Справа № 947/6469/20
Провадження № 1-кс/947/7097/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.05.2020 року

Слідчий суддя Київського районного суду м.Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засіданні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000301 від 16.03.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, Слідчим управлінням ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000301 від 16.03.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 28.09.2018 приблизно о 19:50 годині знаходячись за адресою: м. Одеса, вул. Софіївська, 28, троє невстановлених осіб, із застосуванням вогнепальної зброї здійснили напад на інкасаторський автомобіль та заволоділи грошовими коштами, іншим цінним майном, яке знаходилось в середині автомобіля. В ході сутички два інкасатори отримали вогнепальні поранення.

Крім того, 18.03.2020 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , здійснили готування до вчинення розбійного нападу на відділення банку № 7 АТ «АБ «Рада Банк», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, 86.
Під час подальшого здійснення досудового розслідування встановлено, що підозрюваний ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходячись на території України спільно проживав с ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , де вели спільне господарство.
Також, у ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_10 , була обізнана у готуванні ОСОБА_5 разом з іншими учасниками, до скоєнню розбійного нападу.
Вказане підтверджується розмовою ОСОБА_10 разом з її сином ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , а саме, у власності останньої знаходиться магазин за адресою: АДРЕСА_2 , в якому проводяться ремонтні роботи, і в ході телефонної розмови останніх встановлено, що грошові кошти які б були здобуті злочинними діями ОСОБА_5 , після вчинення розбійного нападу, повинні були піти на ремонт вказаного магазину.
Крім того, за місцем мешкання ОСОБА_10 та підозрюваного ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 , 18.03.2020 був проведений невідкладний обшук, у ході якого були вилучені документі які посвідчують підозрюваного, його особисті речі та чотири бронежилета.
У зв`язку з чим, є підстави вважати, що вказаний магазин також належить підозрюваному ОСОБА_5 , а документи які підтверджують право власності на нього, оформлені лише на ОСОБА_10 .
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, нерухоме майно що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві приватної власності ОСОБА_10 .
Так, слідчий вказує , що частиною 3 статті 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 Кодексу.

Статтею 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення . Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій статті 98 КПК України.

Слідчий просить накласти арешт на будівлі магазину за адресою: АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер майна: 35613913), встановивши заборону розпорядження, відчуження, користування, проведення будь-яких будівельних робіт, а також заборону будь-яким суб`єктам державної реєстрації права, державним та приватним нотаріусам, державним та приватним виконавцям у разі державної реєстрації обтяжень під час примусового виконання рішення, вчиняти із об`єктом незавершеного будівництва дії, пов`язані із проведенням державної реєстрації прав та їх обтяжень: перереєстрації, поділу, виділу, тощо.
В судове засідання слідчий не з`явився, надавши заяву про розгляд клопотання без його участі.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 року) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 року), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 року) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Так, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

При цьому, у відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до абзацу 1 ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
З клопотання та долучених до нього матеріалів вбачається, що об`єкт нерухомого майна, на який слідчий просить накласти арешт, не визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, тому слідчий суддя приходить до переконання, що стороною обвинувачення не було доведено наявності правових підстав для накладення арешту набудівлю магазину за адресою: АДРЕСА_2 , яка відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухому майно належить ОСОБА_10 , яка є свідком у кримінальному провадженні, необхідності такого заходу забезпечення кримінального провадження, а також наявності ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, в зв`язку з чим, в задоволенні поданого клопотання слід відмовити.
Керуючись ст.ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_4 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000301 від 16.03.2019 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1