Провадження №: 1-кп/755/32/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" травня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду питання доцільності продовження заходу забезпечення кримінального провадження стосовно обвинуваченого у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0005733 від 08.07.2019 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, українця, неодруженого, з середньою освітою, працюючого неофіційно різноробочим, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого до затримання за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю учасників кримінального провадження

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває вказане кримінальне провадження, у якому судом, на виконання вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, на обговорення учасників було поставлено питання доцільності продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

В судовому засіданні прокурор вважав за можливе продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому, оскільки підстави для зміни міри запобіжного заходу відсутні, враховуючи наявність ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, характеризуючі особу останнього дані не змінилися. Обставини регламентовані ст. 177, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194, ст. 199 КПК України, є дійсними.

Сторона захисту заявили клопотання, у порядку ст. 201 КПК України, про зміну запобіжного заходу ОСОБА_3 з утримання під вартою на альтернативний, з огляду на те, що у цей період обставини визначені ст. 177, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194, ст. 199 КПК України не є дійсними.

Крім того, у зверненні вказали на те, що обвинувачений ОСОБА_3 більше ніж 10 місяців перебуває під вартою. Ризики відповідно до ст. 177 КПК України у кримінальному провадженні щодо нього відсутні, а наявні у сторони обвинувачення докази про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України не є вагомими.

Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначальним елементом при оцінці ризику ухилення від суду, однак не може бути достатньою підставою для тримання особи під вартою понад 6 місяців.

В судовому засіданні прокурор вважав за можливе відхилити це клопотання, оскільки підстави для зміни міри запобіжного заходу відсутні, враховуючи наявність ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, характеризуючі особу останнього дані не змінилися. Обставини регламентовані ст. 177, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 194, ст. 199 КПК України, на його переконання, є дійсними.

Заслухавши думки учасників процесу, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Статтею 201 КПК України регламентовано, що підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду клопотання про зміну запобіжного заходу.

Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ст. 177 КПК України).

Також, з положень норм ст. 199 КПК України випливає, що при розгляді доцільності продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, враховуються обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню розгляду справи до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до норм ст. 194 КПК України, під час розгляду вказаного питання суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини визначені п. 1 - п. 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризуються особу обвинуваченого та визначені у п. 1- п. 11 частини 1 вказаної статті.

З урахуванням того, що у справі «Тимошенко проти України», заява № 49872/11, від 30 квітня 2013 року ЄСПЛ зробив декілька важливих висновків: «…для того, щоб позбавлення свободи вважалося несвавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, самого факту, що цей захід застосовується згідно з національним законодавством, що відповідає вищезазначеним стандартам, ще недостатньо - він також повинен бути необхідним за даних обставин (див. рішення у справах «Нештяк проти Словаччини», заява № 65559/01, п. 74, від 27 лютого 2007 року, та «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, пп. 27-28, від 14 жовтня 2010 року)». «…Суд наголошує на тому, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи - незалежно від того, наскільки коротким він є - повинно бути переконливо доведено державними органами (див. рішення у справах «Белчев проти Болгарії» (Belchev v. Bulgaria), заява № 39270/98, п. 82, від 8 квітня 2004 року, та «Кастравет проти Молдови» (Castravet v. Moldova), заява № 23393/05, п. 33, від 13 березня 2007 року)».

У рішенні ЄСПЛ у справі «Луценко проти України» (2012 р.), Суд встановив, що національні суди, розглядаючи матеріали оскарження застосування тримання під вартою, не розглядали доцільність позбавлення заявника свободи та можливість застосування до нього інших, більш м`яких (неізоляційних) запобіжних заходів.

У цій ситуації у вказаному кримінальному провадженні було висунуто обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.

В ході розгляду даного питання, відповідно до обвинувального акту встановлено такі відомості: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Харків, громадянин України, українець, неодружений, з середньою освітою, працює неофіційно різноробочим, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживав до затримання за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий.

Обвинувачений на час вирішення даного питання за своїм віком і станом здоров`я не має специфічних особливостей стану здоров`я, має типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу.

На цей час, судове слідство не завершено, обвинувачений обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, які згідно ст. 12 КК України, відносяться до тяжких та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі, докази передбачені ст. 84 КПК України з боку обвинувачення та захисту, у цей період, у повному обсязі не досліджені, у світлі чого, з урахуванням наведених даних суд вважає, що обставини регламентовані ст. 177, п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 194, ст. 199 КПК України є дійсними.

При цьому, вони обумовлені у світлі, як вказаних відомостей, так і факторів пов`язаних з характером вказаної особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій він піддається до кримінальної відповідальності, з огляду на що суд вважає, що у даному конкретному випадку, обставини визначені ст. 177 КПК України щодо ризиків є обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються наявними матеріалами, як і інші обставини визначені ч. 1 ст. 194 вказаного Кодексу.

Однак, обставини регламентовані ст. 178 КПК України, у світлі даних про обвинуваченого, не є такими, що вказують на наявність в цей період, передумови визначеної п. 3 ч. 1 ст. 194 вказаного Кодексу у поєднанні з характером висунутого обвинувачення та проведеним комплексом досліджених, у цій справі, доказів, та тих, які тільки мають бути в ньому вчинені.

Також, в судовому засіданні встановлено, що обвинуваченому ухвалою суду було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зі строком дії, який у цей період, закінчується однак, на даний час, в зазначений строк неможливо закінчити судовий розгляд з огляду на наявність об`єктивних передумов.

Як наслідок, у цей період, є наявними обставини визначені п.п. 1-2 ч. 1 ст. 194, ст.ст. 199, 331 КПК України, але відсутня передумова визначена п. 3 ч. 1 ст. 194 вказаного Кодексу.

А тому, на цей час, на думку суду, є можливим уникнення наявним ризикам шляхом застосування іншого запобіжного заходу, то суд у світлі факторів пов`язаних з характером вказаної особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, вважає достатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, у цей період провадження, а саме особистого зобов`язання з покладенням обов`язків визначених ч. 5 ст. 194 КПК України терміном на 2-а місяці.

Саме даний запобіжний захід, у цей час, буде адекватною противагою наявним ризикам.

Також суд серед іншого враховує, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно, наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з врахуванням його особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі «Єчюс проти Литви», заява № 34578/97, п. 93, ECHR 2000-IX), що, у цій справі, станом на сьогодні, не є дійсним, з огляду на встановленість судом відсутності передумови визначеної п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Доводи прокурора, щодо наявності передумови визначеної п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, у світлі характеру пред`явленого обвинувачення обвинуваченому суд сприймає, у цей період, критично, адже приймаючи рішення у справі «Бойченко проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що в цій справі національні суди, ухвалюючи рішення про тримання заявника під вартою, посилалися на відповідну норму закону, не вказуючи підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, ніби заявник може перешкоджати провадженню у справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини. Враховуючи наведені обставини, Суд зробив висновок, що ці підстави, не є «відповідними і достатніми». Відповідно, зазначене призвело до порушення п. 3 ст. 5 Конвенції.

Так і в цьому випадку прокурор тільки послався на відповідну норму закону, не вказуючи підстав, з яких він вважає обґрунтованими свої твердження про те, ніби уникнення наявним ризикам не є можливим шляхом застосування інших більш м`яких запобіжних заходів.

У справі «Роман Мірошніченко проти України», заява № 34211/04, від 19 лютого 2009 року ЄСПЛ прийшов до наступного висновку: «… той факт, що заявник підозрюється у скоєнні серійного злочину, можливо, спочатку виправдовував його утримання під вартою. Однак після спливу певного часу судова влада була зобов`язана привести інші вагомі підстави для подальшого утримання під вартою, що не було зроблено в даному випадку; крім того, на жодній зі стадій національні суди не розглядали можливість застосування будь-яких альтернативних запобіжних заходів, і, спираючись головним чином на тяжкість обвинувачення, органи влади продовжували тримання заявника під вартою на підставах, які не можуть вважатися «відповідним і достатніми»…».

Такий саме підхід ЄСПЛ сформував не тільки щодо однієї підстави для тримання особи під вартою (тяжкість злочину).

Аналогічні висновки щодо іншої підстави (загроза втечі) ЄСПЛ зробив, наприклад, у справі «Доронін проти України», заява № 16505/02, від 19 лютого 2009 року: «хоча й видається, що спроба заявника втекти дала відповідним органам підстави для тримання його під вартою протягом досудового слідства та розгляду справи в суді, серйозність пред`явлених йому обвинувачень, ризик його ухилення та перешкоджання здійсненню правосуддя залишалися єдиними підставами, з огляду на які суд не змінював обраний йому запобіжний захід. Однак згідно з пункту 3 статті 5 Конвенції зі спливом певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для подальшого тримання такої особи під вартою. До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані національними судами».

У рішенні у справі «Лабіта проти Італії» (2000 р.) ЄСПЛ зазначив, що небезпека чинення тиску на свідків та ризик фальсифікації доказів могли виступати юридичними підставами обрання до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Проте правоохоронні органи не вказали жодного факту, який міг би довести, що зазначені підстави справді існували, у період розгляду такої справи у суді, коли уже усі докази сформовані, не навели жодного доказу можливої неправомірної поведінки підозрюваного.

ЄСПЛ у справі «Єлоєв проти України» вказав, що згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції, зі спливом певного часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.

У цій справі такі інші підстави встановлені не були, а тому суд не знаходить передумов для продовження тримання під вартою, та вважає за необхідне змінити обвинуваченому застосований відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1 - 29, 131 - 132, 176 - 178, 183, 193 - 194, 196, 199, 201, 331, 369 - 372, 376 КПК України, суд

постановив :

Клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 - задовольнити.

Змінити застосований відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, до 17 липня 2020 року, звільнивши його з-під варти негайно у залі суду.

Покласти на ОСОБА_3 , 18 квітня 1975 року строком до 17 липня 2020 року включно, такі обов`язки:

1) не відлучатись за межі населеного пункту в якому він проживає без дозволу суду;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

3) утримуватись від спілкування із свідками, потерпілим та іншими учасниками по даному кримінальному провадженню без дозволу суду, прокурора та/або слідчого;

4) прибувати за кожною вимогою до суду.

Роз`яснити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , письмово під розпис, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_4 .

Визначити час проголошення повного тексту ухвали 25 травня 2020 року о 09 год. 30 хв.

Суддя