Справа № 204/3939/20
Провадження №1-кс/204/669/20
УХВАЛА
іменем України

07 липня 2020 року м. Дніпро

Слідчий суддя Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_3 у порядку ст. 206 КПК України, -

ВСТАНОВИВ:
Заявник звернувся до суду із заявою у порядку ст. 206 КПК України про незаконне утримання в ДУВП №4 м. Дніпро і скоєння кримінального правопорушення службовими особами ДУВП №4 м. Дніпро, в якій просив: зобов`язати прокуратуру Дніпропетровської області, ДБР в м. Полтава провести перевірку на предмет навмисного незаконного тримання під вартою, без рішення суду і вироку (в якому не вказано термін тримання під вартою), який вступив в силу, Департаментом управління «Південно-Східного регіону ДКВСУ» і співробітників департаменту ДУ ДУВП №4 м. Дніпро, підсудного ОСОБА_3 ; встановити термін проведення перевірки, в разі виявлення порушення внести в ЄРДР, згідно ст. 214 КПК України, та провести досудове слідство; з метою підтвердження факту порушення прав підсудного ОСОБА_3 , витребувати з спецчастини ДУ ДУВП №4 копії рішень ухвалу від 04 грудня 2019 року про продовження терміну тримання до 08 червня 2020 року включно підсудного ОСОБА_3 , вирок від 21 грудня 2019 року, а також встановити, чи є підтвердження вступу вироку в силу. В обґрунтування заяви зазначив, що 04 грудня 2019 року колегією суддів Індустріального районного суду м. Дніпропетровська слухалась справа №33111402 та підсудним ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 була продовжена міра запобіжного заходу тримання під вартою до 08 червня 2020 року включно у ДУ ДУВП №4 м. Дніпро. 21 грудня 2019 року колегією суддів Індустріального районного суду м.Дніпропетровська по справі №33111402 підсудним ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 був винесений вирок довічне позбавлення волі. Зазначає, що на вирок була подана апеляційна скарга, а тому вирок в законну силу не вступив. Таким чином, термін тримання під вартою вказаних підсудних в ДУВП №4 м. Дніпро закінчився із закінченням терміну дії попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою, а саме 00 год. 01 хв. 09 червня 2020 року. Вказує, що про незаконне тримання під вартою, поза межами закону, без рішення суду, підсудних ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в ДУВП №4 м. Дніпро було повідомлено адміністрацію ДУ ДУВП №4 м. Дніпро, ГПУ, прокуратуру Дніпропетровської області. Вважає, що в діях посадових осіб ДУВП №4 м. Дніпро вбачається кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 364, 371 КК України, оскільки згідно ст. 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення» підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою. Отже, співробітники Департаменту ДУ ДУВП №4 м. Дніпро скоїли кримінальне правопорушення, оскільки продовжують незаконно тримати під вартою, без рішення суду і вироку, який не вступив в законну силу, де не вказано, до якого терміну тримати під вартою ув`язнених.

ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримали заяву та просили її задовольнити. Захисник ОСОБА_4 додатково пояснила, що запобіжний захід у відношенні ОСОБА_3 додатково не обирався, строк тримання під вартою останнього на сьогоднішній день сплив, а тому заява ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви, вказав, що заявник утримується законно на підставі вироку суду, а тому підстави для проведення перевірки відсутні.

Вирішуючи заяву суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 206 КПК України, кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Частиною 2 ст. 206 КПК України визначено, що якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2019 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених: ч. 1 ст. 255; п. п. 1, 6, 9, 11, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 3 ст. 146; ч. 4 ст. 187 ; ч. 4 ст. 189; ч. 4 ст. 190; ч.2 ст. 358; ч.3 ст. 358 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки та звільнити від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності;

- за ч. 3 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки та звільнити від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності;

- за ч.1 ст. 255 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 (десять ) років;

- за ч.3 ст. 146 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років;

- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 (одинадцяти ) років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.4 ст. 189 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`яти ) років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч.4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 (десять ) років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за п.п.1,6,9,11,13 ч. 2 ст. 115КК України у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ч. 2 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, ОСОБА_3 , шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі, призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, призначеним покаранням поглинуто покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 26.04.2006 року за ст.289 ч.2, ст. 75 КК України, та остаточно визначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Строк відбування покарання відраховано з дня його затримання, 06.05.2011 року та зараховано у строк покарання попереднє ув`язнення з 06.05.2011 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2019 року законної сили залишено без змін - тримання під вартою.

На даний час вирок не набрав законної сили.

З огляду на наведене, судом встановлено, що на даний час ОСОБА_3 перебуває під вартою відповідно до судового рішення вироку Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 грудня 2019 року, а тому підстави, які б створювали обґрунтовану підозру про те, що останній утримується під вартою за відсутності судового рішення, не знайшли свого підтвердження.

Доводи ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_4 з приводу того, що її підзахисний не може триматися під вартою, оскільки вирок не набрав законної сили, строк тримання останнього під вартою не продовжувався, а тому ОСОБА_3 підлягає бути звільненим, судом не приймається до уваги з огляду на наступне.

Частиною 5 ст.9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 року по справі «Вемгофф проти Німеччини» за заявою № 2122/64, п. 9, підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд доходить висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту.

Згідно з рішенням від 28 березня 1990 року у справі «Б. проти Австрії», за заявою №38450/12, п. 39, Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав - учасниць Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства.

Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).

Таким чином, підстави визначені ст. 206 КПК України щодо незаконного тримання ОСОБА_3 під вартою в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження. Судом враховується, що заява ОСОБА_3 зводиться до незгоди з вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2019 року, однак питання перегляду вироку та його виконання виходять за межі компетенції слідчого судді.

Крім того, до компетенції слідчого судді не входить внесення відомостей до ЄРДР в порядку ст. 214 КПК України.

Враховуючи викладене у задоволенні заяви ОСОБА_3 слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.24, 202, 206, 309 КПК України, -

УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви ОСОБА_3 у порядку ст. 206 КПК України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: