Справа № 201/8749/19
Провадження № 1кп/202/465/2019
Провадження № 1-кп/206/53/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2020року Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро матеріали за обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 0000561 від 05 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 з 11.10.2019 року перебуває кримінальне провадження № 0000561 від 05 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 190 КК України.

Ухвалою суду від 15.10.2019 року по вищевказаному кримінальному провадженню було призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 22.10.2019 року кримінальне провадження призначено до судового розгляду.

Суддею під час судового засідання 25.02.2020 року заявлено самовідвід від розгляду вказаного кримінального провадження.

В судовому засіданні прокурор та представник потерпілого вважали, що для самовідоводу не має підстав.

Обвинувачений та захисник-адвокат в судовому засіданні вважали заявлений самовідвід судді доцільним, підтримали його.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Під час судового розгляду вищевказаного кримінального провадження, а саме 11.11.2019 року обвинуваченим було заявлено відвід прокурору ОСОБА_3 , ухвалою суду у задоволенні відводу було відмовлено, далі в тому ж судовому засіданні обвинуваченим було заявлено відвід судді ОСОБА_1 , в задоволенні якого ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2019 року (головуючий суддя ОСОБА_7 ) було відмовлено. Під час судового засідання 10.12.2019 року обвинуваченим ОСОБА_4 було заявлено відвід прокурору ОСОБА_3 , в задоволенні якого ухвалою суду було відмовлено, після чого обвинуваченим повторно було заявлено відвід судді ОСОБА_1 , який ухвалою суду було залишено без розгляду, після цього обвинуваченим знову було заявлено відвід судді ОСОБА_1 , який також було залишено без розгляду. В судовому засіданні 08.01.2020 року обвинуваченим знову було заявлено відвід судді ОСОБА_1 , у задоволенні якого ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10.01.2020 року (головуючий суддя ОСОБА_8 ) було відмовлено. 28.01.2020 року в судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_4 знову було заявлено відвід судді ОСОБА_1 (три з яких подано через канцелярію суду 24.01.2020 року і ще одну 28.01.2020 року). В задоволенні останніх чотирьох заяв про відвід судді ОСОБА_1 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2020 року (головуючий суддя ОСОБА_9 ), ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2020 року (головуючий суддя ОСОБА_7 ) та ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03.02.2020 року (головуючий суддя ОСОБА_8 ) було відмовлено.

При цьому, після заявлення обвинуваченим вказаних відводів та неодноразових звинувачень на адресу суду, 28.01.2020 року суддею ОСОБА_1 було направлено до Вищої ради правосуддя та Генерального прокурора повідомлення про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя, оскільки дії обвинуваченого ОСОБА_4 суддя вважає неприпустимими, протиправними та такими що створюють тиск на суддю, що є прямим втручанням у здійснення правосуддя з метою перешкодити виконанню службових обов`язків, повному, всебічному, об`єктивному розгляду кримінального провадження. Крім того вважає, що посилання обвинуваченого про отримання неправомірної вигоди суддею, наявності злочинної змови судді з іншими учасниками процесу, а так само і згадування у своїх заявах колишнього чоловіка судді, кримінальних авторитетів та іншого, є формою тиску на суд з метою перешкоди виконанню суддею професійних обов`язків та схилення до винесення неправосудного рішення.

Згідно ст. 80 КПК України, за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.

У п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки судді зазначається, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Відповідно до Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, суддя повинен не тільки бути реально вільним від будь-якого невідповідного упередження або впливу, але він повинен бути вільним від цього й в очах розумного спостерігача. В іншому випадку довіра до незалежності судової влади буде підірвана.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 року у справі "Білуга проти України", від 28.10.1998 року у справі "Ветштайн проти Швейцарії", тощо) важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід або бути відведений.

У чинному кримінально-процесуальному законі закріплено інститут відводу (самовідводу) судді, який, по суті, є єдиним способом вирішення конфлікту інтересів в їхній професійній діяльності, прямо передбаченим законом. При цьому, інститут відводу (самовідводу) є однією з найважливіших гарантій здійснення правосуддя неупередженим та справедливим судом. Відвід дозволяє виключити найменшу підозру в зацікавленості судді в результатах розгляду конкретної справи, навіть, якщо насправді такої зацікавленості немає, оскільки пріоритетною тут є суспільна довіра до суду.

Вказані дії з боку ОСОБА_4 свідчать про намагання останнього будь-якими засобами, в тому числі шляхом створення у громадян присутніх у відкритому судовому засіданні вільних слухачів, учасників кримінального провадження, хибного уявлення про недобросовісність судді ОСОБА_1 і її упередженість щодо нього, схилити суддю до прийняття вигідних йому судових рішень у кримінальному провадженні, у якому він бере участь. На підставі цього у головуючого судді було сформовано відповідне ставлення до обвинуваченого ОСОБА_4 , що може вплинути на об`єктивність під час розгляду даного кримінального провадження та є неприпустимим з огляду на принцип справедливого розгляду справи незалежним та неупередженим судом, а так само в подальшому у обвинуваченого (сторін кримінального провадження) чи об`єктивного спостерігача може виникнути враження, що суду при ухваленні рішення могло бракувати безсторонності.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, безсторонність (неупередженість) суду в сенсі пункту 1 статті 6 Конвенції має визначатися згідно з (i) суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (ii) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності («Фей проти Австрії»).

Проте, між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру»).

У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»). У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії»). Європейський суд з прав людини зазначає у рішеннях «Делкурт проти Бельгії», «Пєрсак проти Бельгії» і «Де Куббер проти Бельгії», що будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід.

Враховуючи вищевикладене, практику Європейського суду з прав людини, положення пункту 1 ст. 6 Конвенції, ч. 1 ст. 21 КПК, з метою забезпечення достатніх гарантій для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у безсторонності суду, окрім того враховуючи те, що ОСОБА_4 публічно та відкрито неоднократно виражав повну недовіру судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , вважаю за необхідне, з метою усунення будь-яких сумнівів щодо неупередженості та необ`єктивності, заявити про самовідвід від участі у кримінальному провадженні провадженні № 0000561 від 05 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 190 КК України (справа № 201/8749/19).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 75-76, 80-81, 369-372 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Заявити самовідвід від участі у кримінальному провадженні № 0000561 від 05 жовтня 2018 року відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 190 КК України (справа № 201/8749/19).

Кримінальне провадження № 0000561 від 05 жовтня 2018 року за обвинувальним актом відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 190 КК України (справа № 201/8749/19) - передати до канцелярії суду для виконання вимог ст. 35 КПК України.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1