1Справа № 335/8578/19 1-кп/335/285/2020
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2020 р.м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя, кримінальне провадження №0001425 від 22.06.2019 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має професійно - технічну освіту, не одруженого, який не має на утриманні неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

12.05.2008 Заводським районним судом м. Запоріжжя за ст.ст. 296 ч.2, 185 ч.2, 70 КК України, засуджений на 3 роки 6 місяців обмеження волі. На підставі постанови Вільнянського районного суду Запорізької обл. від. 07.05.2010 за ст. 81 достроково звільнений від відбування покарання з невідбутним терміном покарання 1 рік 7 місяців 12 днів;

03.11.2010 Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ст. 185 ч.3 КК України, засуджений на 3 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України приєднано невідбутне покарання за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 12.05.2008 визначено остаточне покарання строком на 4 роки 3 місяці позбавлення волі;

23.03.2011 Заводським районним судом м. Запоріжжя за ст.ст. 190 ч.2 КК України, засуджений на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч.4 КК України частково приєднано невідбутне покарання за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2010 визначено остаточне покарання строком на 4 роки 4 місяці позбавлення волі.

04.02.2014 звільнений з місць позбавлення волі на підставі вироку Оріхівського районного суду Запорізької обл. від 27.01.2014 за ст. 81 КК достроково звільнений від відбування покарання з невідбутним терміном покарання 11 місяців 18 днів;

30.12.2015 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровськ за ст. 15 ч.2, 185 ч.2 КК України, засуджений до арешту строком на 5 місяців;

22.03.2016 Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ст. 185 ч.2 КК України, засуджений строком на 1 рік позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч.4 КК України приєднано покарання за вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровськ від 30.12.2015 за ст.ст. 15 ч.2, 185 ч.2, та визначено остаточне покарання строком на 1 позбавлення волі. 09.04.2016 звільнений з місць позбавлення волі за відбуттям терміну покарання;

17.10.2019 року вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України від 17.10.2019 року до арешту строком на чотири місяці,

26.03.2020 року Якимівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 185 КК України до арешту строком 6 місяців;

30.04.2020 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя за ч. 3 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, ч.4 ст.70 КК України до арешту строком на 6 місяців,

за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи особою раніше судимою за вчинення корисливих злочинів, судимості за які в законному порядку не зняті та не погашені, на шлях виправлення та перевиховання не став, та знову вчинив корисливий злочин на території Вознесенівського району міста Запоріжжя, за наступних обставин:

18 червня 2019 року приблизно об 11 годині 00 хвилин, ОСОБА_4 , знаходячись на перехресті бульвару Шевченка та бульвару Гвардійського в місті Запоріжжя, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_6 спав на лавці, яка знаходиться на алеї навпроти будинку 42 по бульвару Шевченка в місті Запоріжжя, переконавшись що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, таємно викрав: мобільний телефон «Apple iPhone 6S 128Gb», в корпусі сірого кольору, вартістю 7000 гривень, з сім картою «Vodafon» НОМЕР_1 , яка для потерпілого матеріальної цінності не має, який знаходився на землі біля потерпілого ОСОБА_6 .

Своїми умисними діями ОСОБА_4 , спричинив потерпілому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 матеріальну шкоду на суму 7000 гривень.

Судовий розгляд проведено в межах пред`явленого обвинувачення відповідно до ст. 337 КПК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що у червні 2019 на перехресті бульвару Шевченка та бульвару Гвардійського побачив потерпілого, який спав на лавці, яка знаходиться на алеї, а поруч знаходився мобільний телефон. Він взяв з полу мобільний телефон. Телефон він не викрав. В подальшому знайдений телефон продав на ринку ОСОБА_7 . Також пояснив, що потерпілому було погано і він допомагав йомукупив води. Також спитав у потерпілого чи у нього нічого не пропало. Той відповів, що ні. У останньому слові зазначив, що вину визнає і розкаюється.

У зв`язку із тими обставинами, що ОСОБА_4 не заперечував час, місце, однак заперечував наявність умислу на заволодіння чужим майном, зазначаючи, що він знайшов мобільний телефон поруч з потерпілим, судом досліджені докази, надані прокурором у повному обсязі, а саме допитано потерпілого ОСОБА_8 , допитано свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , досліджені письмові докази.

Вина ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України за обставин встановлених судом, доведена повністю і підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, перевірених та оцінених у їх сукупності судом безпосередньо в судовому засіданні, а саме:

Показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який у судовому засіданні 05.05.2020 року пояснив, що зранку влітку 2019 року, він з другом зустрілися на бульварі Шевченко біля магазина, друг потім пішов. Потерпілий сів на лавку, втратив пильність та заснув. При цьому в нього на руках лежала сумка, мобільний телефон лежав на сумці, руки на сумці. Телефон у нього був Айфон 6С. Телефон держав в руці на сумці, телефон був при ньому, в алкогольному стані він не був. На цій лавочці нікого не було, спав недовго. Телефон був в руках та разом із сумкою був в поле зору. Прокинувся від того, що хтось був поруч. Одразу ж після прокиданням він побачив обличчя обвинуваченого, який відразу запропонував піти попити води. Мабуть він і проснувся тоді, коли обвинувачений забрав телефон. Білоус сказав: «Пішли в магазин». Вони пішли в магазин, що був поруч, випили води, а потім обвинувачений кудись зник. Потерпілий також вказав, що відразу він пропажу телефону не помітив, лише згодом зрозумів, що телефона немає і збагнув, що це зробив обвинувачений. Також продавець у магазині, де вони пили воду, сказала, що бачила, що обвинувачений вкрав телефон. Обвинувачений не питав у нього чи щось пропало, це неправда. Після цього через декілька днів вони з друзями обвинуваченого зловили, він зізнався, що телефон викрав він. Наполягає на суворому покаранні.
Показаннями свідка ОСОБА_10 , який у судовому засіданні 11.06.2020 року пояснив, що був свідком того, як ОСОБА_6 пішов в бік бульвару Шевченко 18.06.2019 року зранку. Наступного дня ОСОБА_6 йому зателефонував та спитав чи не бачив свідок його телефон. ОСОБА_6 свідку потім повідомив, що у парку йому стало погано, коли він отямився-телефона поруч не було. Алкогольні напої ОСОБА_6 не вживав, йому стало погано, а ОСОБА_11 відвів його попити води. Через декілька днів вони зустрілися разом із ОСОБА_6 . ОСОБА_9 та зустріли ОСОБА_11 . На питання до ОСОБА_11 чи він взяв телефон, останній спочатку заперечував, а потім зізнався і повідомив, що телефон у кіоску на базарі ОСОБА_7 та він може забрати телефон та повернути, він може показати куди його здав. Коли вони усі прямували на ОСОБА_12 магістралі побачили патрульну поліцію і вирішили передати ОСОБА_11 працівникам поліції. Телефон у ОСОБА_6 був «Айфон»

Показаннями свідка ОСОБА_9 , який у судовому засіданні 11.06.2020 року, пояснив, що влітку 2019 року він ввечері зустрівся з ОСОБА_6 , який сказав, що напередодні у нього вкрали телефон. Під будинком є магазин, ОСОБА_6 цікався у продавця, чи не бачив той де телефон. Дізнався, що це зробив ОСОБА_11 . Обвинуваченого вони зустріли і він зізнався, що взяв телефон і запропонував поїхати на ОСОБА_7 забрати телефон.

Аналізуючи та оцінюючи показання потерпілого ОСОБА_6 , суд вважає, що вони послідовні, логічні, істотних суперечностей не мають, узгоджуються із поясненнями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в частині тих подій, які ці свідки сприймали безпосередньо. Мотивів для обмови потерпілим та свідками обвинуваченого не встановлено, всі свідчення надавалися під присягою.

Показання ОСОБА_4 надані ним під час судового провадження стосовно часу, місця об`єктивно співпадають з наведеними доказами, узгоджуються з ними, і обвинуваченим не оспорюються.

Окрім показань потерпілого та свідків, вина ОСОБА_4 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, підтверджується письмовим доказом, а саме: протоколом пред`явлення для впізнання від 27.07.2019 року, згідно до якого свідок ОСОБА_13 впізнав особу, коли вона продавала йому мобільний телефон «Apple iPhone 6S 128Gb», в корпусі сірого кольору на ринку ОСОБА_7 , чоловік зображений на фото№3, ОСОБА_4 , сказав, що телефон належить йому, а документи на телефон він загубив. Факт продажу мобільного телефону ОСОБА_4 також не оспорює.

Вартість викраденого майна мобільного телефону марки «Apple iPhone 6S 128Gb», станом на 18.06.2019 року обвинуваченим не оспорюється і становить 7000 грн.

Оцінюючи докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку із показаннями потерпілих і свідка, суд вважає, що вищезазначені докази в повному обсязі доводять вину у вчиненні злочину, за наведених у вироку обставинах.

Зауважень щодо належності та допустимості представлених стороною обвинувачення доказів від сторони захисту не надійшло.

Про корисливий мотив обвинуваченого та його мету, спрямовану на заволодіння майном потерпілого свідчать конкретні обставини кримінального провадження. Так, про умисел обвинуваченого свідчить не тільки, те що ОСОБА_4 скористався тим, що потерпілий ОСОБА_6 спав на лавці та заволодів його річчю, а й ті обставини, що ОСОБА_4 заволодівши мобільним телефоном потерпілого, збудив його та запропонував пройти до магазину, відволікаючи його увагу від втрати телефону, що свідчить про бажання приховати факт заволодіння річчю, а також ті обставини, що ОСОБА_4 одразу ж після цього попрямував на ринок ОСОБА_7 , де продав мобільний телефон, а грошима розпорядився на власний розсуд, що цілком спростовує його позицію про відсутність умислу на заволодіння чужим майном.

Оцінюючи показання ОСОБА_4 щодо того, що він знайшов телефон, а не викрав судом враховується наступне.

На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника;б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо;в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим;г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника;д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.(постанова ВС/ККС № 761/31918/14-к від 18.07.2019).

Отже, у даному провадженні мобільний телефон не вибув з володіння власника ОСОБА_6 місцезнаходження цього майна власнику було відомо, між втратою майна та виявленням цих обставин пройшов незначний час, який не давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим, оскільки ОСОБА_6 одразу ж почав шукати мобільний телефон, виявлення законного власника майна була очевидна, оскільки власник майна ОСОБА_6 спав на лавочці, біля якого, з пояснень ОСОБА_4 , обвинувачений знайшов телефон.

ОСОБА_4 мав можливість повернути телефон власнику, який був очевидним, однак достовірно знаючи, що телефон обвинуваченому не належить, присвоїв його та у подальшому продав, грошові кошти привласнив. Отже, ОСОБА_4 знав, кому належить це майно, мав підстави припускати, де знаходиться власник речі та знав, де знаходиться власник, відволікав його увагу він факту пропажи телефона, і й усвідомлював, що він може почати шукати телефон. Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці особою, яка знала кому належить це майно, мала підстави вважати де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що власник буде шукати цю річ, розцінюється не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

При цьому ОСОБА_4 оспорюється обставини лише в частині наявності умислу на заволодіння чужим майном та крадіжку телефона, в решті частині обставини ним не оспорюються.

При встановлених обставинах, суд вважає, що вина ОСОБА_4 повністю доведена і він повинен нести за це відповідальність.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованому йому злочину при вищевикладених обставинах доведена повністю та кваліфікує його дії за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст.66 КК України та обставин, які обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України судом не встановлено.

При цьому судом не встановлюється, як обставина, яка пом`якшує покарання щире каяття, як про це зазначено в обвинувальному акті з огляду на таке.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. (ВС/ККС № 166/1065/18 від 18.09.2019). Однак, у матеріалах кримінального провадження стосовно обвинуваченого відсутні дані на підтвердження того, що він поряд із відсутністю цивільного позову, намагався будь-яким чином допомогти потерпілому у пошуку телефону, навпаки лише після затримання потерпілим та свідками ОСОБА_4 він повідомив, що телефон на ринку. У судовому засіданні ОСОБА_4 хоча і вказував, що вину визнає та розкаюється, однак з його показів було встановлено, що він оспорює фактичні обставини вчиненого злочину. Вказані дії ОСОБА_4 суд розцінює не як щире каяття та визнання вини, а як намагання уникнути кримінальної відповідальності.

До уваги судом також береться ставлення винної особи до вчиненого ним порушення та його поведінка після вчинення злочину, а також у судовому засіданні ОСОБА_4 хоча і зазначив, що вину визнає, проте щирого жалю з приводу вчиненого не висловлював, навпаки сперечався із потерпілим з приводу обставин події.

Призначаючи покарання обвинуваченому судом враховуються характер і ступінь тяжкості злочину, скоєного обвинуваченим, який згідно ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, а також відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

ОСОБА_4 має зареєстроване місце проживання, але не працює, легальних доходів не має та офіційно суспільно корисною працею не зайнятий, з 01.1995р. по 12.2015р. перебував на диспансерному обліку в ЗОКНД з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіатів, синдром залежності, наразі з обліку знятий, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, збитків не відшкодовано, раніше неодноразово судимий, в т.ч. з реальним відбуттям покарання, під час розгляду даного кримінального провадження перебував у розшуку, корисливий злочин вчинив під час розгляду щодо нього кримінального провадження іншим судом, що свідчить про те, що він висновків не зробив та на шлях виправлення не став та свідчить про продовження злочинної діяльності та підвищену суспільну небезпечність і небажання стати на шлях виправлення, а тому суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства, тому необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч.2 ст.185 КК України.

Визначаючи такий вид покарання, судом також враховано думку прокурора, потерпілого, конкретні обставини вчиненого злочину.

Крім того, суд виходить із встановленої статтею 50 КК України мети покарання, яка передбачає окрім кари, виправлення і запобігання вчиненню винними нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського Суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, покарання має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

На погляд суду, враховуючи принцип індивідуалізації покарання, саме таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

ОСОБА_4 , вчинив даний злочин до винесення вироку Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30.04.2020 р., тому при призначенні покарання суд керується вимогами ч.4 ст.70 КК України і вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 остаточне покарання, відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.04.2020 року у вигляді арешту. В строк покарання за цим вироком відповідно до положень ст. 72 КК України слід зарахувати покарання, частково відбуте ОСОБА_4 за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30.04.2020 р. з 11 січня 2020 року.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався, оскільки клопотань щодо обрання запобіжного заходу учасниками судового провадження не заявлено. На час розгляду провадження ОСОБА_4 вже відбуває покарання.
Цивільний позов по даному кримінальному провадженню не заявлено.Речові докази відсутні. Процесуальні витрати відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ :
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст.185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30.04.2020 року у вигляді арешту більш суворим ОСОБА_4 призначити остаточне покарання у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі.

В строк покарання за цим вироком відповідно до положень ст. 72 КК України зарахувати покарання, частково відбуте ОСОБА_4 за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30.04.2020 р. з 11 січня 2020 року. Строк відбування покарання відраховувати з 11 січня 2020 року.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у даному провадженні не обирався.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
Суддя ОСОБА_1