Справа № 182/8916/19
Провадження № 1-кс/0182/4004/2019
28.12.2019 м. Нікополь
- автомобіля «Ивеко Магирус» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на підставі технічного паспорту НОМЕР_2 ОСОБА_4 ;
-причеп «FRUEHAUF» д.н.з. НОМЕР_3 , що належить на підставі технічного паспорту НОМЕР_4 ОСОБА_5 ;
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Частина 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме ч. 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.
Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:
1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;
2) перелік і види майна, що належить арештувати;
3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;
4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України, слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Дослідивши клопотання слідчого та надані до нього копії матеріалів слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого СВ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 про арешт майна не відповідає вказаним вимогам закону.
Слідчий посилається у своєму клопотанні на те, що 26.12.2019 невстановлена особа на території ТОВ «ВЕСТПРОМСЕРВІС» в м. Кривий Ріг, завантажила у вантажівку «ІВЕКО» реєстраційний номер НОМЕР_1 та вивезла продукцію: арматуру № 10 А500С в кількості 20,187 т, однак у визначений час у пункт вивантаження не прибула, таємно викравши вищевказану продукцію, чим спричинила ТОВ «ЄВРОМЕТ ГРУП» матеріальний збиток на загальну суму 281 911 грн.
З тексту клопотання вбачається, що воно складається з викладення змісту заяви ТОВ «ЄВРОМЕТ ГРУП», обставин проведення огляду місця події, пояснень свідка, зазначення інформації хто є власником автомобіля з причепом та арматури, а також посилання на положення статей КПК України про арешт майна, спеціальну конфіскацію та положення ст. 2 КПК без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами даного кримінального провадження.
Зазначення слідчим у клопотанні про необхідність накладення арешту на майно з метою швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування, взагалі не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального законодавства.
У клопотанні слідчий вказує, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів, тоді як постанови про визнання вказаного майна речовим доказом до клопотання не додано.
Санкція статті Кримінального Кодексу, якою передбачено відповідальність за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України не передбачає будь-якої, в тому числі і спеціальної, конфіскації майна.
Крім того, із змісту клопотання та доданих до нього копій матеріалів, не вбачається, що в кримінальному провадженні заявлений цивільний позов.
Окрім того, з наданих слідчим матеріалів, вбачається, що слідчий просить накласти арешт на майно третіх осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 64-2 КПК України третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна. Отже, з клопотання про накладення арешту на майно третьої особи може звернутись лише прокурор. У даному випадку з таким клопотання звернувся слідчий в порушення положень ст. 64-2 КПК України.
Також, слідчий суддя звертає увагу на те, що в клопотанні слідчого не зазначені підстави та мета для арешту майна, наявність яких передбачена ст. 171 ч. 2 КПК України, та які підлягають обов`язковому доведенню слідчим, прокурором при судовому розгляді клопотання, та які мають бути перевірені та досліджені слідчим суддею при вирішені питання щодо арешту майна, а лише є посилання на норми закону, які дають роз`яснення поняття арешту майна та завдання арешту.
Слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого не містить конкретного обґрунтування підстав, мети та інших обставин, наявність яких прямо передбачена законом для арешту майна.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу.
У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Також слідчий суддя вважає, що в клопотанні про арешт майна не обґрунтовані співрозмірність обмеження права власності та наслідки арешту майна для власників майна.
Окрім того, додану до клопотання копію товано-транспортної накладної, прочитати неможливо через погану якість.
На підставі наведеного, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого не відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, оскільки в ньому не зазначені підстави та мета для накладення арешту та не доведена необхідність у накладенні арешту на майно.
Зазначене унеможливлює слідчого суддю, при вирішенні питання про арешт майна перевірити та враховувати правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, що є обов`язком слідчого судді в правильному розумінні ч. 2 ст. 173 КПК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 172 КПК України, слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу. У такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків - після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.
Слідчий суддя вважає необхідним клопотання слідчого про арешт майна повернути прокурору, який здійснює процесуальне керівництво у зазначеному кримінальному провадженні, в зв`язку з невідповідністю клопотання вимогам ст. 171 КПК України, та встановити строк 72 години, для усунення зазначених недоліків.
Керуючись ст. 171, 172, 173 КПК України, слідчий суддя, -
п о с т а н о в и в:
Копію ухвали надіслати прокурору Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_3 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1