У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000577, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2019 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Тбілісі, Грузія, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,
обвинувачений ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_7 ,
перекладач ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Ухвалено, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів за даним вироком та вироком Миколаївського апеляційного суду від 11.04.2019 р., шляхом часткового складання покарань, остаточно визначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Ухвалено зарахувати ОСОБА_5 у строк відбування покарання відбуту частину покарання, призначеного вироками Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26.01.2017 р., Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.01.2019 р., Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.10.2018 р. та Миколаївського апеляційного суду від 11.04.2019 р.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Смарт-Фінанс» майнову шкоду в розмірі 2 400 грн.
Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок скасувати і ухвалити виправдувальний вирок.
Просить зарахувати йому у строк покарання строк попереднього ув`язнення, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 р.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що вирок є незаконним, та таким що підлягає скасуванню.
Обвинувачений вказує на недоведеність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки така кваліфікуюча ознака, як «проникнення» не підтверджена дослідженими судом доказами.
Стверджує про порушення його права на захист, оскільки, незважаючи на те, що він є громадянином іншої держави, на досудовому розслідуванні перекладач йому не призначався. Він може спілкуватись російською та українською мовами, але юридичні терміни йому не зрозумілі. Під час судового розгляду, суд першої інстанції задовольнив його клопотання про переклад обвинувального акту його рідною мовою, зобов`язав здійснити переклад прокурора, але прокурором цього не зроблено, і, переклад обвинувального акту не зроблений.
Зазначає, що суд не прийняв до уваги показання представника потерпілого ОСОБА_9 , яка пояснила, що кабінет на ключ не закривався, ключ від сейфу залишався в шухлядці стола, а у понеділок вранці їй в шухлядці столу залишали гроші, тобто до кабінету могла потрапити будь яка особа.
Свідок ОСОБА_10 показала, що вона надала дозвіл на огляд приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », власником якого є її чоловік ОСОБА_11 , але матеріали провадження не містять доказів перебування ОСОБА_10 у шлюбі із ОСОБА_11 , а відтак протокол огляду місця події від 04.07.2019 р. є недопустимим доказом. Крім того, вказаний протокол не містить адрес місць мешкання понятих.
З урахуванням наведеного, недопустимим слід вважати й постанову про визнання та долучення до справи речових доказів від 04.07.2019 р., як похідний доказ від протоколу огляду місця події.
Суд не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_12 , який показав, що коли він ( ОСОБА_5 ) повернувся до автомобілю, то будь-яких предметів або техніки у нього не було.
Заява свідка ОСОБА_13 від 04.07.2016 р. не може прийматись до уваги, оскільки цей доказ, отриманий з порушенням вимог ст. ст. 100, 103 КПК України заява не оглянута слідчим з описом у протоколі огляду та не зафіксована у відповідному протоколі.
Протокол слідчого експерименту від 29.09.2016 р. складений за його участю, не містить адрес місць мешкання понятих, при цьому самих понятих під час цієї слідчої дії не було, а він розповідав та показував те, що йому напередодні розказали та показали працівники поліції, в обмін на незастосування запобіжного заходу та процедури депортації.
Протокол пред`явлення особи для впізнання по відео від 21.09.2016 р., складений за участю свідка ОСОБА_12 та начебто у присутності понятих є недопустимим доказом, оскільки свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що вказана слідча дія проведена у під`їзді його дому, відеозапис переглянутий з телефону працівника поліції, без понятих.
Наявні на дисках відеозаписи з камер спостереження не підтверджують його провини в інкримінованому злочині, оскільки не надані оригінали відео-носіїв з камер спостереження.
За таких обставин, обвинувачений вважає, що всі представлені стороною обвинувачення докази є недопустимими та неналежними.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

02.07.2016 р. приблизно о 13.00 год. у ОСОБА_5 , який знаходився в приміщені магазину «Дует плюс» у відділі продажу меблів, розташованого в смт. Веселинове по вул. Мозолевського, 8, виник умисел на таємне викрадення чужого майна з кабінету ОСОБА_14 працівника ТОВ «Смарт Фінанс», який для здійснення професійної діяльності орендує ТОВ «Смарт Фінанс». Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_5 , діючи умисно та повторно, переслідуючи мету незаконного збагачення, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, через вхідні двері проник до кабінету ОСОБА_9 , де з металевого сейфу таємно викрав ноутбук марки «Леново», який належав ТОВ «Смарт Фінанс» вартістю 2 400 грн. З місця злочину ОСОБА_5 зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом, чим завдав ТОВ «Смарт Фінанс» майнової шкоди на зазначену суму.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у інше приміщення, вчинене повторно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами, аналіз яких наведений у вироку. Дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 3 ст. 185 КК України вірно.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судах першої та апеляційної інстанцій, заперечуючи свою причетність до вчинення інкримінованого йому злочину, стверджував, що того дня, він заходив до магазину, роздивлявся меблі, але походивши по магазину нічого не вибрав та вийшов, ноутбук не викрадав.

Проте, такі твердження обвинуваченого спростовуються дослідженими судом доказами.

Так, представник потерпілого ТОВ «Смарт Фінанс» ОСОБА_9 в суді першої інстанції показала, що 02.07.2016 р., вона була відсутня на робочому місці. Напередодні 01.02.2016 р. вона в кабінеті, який орендує її керівництво в магазині «Дует плюс», і, є відокремленим від торгової зали магазину, поклала до сейфу ноутбук. 04.07.2016 р. коли вона прийшла на роботу то ноутбуку в сейфі не було. Про це вона повідомила керівництво та управляючу магазином ОСОБА_10 . Переглядаючи відеозаписи з камер спостереження бачила, як до приміщення магазину заходив обвинувачений, а коли виходив, у нього щось знаходилось під сорочкою, зовні схоже на предмет прямокутної форми.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показала, що бачила, як 02.07.2016 р. до приміщення магазину заходив обвинувачений ОСОБА_5 , роздивлявся в торгівельному залі меблі. Коли ОСОБА_5 виходив з магазину, він щось поправляв під сорочкою. 04.07.2016 р. від ОСОБА_9 вона дізналась про викрадення ноутбуку.
Свідок ОСОБА_15 в суді показав, що 02.07.2018 р. на своїй машині він, з ОСОБА_5 їхали до м. Одеси. Коли зупинились в смт. Веселинове, ОСОБА_5 вийшов із автомобіля, і пішов в невідомому напрямку, він чекав його в автомобілі. Приблизно через 15-20 хвилин ОСОБА_5 повернувся з пакетом в руках, ноутбуку він не бачив.
Як вбачається з протоколу огляду місця події від 04.07.2016 р., оглянутий магазин меблів «Дует плюс», в приміщенні якого є відокремлений кабінет, в якому міститься сейф, де раніше знаходився ноутбук. До протоколу надана фото таблиця.
Як вбачається з протоколу пред`явлення особи для впізнання від 21.09.2016 р., свідок ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_5 , як особу з якою він в автомобілі прямував до м. Одеса, із зупинкою в смт. Веселинове.
Відповідно протоколу проведення слідчого експерименту від 29.09.2016 р., ОСОБА_5 за участю захисника та двох понятих, на місці показав та розказав про обставини, за яких він викрав ноутбук із сейфу в приміщені кабінету, що знаходиться в магазині «Дует плюс».

Показання представника потерпілого та свідків стосовно обставин події є послідовними, логічними, узгоджуються між собою та з іншими доказами, дослідженими судом першої інстанції, і, сумнівів у своїй правдивості не викликають, а тому доводи обвинуваченого його непричетність до вчинення злочину не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав наведені докази належними, допустимими та достовірними, які, в сукупності із показаннями представника потерпілого, свідків та письмовими доказами, є достатніми та взаємопов`язаними для постановлення обвинувального вироку.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, належно оцінив зібрані у справі й дослідженні у судовому засіданні докази в їх сукупності, правильно встановив фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині і його дії правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у інше приміщення, вчинене повторно.

Стосовно доводів обвинуваченого про порушення його права на захист у зв`язку з незабезпеченням його під час досудового слідства послугами перекладача та не переклад прокурором обвинувального акту під час судового розгляду, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 29 КПК України, кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.
Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право користуватись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом. Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження у перекладі на їх рідну або іншу мову, якою вони володіють. Переклад інших процесуальних документів кримінального провадження, надання копій яких передбачено цим Кодексом, здійснюється лише за клопотанням зазначених осіб.
Згідно з п. 18 ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною або іншою мовою, якою він володіє, та в разі необхідності користуватися послугами перекладача за рахунок держави.
Вирішуючи питання стосовно дотримання вимог ст. 29 КПК України, щодо залучення перекладача, в кожному випадку слід вирішувати з урахуванням того, чи не призвело це до порушення рівності перед законом і судом (принципу «рівності можливостей») та несправедливості судового розгляду в цілому у розумінні положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (підпункт «е» п. 3 ст. 6 Конвенції) та практики Європейського суду з прав людини, перекладач необхідний у кримінальному процесі, якщо особа не розуміє або не розмовляє мовою судочинства в обсязі, достатньому для розуміння перебігу судового процесу та участі в розв`язанні питання, яке для неї мало вирішальне значення, або особа за рівнем володіння мовою не здатна на ведення свого захисту та висувати на розгляд суду свою версію без допомоги перекладача. Розуміння зазначених обставин охоплює виключно їх мовно-комунікативний аспект, але не стосується правового механізму здійснення захисту, оскільки перекладач надає комунікативну, а не правову допомогу, що є функцією захисника.
При цьому чинниками для з`ясування розуміння особою зазначених обставин Конвенція та практика Європейського суду з прав людини визначають: тривалість проживання у державі ведення судочинства; рівень освіти, час та місце її здобуття, мова навчання; рід занять, спосіб життя та обсяг комунікації.

Як встановив суд, і ці обставини вбачаються з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений тривалий час перебуває на території України, з 2010 року, за цей проміжок часу неодноразово судимий до позбавлення волі, після звільнення проживав без реєстрації із сім`єю, в тому числі з дружиною яка є українкою, під час досудового розслідування послуг перекладача не потребував, і, відповідних клопотань з цього питання ні він, ні його захисник не заявляли.
За участю обвинуваченого 29.09.2016 р. проведений слідчий експеримент, за результатами якого складений протокол, який підписаний усіма учасниками даної слідчої дії. Під час даної слідчої дії ОСОБА_5 розказав та показав про обставини вчиненого ним злочину, зауважень чи непорозумінь стосовно мови якою проводився слідчий експеримент від обвинуваченого не надходило і протокол таких даних не містить.
В підготовчому судовому засіданні, в суді першої інстанції, ОСОБА_5 повідомив, що суть обвинувачення йому зрозуміла, вину він не визнає, погодився давати показання.
Під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції від сторони захисту надійшло клопотання про переклад обвинувального акту грузинською мовою, яку начебто розуміє обвинувачений, це клопотання судом задоволено, але прокурором не виконане з посиланням на відсутність процесуальної можливості зробити такий переклад на стадії судового розгляду кримінального провадження. ОСОБА_5 повідомив, що розуміє лише вірменську, грузинську та французьку мови, і, за клопотанням сторони захисту ОСОБА_5 був забезпечений перекладачем на грузинську мову. Копію вироку ОСОБА_5 отримав у перекладі на грузинську мову.
До початку апеляційного розгляду кримінального провадження, всі процесуальні документи, зокрема ухвали про відкриття кримінального провадження та призначення кримінального провадження до розгляду, перекладені для обвинуваченого грузинською мовою, обвинувачений забезпечений послугами перекладача на грузинську мову.
Разом з тим, під час апеляційного розгляду ОСОБА_5 повністю розумів запитання суду, швидко без перекладу давав на них відповіді, а також заявив, що не розуміє не тільки грузинської мови, а й будь якої іншої, окрім російської, просив забезпечити перекладачем на російську мову. Таке клопотання обвинуваченого апеляційним судом задоволено, і обвинувачений забезпечений перекладачем на російську мову.
Окрім наведеного, всі процесуальні документи, які надійшли до апеляційного суду за підписом обвинуваченого, такі як апеляційна скарга та письмові клопотання надруковані українською мовою, і, в апеляційному суді обвинувачений підтвердив, що зміст цих документів йому зрозумілий, підтримав викладені в них вимоги.

Наведені обставини, у своїй сукупності, а саме непослідовність обвинуваченого ОСОБА_5 у своїх доводах стосовно мови, якою він володіє, раптовість виниклих обставин під час судового розгляду, на переконання апеляційного суду, свідчать про зловживання обвинуваченим своїм правом на розгляд кримінального провадження мовою, якою він достатньо володіє, з метою введення суд в оману, і, створення штучного уявлення про порушення його права на захист, а відтак порушення гарантованого державою та встановленого у ст. 6 Конвенції права особи на справедливий суд, зокрема, права підозрюваного, обвинуваченого на захист, однією із складових якого є право користуватись рідною мовою та отримувати копії процесуальних документів рідною мовою, в даному випадку, апеляційний суд не вбачає.

Не заслуговують на увагу й доводи обвинуваченого стосовно кваліфікуючої ознаки його дій, за ч. 3 ст. 185 КК України, «проникнення».
Під проникненням в інше приміщення розуміється незаконне вторгнення до нього будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання, обманним шляхом тощо).
Обов`язковою ознакою проникнення є його незаконність, тобто відсутність у особи права перебувати у відповідному місці, де знаходиться майно.
Наявність режиму вільного доступу до приміщення свідчить про законність входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення та правомірне її перебування там, але, дії особи, яка шляхом вільного доступу до певного приміщення вчиняє дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, що зберігається в місці з обмеженим доступом (наприклад, службові приміщення, відокремлені секції магазину з обмеженим доступом, касові апарати, сейфи тощо), мають бути кваліфіковані як поєднані з проникненням у інше приміщення чи сховище
Як встановлено судом першої інстанції, в день крадіжки потерпіла ОСОБА_9 була відсутня на робочому місці в приміщені кабінету, який орендує ТОВ «Смарт-Фінанс» в магазині «Дует плюс», а відтак доступ до її кабінету для сторонніх осіб був обмежений, навіть заборонений, оскільки відвідувачі мають право зайти до нього, лише в той час, коли ОСОБА_9 перебуває на робочому місці і надає певні послуги.
Отже, в даному випадку, вбачається лише законність перебування ОСОБА_5 в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », проте проникнення ОСОБА_5 , як до окремого приміщення, яке знаходиться у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », так і до сейфу, який там знаходився, і має обмежений доступ є незаконними, а тому, дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 3 ст. 185 КК України, із кваліфікуючою ознакою, як «проникнення у інше приміщення».

Не приймаються до уваги й твердження обвинуваченого про проведення з ним 29.09.2016 р. слідчого експерименту за відсутності понятих, оскільки за даними протоколу слідчого експерименту від 29.09.2016 р., він проведений за участю захисника, який мав зауважити у протоколі за результатами вказаної слідчої дії про наявність таких обставин, але будь-яких зауважень з цього приводу протокол не містить.

Позбавленні підстав й доводи апелянта стосовно процесуальних порушень під час проведення такої слідчої дії, як пред`явлення особи для впізнання по відео від 21.09.2016 р., із свідком ОСОБА_12 , оскільки протокол містить всі необхідні реквізити, підписаний понятими та ОСОБА_12 , який жодних зауважень в протоколі не зазначив.
Та обставина, що свідок ОСОБА_12 повідомив про відсутність у ОСОБА_5 будь-якої техніки, коли той повернувся до автомобілю, не доводить невинуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Стосовно недопустимості протоколу огляду місця пригоди від 04.07.2016 р., через ненадання доказів перебування власника магазину ОСОБА_10 , яка надала дозвіл на огляд приміщення, у шлюбі з орендарем приміщення в магазині ОСОБА_11 , то ці доводи є безпідставними, оскільки матеріали кримінального провадження містять копію паспорта ОСОБА_10 , в якому наявні дані про реєстрацію її шлюбу з ОСОБА_11 .

Не є слушними й доводи обвинуваченого стосовно безпідставного прийняття судом до уваги заяви ОСОБА_13 від 04.07.2016 р., через недотримання слідчим вимог стосовно опису документа у протоколі огляду.
За змістом ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За змістом заяви ОСОБА_10 від 04.07.2016 р., остання просить долучити до матеріалів кримінального провадження 2 ДВД диски з камер відео спостереження магазину.
Вказана заява ОСОБА_10 не є речовим доказом в розумінні ст. 100 КПК України, оскільки фіксує лише факт звернення особи до слідчого, і, добровільне надання цією особою певних речей, які визнані в даному кримінальному провадженні речовими доказами, оскільки можуть підтвердити обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Жодного доказового значення для кримінального провадження сама по собі заява ОСОБА_10 не має, а відтак підстав для опису заяви ОСОБА_10 у протоколі огляду, у слідчого не було.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України доведена належними, допустимими й достатніми доказами отриманими відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Покарання за вчинений злочин призначене відповідно до вимог ст. ст. 65, 67 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину та даних про особу обвинуваченого.

Обвинуваченим ОСОБА_5 заявлено клопотання про зарахування йому у строк покарання періодів попереднього ув`язнення за іншими вироками, вирішуючи яке апеляційний суд доходить наступного.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 р. зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Відповідно Прикінцевих положень, зазначений Закон застосовується до осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.
Із системного аналізу чинного кримінального процесуального законодавства вбачається, що якщо особа вчинила злочин до 20.06.2017 р. (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21.06.2017 р., тобто після набрання чинності Законом України № 2046-VIII від 18.05.2017 р., то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 р.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою, окрім іншого, зазначається рішення про залік досудового тримання під вартою.
В резолютивній частині оскаржуваного вироку суд першої інстанції ухвалив зарахувати ОСОБА_5 у строк відбування покарання відбуту частину покарання призначену відповідними вироками, але таке формулювання резолютивної частини вироку без визначення конкретних дат та періодів зарахованого обвинуваченому попереднього ув`язнення призведе до певних труднощів при його виконанні.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_5 раніше судимий:
- 26.01.2017 р. Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, і на виконання цього вироку ОСОБА_5 затриманий 07.05.2018 р.;
- 24.10.2018 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України, до 1 року 8 місяців позбавлення волі. Вироком Миколаївського апеляційного суду від 11.04.2019 р. вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.10.2018 р. скасований, ОСОБА_5 призначено покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі, із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України 3 роки 6 місяців позбавлення волі.
- 22.01.2019 р. Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 185 України, із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України, до 1 року 8 місяців позбавлення волі, вирок набрав законної сили 22.02.2019 р.
Крім того, ухвалами Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.05.2018 р. та Веселинівського районного суду Миколаївської області від 12.03.2019 р. ОСОБА_5 тимчасово залишався в умовах слідчого ізолятору, для розгляду вказаними судами відповідних кримінальних проваджень.

За таких обставин, з урахуванням дати вчинення ОСОБА_5 злочину за оскаржуваним вироком (02.07.2016 р.), дати його затримання (07.05.2018 р.), залишення його в умовах слідчого ізолятору ухвалами Центрального районного суду м. Миколаєва (16.05.2018 р.) та Веселинівського районного суду Миколаївської області (12.03.2019 р.), набрання вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.01.2019 р. законної сили (22.02.2019 р.) та з урахуванням набрання законної сили оскаржуваним вироком, апеляційний суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 р., необхідно зарахувати у строк відбування покарання, строки попереднього ув`язнення з 16.05.2018 р. по 21.02.2019 р., з 12.03.2019 р. по день набрання вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області законної сили, тобто по 05.05.2020 р. включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а періоди з 07.05.2018 р. по 15.05.2018 р., з 22.02.2019 р. по 11.03.2019 р. з розрахунку день за день, оскільки у наведені періоди ОСОБА_5 відбував покарання за вироками Вознесенського міськрайонного суду від 26.01.2017 р. та Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.01.2019 р. відповідно, які, на той час, набрали законної сили.

Отже, апеляційна скарга, обвинуваченого ОСОБА_5 підлягає задоволенню частково, а вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2019 року зміні, в частині рішення про зарахування обвинуваченому періодів тримання під вартою.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 18 грудня 2019 року відносно ОСОБА_5 змінити.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 р.), зарахувати обвинуваченому ОСОБА_5 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 07.05.2018 р. по 15.05.2018 р. з розрахунку день за день, з 16.05.2018 р по 21.02.2019 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 22.02.2019 р. по 11.03.2019 р. з розрахунку день за день, з 12.03.2019 р. по 05.05.2020 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3