Дата документу 08.04.2020 Справа № 336/7407/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/270/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/7407/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 серпня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 28.11.2017 року о 23 годині, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись по вул.Арктичній, 1 в м.Запоріжжі, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу з телефонного колодязя №65/7427 намагався таємно викрасти майно, що належить Запорізькій філії ПАТ «Укртелеком», а саме: 25 метрів телефонного мідного кабеля марки ТПП30*2*0,4 вартістю 924 гр.14 коп., який за допомогою заздалегідь підготовленого предмету перерізав та змотав, проте не довів свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі, так як був затриманий на місці вчинення злочину.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), який не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі особи, яка його вчинила, вчинений повторно. Йому призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 14.07.2017 року остаточно призначено покарання у виді 1 року 10 днів позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК обвинуваченого звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просив вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст.71 КК за сукупністю вироків частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 14.07.2017 року та остаточно призначити покарання у виді 1 року 10 днів позбавлення волі. Свої вимоги прокурор мотивував тим, що обвинувачений ніде не працює, характеризується задовільно, раніше судимий за аналогічні злочини проти власності, протягом майже двох років зі 100 годин громадських робіт, призначених попереднім вироком, відбув лише 12 годин, належних висновків для себе не зробив та скоїв новий умисний злочин. Крім того, за попереднім вироком обвинувачений був засуджений до покарання у виді громадських робіт, яке належить відбувати реально і до такого покарання застосування ст.75 КК не передбачено. Незважаючи на це, суд першої інстанції, призначивши остаточне покарання на підставі ст.71 КК та застосувавши ст.75 КК, фактично звільнив обвинуваченого і від громадських робіт, які належить відбувати реально. Також суд в порушення вимог кримінального закону взагалі не мотивував своє рішення про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого, який заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.
З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння злочину обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому покарання колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При вирішенні питання щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено до злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше один раз притягався до кримінальної відповідальності, але повністю визнав свою вину, не оспорював фактичні обставини провадження, що дало суду право розглянути кримінальне провадження у порядку ч.3 ст.349 КПК, має постійне місце проживання, працює неофіційно, одружений. Обвинуваченим вчинено один епізод злочину, в результаті якого тяжких наслідків не настало.

Щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину судом визнано обставинами, що пом`якшують покарання. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Відтак, з огляду на всі зазначені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.50 КК, зважаючи на конкретні обставини провадження, відсутність даних, які би безумовно свідчили про неможливість досягти мети покарання і виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою, на противагу доводам апеляційної скарги прокурора, дійшов мотивованого висновку про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме про те, що суд необґрунтовано застосував щодо обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст.75 КК, оскільки покарання йому призначено за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК, колегія суддів вважає непереконливими з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК, який полягав у замаху на таємне викрадення телефонного мідного кабелю вартістю 924 грн. 14 коп. З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та особи винного йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Крім того, установивши, що цей злочин ОСОБА_7 вчинив, не відбувши покарання за попереднім вироком, суд за правилами ст.71 КК частково приєднав невідбуте покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 14.07.2017 року, призначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 10 днів. Відповідно до ч.4 ст.71 КК це покарання є більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Таким чином, у цій частині суд діяв у точній відповідності до кримінального закону.

Не можна погодитись і з доводами прокурора про неможливість застосування положень ст.75 КК при призначенні покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК. Адже вище зазначена норма закону містить тільки одну заборону для її застосування - вчинення корупційного злочину. Також нею чітко визначено види покарання, при призначенні яких може бути застосовано звільнення особи від відбування покарання з випробуванням. До них належить і позбавлення волі на строк не більше п`яти років, до якого засуджено ОСОБА_7 . Немає заборони про застосування цієї норми одночасно зі ст.71 КК і в інших нормах Кримінального кодексу.

Що стосується доводів прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то вони також є неспроможними.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Водночас, слід зазначити, що відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Статтею 7 КПК цей принцип віднесений до загальних засад кримінального провадження. Однією із складових верховенства права є принцип пропорційності, який має також застосовуватись і при вирішенні питання про відповідність злочину і покарання.

Суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції, застосувавши положення ст.75 КК, діяв відповідно до зазначених правових принципів. Адже призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, за замах на крадіжку 25 метрів телефонного кабелю було б явно несправедливим внаслідок суворості та таким, що не відповідає принципу пропорційності.

Крім того, судова колегія зважає також на те, що таке рішення суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 13 грудня 2018 року у справі №760/9852/16-к (провадження №51-3086км18).

Та обставина, що обвинувачений протягом майже двох років зі 100 годин громадських робіт, призначених попереднім вироком, відбув лише 12 годин, на що посилався в своїй апеляційній скарзі прокурор, жодним чином не впливає на вирішення питання про призначення обвинуваченому покарання у даному кримінальному провадженні, адже кримінальне провадження за ст.389 КК за ухилення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді громадських робіт органами досудового розслідування не порушувалось.

Отже правових підстав вважати обрану форму відбування покарання явно несправедливою або неправильною за встановлених судом обставин колегія суддів не вбачає.

Переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом ст.75 КК і норм кримінального закону, які визначають мету покарання та загальні засади його призначення, в апеляційній скарзі не міститься, а тому апеляційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів також не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4