_7 засуджений за умисний особливо тяжкий злочин. Протягом всього часу відбування покарання засуджений характеризувався посередньо, до роботи ставився також посередньо, у скоєному злочині провину визнає частково, має 21 порушення установленого порядку відбування покарання та лише два заохочення.

Враховуючи зазначене суд дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів, що він став на шлях виправлення і до нього не можливо застосувати пільгу у виді заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у виді обмеження волі.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Згідно з положеннями ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Виходячи з ч.1 ст.6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Отже, зі змісту вказаних норм випливає, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо зразкова поведінка і сумлінне ставлення до виконання обов`язків у період відбування покарання засвідчили успішність процесу виправлення і можливість ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання. При цьому слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної колонії, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці тощо.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26 квітня 2002 року, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.

Розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_7 , суд першої інстанції з достатньою повнотою перевірив наявні в матеріалах особової справи документи, які свідчать про поведінку засудженого протягом усього часу його перебування в установі відбування покарання та роботу, і належним чином мотивував в ухвалі свої висновки про те, що ОСОБА_7 не довів своє безумовне виправлення.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

За час відбування покарання засуджений ОСОБА_7 характеризувався посередньо. За увесь час відбування покарання засуджений мав лише 2 заохочення у 2017 році та у 2019 році. При цьому засуджений мав 21 стягнення за порушення установленого порядку відбування покарання. І хоча ці стягнення є погашеними, проте вони характеризують поведінку засудженого за час відбування ним покарання. Крім того, засуджений ОСОБА_7 працевлаштований на виробництві, проте до праці ставиться посередньо. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи засуджений ставиться не завжди сумлінно, не приймає участі в реалізації програм диференційованого впливу та у роботі самодіяльних організацій засуджених.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що комісією установи засудженому ОСОБА_7 було відмовлено в застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст.81 КК у виді умовно-дострокового звільнення від відбування покарання як такому, що не довів свого виправлення.

При цьому колегія суддів також враховує ту обставину, що значна частина призначеного ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі була перерахована засудженому з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за правилами ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року. Зокрема засудженому ОСОБА_7 за таким розрахунком в строк призначеного покарання було зараховано строк його попереднього з 31.07.2014 року по 19.12.2016 року.

Доводи апеляційних скарг стосовно наявності у засудженого ОСОБА_7 матері пенсійного віку не можуть бути взяті до уваги, оскільки сімейний стан засудженого та наявність на його утриманні матері не свідчать про виправлення засудженого.

Ті обставини, що засуджений постійно підвищує свій професійний рівень, здобув дві професії та продовжує навчатися у навчальній установі, в сукупності з іншими встановленими у справі обставинами, не є достатніми для прийняття рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Заперечення засудженого про те, що він не був працевлаштований у зв`язку з бездіяльністю адміністрації установи колонії, нічим об`єктивно не підтверджені і правильності висновків суду не спростовують.

Надані захисником в судовому засіданні характеристика на засудженого, довідка про стан його здоров`я, довідка про заохочення та стягнення, довідка про працевлаштування, про перерахування коштів з урахуванням даних про особу засудженого та його поведінки за час відбування покарання істотно не впливають на вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким і не свідчать про виправлення засудженого.

Відтак, ухвала суду є законною та обґрунтованою, у зв`язку з чим підстав для її скасування, як про це йдеться в апеляційних скаргах засудженого та його захисника, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 15 листопада 2019 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4