Справа №463/5385/20
Провадження №1-кс/463/3147/20
У Х В А Л А
13 липня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність Територіального управління Державного Бюро Розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань-

в с т а н о в и в:
ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність Територіального управління Державного Бюро Розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідуваньпісля отримання заяви про вчинення кримінального правопорушення.
Скаргу мотивує тим, що подав на адресу Територіального управління Державного Бюро Розслідувань, розташованого у м. Львові, заяву від 08.05.2020 року про кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 375 КК України вчинене, на його думку, суддями Тернопільського міськрайонного суду, Тернопільського апеляційного суду, ВСУ. Всупереч вимог закону відомості в ЄРДР не внесені.

В судове засідання заявник подав заяву про підтримання скарги та розгляд справи за його відсутності.

Слідчий Територіального управління Державного Бюро Розслідувань, розташованого у м. Львові, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином. В силу ч. 3 ст. 306 КПК України його відсутність не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 подав на адресу Територіального управління Державного Бюро Розслідувань, розташованого у м. Львові, заяву від 08.05.2020 року про кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 375 КК України постановлення суддями завідомо неправосудного судового рішення.

Відомості до ЄРДР не внесені, що стверджується листом ТУ ДБР від 02.06.2020 року.

Положення ч. 1 ст. 214 КПК України зобов`язують слідчого, прокурора невідкладно, але не пізніше 24-х годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування тільки заяву або повідомлення, які містять ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші.
На такий обов`язок слідчого, прокурора вказують вимоги ч. ч. 3, 4 та 5 ст. 214 КПК України, згідно з якими до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про кримінальне правопорушення, вимагається короткий виклад обставин, які свідчать про вчинення саме кримінального правопорушення, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частин статті) закону України про кримінальну відповідальність, тобто Кримінального кодексу, зміст повідомлення слідчим прокурора про підставу початку досудового розслідування.
Положення ст. 214 КПК України, перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Крім того, згідно п. 2 Глави 1 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 06.04.2016р. № 139, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Відтак, не будь-яка заява є підставою для внесення відомостей до ЄРДР, а лише та заява, яка містить фактичні дані які підтверджують факт вчинення кримінального правопорушення. Всі інші заяви, після їх надходження підлягають розгляду згідно із Законом, яким не є Закон про кримінальну відповідальність.
При цьому, при вирішенні питання про наявність в діях судді ознак складу злочину слід брати до уваги роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму ВСУ від 13.06.2007р. «Про незалежність судової влади». Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Із змісту заяви ОСОБА_3 від 08.05.2020 року слідує, що 14.07.2017р. суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, 20.11.2017р. двоє суддів Тернопільського апеляційного суду та 18.04.2018р. п`ятеро суддів Верховного Суду прийняли рішення у справі заявника 687/511/16-ц не на користь заявника через що він власне і вважає такі рішення завідомо неправосудними, оскільки на думку заявника суди не врахували всіх його аргументів та доводів, а також не в повній мірі усунули порушення, констатовані у рішеннях ЄСПЛ від 03.05.2007р. та від 05.02.2015р., які ухвалювались у його справі, а також не виконали вказівок Верховного Суду України, викладених у постанові від 22.02.2016р.
Разом з тим, обставини, які зазначені в заяві про вчинення злочину не можуть вважатись фактичними даними, які свідчать про вчинення саме кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України, оскільки не несуть в собі відомостей, які б підтверджували ознаки злочину, а також мотив, прямий умисел чи зацікавленість суддів. Заявник фактично не погоджується з судовими рішеннями, які винесені не на його користь, що саме по собі не вказує на ознаки неправосудності таких рішень.
Що ж стосується аргументів скаржника про порушення у його справі судами України вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слідчий суддя надає їм правову оцінку та звертає увагу на таке.
Дійсно, у справі заявника Європейський суд з прав людини двічі приймав рішення, яким було встановлено порушення національними судами вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Бочан проти України», заява N 7577/02, рішення від 03.05.2007р., справа «Бочан проти України (№ 2)» заява № 22251/08, рішення від 05.02.2015р.).
Зокрема, в п. 13-18 рішення ЄСПЛ від 05.02.2015р. йдеться про таке:
«13. 3 травня 2007 року Суд постановив у справі рішення, яке набуло статусу остаточного 3 серпня 2007 року. Беручи до уваги обставини справи, за яких ВСУ змінив територіальну підсудність, і відсутність достатнього обґрунтування у рішеннях національних судів та розглядаючи ці питання разом і в їх сукупності, Суд постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (див. вищезазначене рішення у справі «Бочан проти України» (Bochan v. Ukraine), п. 85).
14. Суд вмотивував свої висновки так:
«74. ... Така зміна територіальної підсудності [справи заявниці] була здійснена ВСУ після вираження категоричної незгоди з висновками судів нижчих інстанцій щодо фактів у справі та після висловлення своєї позиції щодо одного з головних аспектів справи ... навіть до здійснення судами нижчих інстанцій нової оцінки фактів і дослідження доказів... Також, враховуючи той факт, що ВСУ не обґрунтував своє рішення щодо зміни територіальної підсудності справи, Суд вважає, що побоювання заявниці про те, що судді ВСУ, включаючи заступника Голови, мали попередньо сформовану позицію щодо результату розгляду справи, та що судді, яким було передано справу 9 жовтня 2000 року, будуть розглядати справу відповідно до висновків ВСУ, можна вважати об`єктивно обґрунтованими.
75. Суд вважає, що така процесуальна ситуація в цілому також порушує принцип юридичної визначеності (див. «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, пп. 51-52, ECHR 2003-ХІ). Той факт, що позиція ВСУ щодо суті справи заявниці відрізняється від позиції судів нижчих інстанцій, не може бути єдиною підставою для повторних переглядів справи. Повноваження судів вищої інстанції щодо перегляду справи повинні здійснюватись для виправлення юридичних та судових помилок, а не з метою заміни оцінки фактів судами нижчих інстанцій.».
15. Суд також зазначив, що національні суди не відреагували на аргументи заявниці стосовно достовірності показів свідків та надійності документальних доказів, які були вирішальними для результатів розгляду справи (див. зазначене рішення у справі «Бочан проти України» (Bochan v. Ukraine), пп. 81-84).
16. Покладаючись на зазначені висновки за пунктом 1 статті 6 Конвенції, Суд вирішив, що немає необхідності розглядати скаргу заявниці відповідно до статті 1 Першого протоколу, оскільки вона не порушувала окремого питання (див. зазначене рішення у справі «Бочан проти України» (Bochan v. Ukraine), п. 91).
17. Скарги заявниці на тривалість провадження і порушення статті 1 Першого протоколу у поєднанні зі статтею 14 Конвенції були відхилені як необґрунтовані (див. зазначене рішення у справі «Бочан проти України» (Bochan v. Ukraine), пп. 87 і 93).
18. Заявниці було присуджено 2000 євро відшкодування моральної шкоди в якості справедливої сатисфакції. Суд також зазначив, «що заявниця має право відповідно до українського законодавства на повторний розгляд справи національним судом у світлі встановленого Судом порушення щодо недотримання національними судами статті 6 Конвенції у справі заявниці» (див. зазначене рішення у справі «Бочан проти України» (Bochan v. Ukraine), пп. 97 і 98).»
В свою чергу, повторно констатуючи порушення національними судами вимог Конвенції ЄСПЛ в п. 63-65 рішення від 05.02.2015р. зазначив наступне:
«63. У цій справі Суд зазначає, що у своїй ухвалі від 14 березня 2008 року Верховний Суд України грубо викривив висновки рішення Суду від 3 травня 2007 року. Зокрема, Верховний Суд України зазначив, що Суд встановив, що рішення національних судів у справі заявниці були законними та обґрунтованими і що їй було присуджено відшкодування у зв`язку з порушенням гарантії щодо «розумного строку», а ці твердження є явно некоректними (див. пункти 13-18 та 21).
64. Суд зауважує, що обґрунтування Верховного Суду України становило не просто інше розуміння правового документу. Суд вважає, що обґрунтування Верховного Суду України можна тлумачити лише як «грубе свавілля» або «відмову у правосудді» у тому розумінні, що викривлений виклад рішення 2007 року у першій справі «Бочан проти України» (Bochan v. Ukraine) призвів до руйнування намагань заявниці домогтися розгляду у рамках передбаченої національним законодавством процедури касаційного типу її майнових вимог на підставі рішення Суду у попередній справі (див. пункти 51-53). У зв`язку з цим слід зазначити, що у своєму рішенні 2007 року Суд встановив, що, зважаючи на обставини, за яких Верховний Суд України передавав справу заявниці до нижчестоящих судів, сумніви заявниці щодо безсторонності суддів, які розглядали справу, включаючи суддів Верховного Суду України, були об`єктивно обґрунтованими (див. пункти 13-15).
65. Відповідно з огляду на висновки Суду щодо характеру та наслідків недоліків ухвали Верховного Суду України від 14 березня 2008 року (див. пункти 63-64) слід зробити висновок, що оскаржуване провадження не відповідало вимозі пункту 1 статті 6 Конвенції щодо «справедливого суду» і що було порушення цього положення.»
Іншими словами, у першій справі ЄСПЛ констатував, що рішення національних судів були ухвалені у рамках провадження, що не відповідало встановленим пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантіям справедливого суду щодо незалежності та безсторонності, юридичної визначеності і вимозі надати достатнє обґрунтування, про що прямо вказано у п. 30 рішення від 05.02.2015р., а у другій справі констатував порушення, яке пов`язане з викривленням Верховним Судом України висновків першого рішення Суду під час перегляду справи на підставі цього ж рішення Суду.
При цьому, ще у першому рішенні Суд вказав, що «… заявниця має право відповідно до українського законодавства на повторний розгляд справи національним судом у світлі встановленого Судом порушення щодо недотримання національними судами статті 6 Конвенції у справі заявниці…».
Після ухвалення Судом другого рішення від 05.02.2015р. Верховний Суд України постановою від 22.02.2016р. скасував усі попередні рішення суду у справі заявника, а саму справу направив на новий розгляд.
Самі ж рішення, які на думку скаржника є завідомо неправосудні, ухвалені власне під час процедури нового розгляду справи, і доводи скаржника в заяві про вчинення кримінального правопорушення, по суті зводяться до незгоди з аргументами, які навів суд при новому розгляді справи та не несуть в собі даних, які б свідчили про їх завідомо непровосудність.
Єдиним, на що посилається скаржник є те, що відповідач йому повідомив що поступила «команда з Києва» для ухвалення рішення не на його користь.
З огляду на відсутність не те що належних доказів, а взагалі доказів, які б викликали довіру, дана інформація не може вважатись фактичними даними, які свідчать про вчинення кримінального правопорушення, враховуючи при цьому відсутність будь-якої конкретики про особу, яка дала «команду з Києва» та широкі можливості спекуляції внаслідок цього.
З врахуванням наведеного, приходжу до висновку, що службові особи Територіального управління Державного Бюро Розслідувань, розташованого у м. Львові, не допустили протиправної бездіяльності. В останніх на підставі заяви ОСОБА_3 від 08.05.2020 року не виникло обов`язку щодо внесення відомостей до ЄРДР і тому в задоволенні скарги належить відмовити.
На підставі наведеного, керуючись вимогами статей 214, 303, 306, 307, 372 КПК України, -
у х в а л и в:
В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність службових осіб Територіального управління Державного Бюро Розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою від 08.05.2020 року відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1