Дата документу 25.05.2020 Справа № 317/355/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/355/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/954/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 5 ст. 72 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 27 лютого 2020 року, якою частково задоволено його клопотання про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Фрунзенського районного суду міста Володимира РФ від 31 серпня 2017 року ОСОБА_7 був засуджений за п. «г» ч. 4 ст. 228.1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ до покарання у вигляді 11 років позбавлення волі.
Ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року зазначений вирок іноземної держави було приведено у відповідність із законодавством України та визнано ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 15 ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України до остаточного покарання у вигляді 11 років позбавлення волі.
4 лютого 2020 року до Запорізького районного суду Запорізької області звернувся засуджений ОСОБА_7 з клопотанням, в якому просив: врахувати положення п. 1 ч. 4 ст. 610 КПК України щодо відповідності максимального строку покарання; включити до вироку обставини, що пом`якшують покарання, передбачені ч. 1 ст. 66, ч. 1 ст. 69-1 КК України; зарахувати у строк призначеного йому покарання строк перебування під вартою з розрахунку один день перебування під вартою за два дні позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року за періоди з 2 червня 2016 року по 12 листопада 2017 року (безпосередньо строк попереднього ув`язнення) та з 19 червня 2019 року по 12 грудня 2019 року (період етапування з Російської Федерації до України).

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 27 лютого 2020 року було задоволено клопотання засудженого лише в частині зарахування у строк призначеного йому покарання строк перебування під вартою з розрахунку один день перебування під вартою за два дні позбавлення волі за період з 2 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, а в задоволенні інших вимог було відмовлено.

В обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції зазначив, що вимоги про врахування положень п. 1 ч. 4 ст. 610 КПК України та ч. 1 ст. 66, ч. 1 ст. 69-1 КК України не є предметом розгляду в даному провадженні, а зарахуванню у строк призначеного покарання з розрахунку один день перебування під вартою за два дні позбавлення волі підлягає лише період з моменту затримання по день набрання вироком законної сили, оскільки період з моменту набрання вироком законної сили до моменту прибуття до установи відбування покарань (так само, як і період етапування до неї) не є попереднім ув`язненням.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , жодним чином не оспорюючи висновки суду першої інстанції з приводу не врахування положень п. 1 ч. 4 ст. 610 КПК України та ч. 1 ст. 66, ч. 1 ст. 69-1 КК України, просить зарахувати у строк призначеного йому покарання строк перебування під вартою з розрахунку один день перебування під вартою за два дні позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року за періоди з 2 червня 2016 року по 31 жовтня 2017 року та з 19 червня 2019 року по 12 грудня 2019 року.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ухвала Чернігівського районного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року може виконуватись лише частково, була винесена з порушенням вимог КПК України, оскільки судовий розгляд проводився без його участі, а судом не було дотримано вимог п. 1 ч. 4 ст. 610 КПК України.

За таких обставин вважає, що строк його етапування з 19 червня 2019 року по 12 грудня 2019 року необхідно вважати строком попереднього ув`язнення, а не строком відбування покарання.

Засуджений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі або окремо клопотань про розгляд справи за його участі в апеляційному суді не подавав, будучи належний чином повідомлений про час та місце розгляду його апеляційної скарги із заявами про розгляд справи за його участю, або відкладення її розгляду до апеляційного суду також не звертався, у зв`язку із чим у відповідності до ст. 405 КПК України колегія суддів вважає можливим провести розгляд справи за відсутності засудженого в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ч. 2 ст. 4 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, яким передбачено зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що в розумінні ч. 1 ст. 5 КК України є зворотною дією закону, який «іншим чином поліпшує становище особи».

У тому разі, коли особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню також підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, однак в такому випадку це вже буде прямою дією закону в часі.

Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як зворотної, так і прямої дії кримінального закону в часі.

Частина 2 статті 5 КК України визначає, що Закон про кримінальну відповідальність, який встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

В той же час Законом № 2046-VIII від 18 травня 2017 року, який набрав чинності 21 червня 2017 року, частину 5 ст. 72 КК України викладено у наступній редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».

Таким чином, Закон № 2046-VIII від 18 травня 2017 погіршує становище осіб, а тому не має зворотної дії у часі, тобто він не може поширюватися на факти й відносини, що виникли до його прийняття, про що фактично і йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого.

У випадку, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, то застосування Закону № 2046-VIII буде неправильним, оскільки зворотна дія цього закону як такого, що «іншим чином погіршує становище особи» в розумінні ч. 2 ст. 5 КК України не допускається, і в такому разі, під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Якщо особа вчинила злочин починаючи з 21 червня 2017 року включно, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягатиме ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII, що буде прямою дією цього закону в часі.

З мотивувальної та резолютивної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що судом першої інстанції вже було застосовано положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року та зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з моменту затримання 2 червня 2016 року по день набрання вироком законної сили 31 жовтня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Враховуючи те, що на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року) у строк покарання підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення, останнім днем якого вважається дата набрання вироком законної сили, то колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зарахування строку тримання під вартою з 1 листопада 2017 року по 12 листопада 2017 року, тобто з моменту набрання вироком законної сили до моменту прибуття до установи виконання покарань.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 13-31кс18 (єдиний унікальний номер 663/537/17).

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги засудженого з приводу необхідності зарахування строку етапування з установи відбування покарань Російської Федерації до установи виконання покарань в Україні з 19 червня 2019 року по 12 грудня 2019 року, оскільки ця обставина не є випадком, визначеним в пункті «ґ» абз. 4 ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала Чернігівського районного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року була винесена з порушенням вимог КПК України, оскільки судовий розгляд проводився без його участі, а судом не було дотримано вимог п. 1 ч. 4 ст. 610 КПК України, є аналогічними тим, які були досліджені Запорізьким районним судом, який проаналізувавши їх, прийшов до обґрунтованого висновку що вони не можуть бути предметом розгляду в даному провадженні.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 27 лютого 2020 року, якою частково задоволено клопотання ОСОБА_7 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4