Справа № 304/1434/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и
06.02.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11кп/4806/190/20 (11кп/4806/322/19) за апеляційною скаргою прокурора Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 18.05.2018.

Цією ухвалою задоволено заяву потерпілого ОСОБА_9 та у зв`язку з його відмовою від обвинувачення закрито кримінальне провадження № 0000332 за обвинуваченням ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Туриця Перечинського району Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , з базовою середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, судимого, востаннє 24.01.2017 Перечинським районним судом за ч.3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

Ухвалено також: змінити запобіжний захід щодо ОСОБА_6 з тримання під вартою на домашній арешт без застосування електронного засобу контролю на строк не більше ніж на 60 днів; заборонити ОСОБА_6 залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 з 22 до 06 години; зобов`язати його прибувати за кожною вимогою до суду, повідомляти суд про зміну місця проживання.

Транспортний засіб ухвалено повернути потерпілому ОСОБА_9 , процесуальні витрати стягнути з ОСОБА_6 на користь держави.

ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 21.08.2017 приблизно о 02:30 з корисливих спонукань, з метою заволодіння чужим майном, відкривши ворота, проник на подвір`я по АДРЕСА_2 , далі всередину автомобіля марки «Daewoo Tico», належного ОСОБА_9 , та, виявивши в замку запалювання ключ, умисно, таємно, повторно заволодів цим транспортним засобом, вартість якого може становити 31976 грн.

В ухвалі суд першої інстанції зазначив, що обвинувачений ОСОБА_6 працював у потерпілого ОСОБА_9 найманим працівником на підставі усного договору, своїми діями завдав шкоди виключно власності потерпілого, отже вони є кримінальним правопорушенням, кримінальне провадження в якому здійснюється у формі приватного обвинувачення. Закриття кримінального провадження суд обґрунтував посиланням на заяву потерпілого ОСОБА_9 в судовому засіданні про те, що конфлікт між ним і обвинуваченим вичерпано і подальшого кримінального переслідування обвинуваченого він не бажає, на своє переконання у тому, що заява потерпілого є добровільною, а не вимушеною, та на приписи п.7 ч.1, п.п.2, 3 ч.2, абз.2 ч.7 ст. 284, п.3 ч.1 ст. 477 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор стверджує, що постанова суду винесена з порушенням вимог ч.2 ст. 477 КПК України, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості про те, що обвинувачений на час вчинення кримінального правопорушення був найманим працівником потерпілого в розумінні тлумачення терміну «найманий працівник» у п.11 ст. 1 Закону України від 02.03.2000 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та у ст. 1 Закону України від 03.03.1998 «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів). Окрім цього, при укладенні трудового договору від 01.08.2017, наданого суду потерпілим, як видно з його змісту, не було додержано вимоги трудового законодавства: про прийняття ОСОБА_6 на роботу не було видано розпорядження, не повідомлено центральний орган виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, ОСОБА_6 не надав потерпілому своєї трудової книжки, трудовий договір не було надано для реєстрації до державної служби зайнятості. Окрім цього, потерпілий на момент укладення договору не є ні підприємцем ні особою, яка використовує найману працю.

Прокурор також наголошує, що у жовтні та листопаді 2017 року, тобто в період, коли ОСОБА_6 мав би виконувати, згідно з договором, свої трудові обов`язки, він перебував у розшуку та з часом і під вартою. Окрім цього вказує, що транспортний засіб, яким заволодів ОСОБА_6 , знаходився тільки в користуванні ОСОБА_9 , а власником його є ОСОБА_11 .

Наведені доводи, на думку прокурора, свідчать про відсутність трудових відносин між обвинуваченим і потерпілим, неправильне посилання суду на п.3 ч.1 ст. 477 та п.7 ч.1 ст. 284 КПК України, незаконність закриття кримінального провадження.

Не погоджується прокурор і з рішеннями суду про зміну запобіжного заходу, як таким, що не узгоджується з приписом ч.1 ст. 377 КПК України. Вказує, що закриваючи справу суд звільняти ОСОБА_6 з-під варти був не вправі, що ризики, які існували на час застосування запобіжного заходу в виді тримання під вартою, не зменшилися, а тому запобіжний захід слід знову змінити на тримання під вартою.

Прокурор просить скасувати ухвалу про закриття кримінального провадження і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції іншим складом суду.

Захисник ОСОБА_7 подав на апеляційну скаргу прокурора заперечення. Вказує, що обвинувачений ОСОБА_6 працював у потерпілого ОСОБА_9 з 01.08.2017 року на підставі трудового договору, у зв`язку з цим мав певні права, обов`язки, обсяг роботи за яку отримував заробітну плату і вони обидва підтвердили це у судовому засіданні. Тому, на його думку, слід вважати, що кримінальне правопорушення вчинене найманим працівником, шкода він нього спричинена виключно власності потерпілого, отже кримінальне провадження має здійснюватися у формі приватного обвинувачення. Враховуючи ж, що потерпілий у судовому засіданні заявив, що конфлікт між ним і обвинуваченим вичерпано, кримінальне провадження підлягає закриттю. Довід прокурора про відсутність реєстрації трудової угоди у виконавчому органі влади і службі зайнятості захисник просить до уваги не приймати, оскільки КПК України для застосування п.3 ч.1 ст. 477 цього Кодексу такої вимоги не містить. На підтвердження своїх заперечень наводить приклад з практики Верховного Суду України рішення від 03.01.2018 у справі № 637/206/17.

Апеляційний суд заслухав доповідь судді, промову прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу в частині, що не стосується застосування запобіжного заходу, заперечення захисника і обвинуваченого проти апеляційних вимог, заслухав судові дебати, перевірив матеріали кримінального провадження, обговорив доводи сторін і знаходить, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься, згідно з п.10 ч.1 ст. 7 КПК України, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання. Згідно з частиною другою цієї статті доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора. Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, а не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище ,ім`я, по батькові, дата та місце народження,місце проживання, громадянство, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, а також низка інших відомостей відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення під час судового розгляду кримінального провадження.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і відповідно до приписів ст. 314 КПК України, проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції не дотримані.

Приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідає: формулювання обвинувачення у ньому текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дає підстави вважати, що слідчий і прокурор не виклали або не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, у такий спосіб дезорієнтували сторону захисту, потерпілих і суд щодо їх розуміння, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежили процесуальні права учасників судового розгляду, унеможливили правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження.

Суд першої інстанції на стадії підготовчого провадження таким порушенням вимог кримінального процесуального закону значення не надав, не маючи повного, такого, щоб відповідав вимогам ст. 91, пунктів 3, 5 ч.2 ст. 291 КПК України, анкетних відомостей кожного потерпілого, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, був позбавлений можливості залучити до судового провадження всіх його учасників, визначити межі судового розгляду, дати оцінку обставинам, які в обвинувальному акті не вказані (або ж слідчим не встановлені), але мають істотне значення для кримінального провадження.

Частина друга статті 289 КК України, за якою стороною обвинувачення кваліфіковано дії ОСОБА_6 , визначає кримінальним правопорушенням незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене, в тому числі, повторно та поєднане з проникненням у сховище.

У цьому кримінальному провадженні для встановлення події кримінального правопорушення, мотиву, мети, ступеня його суспільної небезпечності істотне значення мають відомості про знайомство і стосунки обвинуваченого з потерпілими (власником і користувачем транспортного засобу), обставини, які спонукнули обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, безпосередньо передували і супроводжували його, в тому числі ті, які давали підстави кваліфікувати дії обвинуваченого, як незаконне заволодіння транспортним засобом, а не викрадення чужого майна, у їх послідовності і взаємозв`язку.

З показань обвинуваченого і потерпілого ОСОБА_9 в судовому засіданні вбачається, що на час вчинення злочину ОСОБА_12 був найманим працівником потерпілого. Свої заперечення проти закриття провадження в справі за клопотанням потерпілого з цієї підстави, прокурор, як у судовому засіданні в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі обґрунтував посиланням на обставини, які ні ним, ні слідчим в установленому кримінальним процесуальним законом порядку не встановлені і в обвинувальному акті не вказані, що, згідно з приписом ч. 12 ст. 290 КПК України позбавляє прокурора права посилатись на них, як на доведені.

Як видно з апеляційної скарги, транспортний засіб, у незаконному заволодінні яким обвинувачується ОСОБА_12 , належить на праві власності ОСОБА_11 , що, на підставі ст. 55 КПК України дає підстави вважати потерпілим і його, проте в обвинувальному акті відомостей (як цього вимагає припис п.3 ч.2 ст. 291 КПК України) про нього немає.

Неналежне і неповне виконання органом досудового розслідування вимог статей 91 і 291 КПК України унеможливило і здійснення судового провадження з додержанням приписів розділу ІV КПК України, позбавило суд та інших учасників кримінального провадження можливості уяснити фактичні обставини кримінального правопорушення, зіставити їх з формулюванням обвинувачення, з`ясувати для себе чи відповідає зміст і форма кримінального провадження засаді забезпечення доведеності вини саме в тому кримінальному правопорушенні, в якому особа обвинувачується.

Відповідно до ст. 409, ч.1 ст. 412 КПК України встановлення таких порушень кримінального процесуального закону при розгляді справи в апеляційній інстанції утворює підставу для скасування судового рішення.

Ухвалити вирок або закрити кримінальне провадження за таких обставин суд апеляційної інстанції не вправі, оскільки будь-яке з цих рішень суперечило б правилам, викладеним у ст.ст. 314, 415, 417 і 420 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційній скарзі, у цій ухвалі апеляційний суд не вправі.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу прокурора Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Перечинського районного суду Закарпатської області від 18.05.2018 про закриття кримінального провадження № 0000332 щодо ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд цього кримінального провадження у суді першої інстанції зі стадії підготовчого провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: