ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 473/1012/18 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11- кп/819/431/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
У Х В А Л А
іменем України

19 травня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000023 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 травня 2018 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Трикратне Вознесенського району Миколаївської області, громадянина України, зареєстрованого за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
засуджено:
за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 17 січня 2018 року біля 23 години 15 хвилин, в порушення вимог п.2.9 «а» ПДР України, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом легковим автомобілем моделі «Mazda 6» державний реєстраційний номерний знак Республіки Литва НОМЕР_1 , та рухався по проїжджій частині в темний час доби по автодорозі Н 24 «Благовіщенське Миколаїв» у напрямку від смт. Олександрівка в бік міста Нова Одеса на території Вознесенського району Миколаївської області.
На 135 км автодороги Н 24 «Благовіщенське Миколаїв» в межах населеного пункту міста Вознесенська, обвинувачений - водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 12.4, 13.1 ПДР України, а саме: під час керування транспортним засобом проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміни, в межах населеного пункту рухався із швидкістю 110 км/годину, в залежності від швидкості руху, дорожньої обстановки та стану транспортного засобу не дотримався безпечної дистанції, хоча мав таку можливість. Внаслідок чого обвинувачений - водій ОСОБА_8 допустив зіткнення передньою правою боковою частиною керованого ним автомобіля моделі «Mazda 6» державний реєстраційний номерний знак Республіки Литва НОМЕР_1 , із задньою лівою частиною причепа моделі «SAMRO R 31724» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , який був у сцепці з автомобілем тягачем моделі «DAF 65 XE 430» державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 .
В результаті порушення обвинуваченим - водієм ОСОБА_8 правил безпеки дорожнього руху, пасажир транспортного засобу легкового автомобіля моделі «Mazda 6» державний реєстраційний номерний знак Республіки Литва НОМЕР_1 - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці дорожньої транспортної пригоди.
Дана дорожня транспортна пригода сталася внаслідок злочинного порушення водієм автомобіля моделі «Mazda 6» державний реєстраційний номерний знак Республіки Литва НОМЕР_1 , обвинуваченим ОСОБА_8 вимог п.п. 2.3 «б», 13.1 ПДР України, дії якого знаходяться в прямому причинному зв`язку з виниклими наслідками.

У поданих на вирок апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність своєї вини, порушує питання про зміну вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Свої доводи мотивує тим, що він вчинив усі дії для того, щоб уникнути настання дорожньо-транспортної пригоди. Вказує, що оглядовість на дорозі була обмеженою внаслідок поганого освітлення. Зазначає, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди він особисто отримав тяжкі тілесні ушкодження та був доставлений до лікарні, але активно сприяв досудовому розслідуванню, зокрема, схема ДТП була складена правоохоронцями за його поясненнями, він щиро розкаявся у вчиненому, в повному обсязі відшкодував заподіяну шкоду, оскільки перебував із загиблим ОСОБА_10 у дружніх відносинах. У потерпілого ОСОБА_11 не має до нього жодних претензій, який в судовому засіданні просив не позбавляти його волі. Наголошує, що не є небезпечним для суспільства, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, характеризується позитивно. Просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, із застосуванням ст.75 КК України;

- прокурор, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій, посилається на незаконність вироку в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. В обґрунтування доводів указує, що судом не в повному обсязі було враховано характер допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху та наслідки злочину, що потягли за собою смерть потерпілого. Також суд безпідставно не врахував обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_8 , вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Тому вважає, що призначене обвинуваченому покарання в найнижчих межах санкції ч.2 ст.286 КК України не є достатнім та співмірним наслідкам вчиненого злочину. Просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданих апеляційних скарг, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні вимоги, наведені обвинуваченим, просили їх задовольнити, думку прокурора про підтримання апеляційних вимог прокурора про ухвалення нового вироку щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання, вважав апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 такою, що не належить залишити без задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_9 , та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Як убачається зі змісту апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора, фактичні обставини вчиненого злочину, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 учасниками судового провадження не оспорюються, тому відповідно до ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє вирок суду першої інстанції в цій частині.

Що ж до доводів обвинуваченого ОСОБА_8 про суворість призначеного покарання та необхідність призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України, а також доводів прокурора про м`якість призначеного покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Зі змісту апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора вбачається, що ними фактично порушується питання про недотримання судом першої інстанції вищенаведених вимог закону, що безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобіганню вчинення нею нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

При цьому, згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст.286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону при призначенні покарання.

Як убачається з матеріалів провадження, призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідки, що потягли смерть потерпілого, дані про особу винного, що він раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне добровільне відшкодування завданого матеріального збитку, відсутність обставин, що обтяжують покарання, характер та мотиви допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень визнання допущених порушень, висновок органу пробації стосовно характеристики особистості обвинуваченого, відповідно до якого виправлення ОСОБА_8 можливе без застосування до нього обмеження або позбавлення волі на певний строк та його особа не становить високої небезпеки для суспільства, думку прокурора, який просив призначити обвинуваченому реальне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, і ця думка була врахована судом першої інстанції.

На підставі цих конкретних обставин, суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки в межах санкції ч.2 ст.286 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, оскільки менш суворий вид покарання, не пов`язаний з позбавленням волі, буде недостатнім для виправлення обвинуваченого.

Таке покарання за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Ті обставини, на які посилається обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, як такі, що, на його думку, дають підстави для призначення йому покарання із застосуванням ст.75 КК України, зокрема, повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування завданої шкоди, відсутність претензій до нього з боку потерпілого, якийпросив не позбавляти його волі, позитивні дані про його особу, висновок органу пробації про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, то вони у даному випадку не можуть бути підставами для застосування ст.75 КК України, оскільки жодним чином не зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину та його наслідки. Менш суворий вид покарання, не пов`язаний з позбавленням волі, буде недостатнім для виправлення обвинуваченого.

Характер і ступінь суспільної небезпеки цього злочину, недотримання обвинуваченим, який керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, правил безпеки дорожнього руху та наслідки, що настали, які потягли за собою смерть потерпілого, свідчить про неможливість його виправлення без відбування реального покарання у виді позбавлення волі.

Що ж стосується твердження сторони захисту про неврахування судом першої інстанції позиції потерпілої про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, то колегія суддів звертає увагу на те, що злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, є злочином публічного обвинувачення та законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху, тому думка потерпілого щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питанні та не має визначального значення для призначення покарання.
З огляду на це, підстав для призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України та зміну вироку в цій частині, як про це ставить питання обвинувачений ОСОБА_8 , колегія суддів не знаходить.

Прокурор, указуючи в апеляційній скарзі про необхідність призначення ОСОБА_8 більш суворого основного та додаткового покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, не навів переконливих аргументів на їх обгрунтування.

Так, ним не оспорюються наведені вище обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , позитивні дані про його особу, відсутність претензій з боку потерпілого, що жодним чином не вказує на м`якість заходу примусу, що застосовано судом першої інстанції до обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив той факт, ОСОБА_8 керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, який ніким не оспорювався, і хоча не визнав це обставиною, що обтяжує покарання, однак фактично врахував цю обставину у сукупності з іншими обставинами вчинення злочину при призначенні покарання, як таку, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку учасника дорожнього руху, внаслідок дій якого сталася дорожнього - транспортна пригода, і це стало підставою для призначення ОСОБА_8 реального покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, як про це просив прокурор у судових дебатах.
На думку колегії суддів, така позиція суду першої інстанції не вплинула на висновки суду про подію злочину, доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, не позначилася на правильності кваліфікації дій, на справедливості визначеного обвинуваченому виду та розміру покарання.
Колегії суддів зазначає, що апеляційна скарга прокурора не містить обґрунтованих доводів про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, які б із урахуванням положень ст.ст.413, 420, 421 КПК України давали підстави для скасування вироку в частині призначення покарання та ухвалення апеляційним судом нового вироку лише з підстав того, що суд у вироку не визнав обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на доводи сторін та заявлені ними вимоги, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора слід залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора - залишити без задоволення, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 травня 2018 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4