Номер провадження 1-кп/201/728/2020
ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року м. Дніпро

вул. Паторжинського, 18 а

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 13 листопада 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002871 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Санкт Петербург Російської Федерації, громадянина Російської Федерації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 13 листопада 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002871 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, який надійшов до суду 23 грудня 2019 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року призначене підготовче судове засідання за вказаним обвинувальним актом на 09 січня 2020 року.

Потерпілий ОСОБА_5 протягом підготовчого провадження на вказаним обвинувальним актом у судові засідання жодного разу не з`явився.

При цьому, судом неодноразово направлялися повістки про виклик на вказану в обвинувальному акті адресу місця проживання потерпілого ОСОБА_5 , за якою останній не отримує поштову кореспонденцію, що підтверджується наявними в матеріалах провадження конвертами з рекомендованими повідомленнями, що повернуті у зв`язку із закінченням строку зберігання.

Водночас, і прокурор ОСОБА_6 під час підготовчого провадження жодним чином не сприяв суду у повідомленні потерпілого ОСОБА_5 та забезпечення його явки до суду, лише стверджуючи, що останній проживає за вказаною в обвинувальному акті адресою.

А отже, судом вичерпані всі передбачені законом можливості щодо повідомлення потерпілого про дату, час та місце проведення підготовчого провадження за наданим суду обвинувальним актом та забезпечення явки ОСОБА_5 до суду.

Під час підготовчого судового засідання 15 квітня 2020 року прокурор ОСОБА_3 висловив думку про можливість призначення судового розгляду за наданим суду обвинувальним актом, вважаючи його відповідним вимогам ст. 291 КПК України та зазначив, що підстав для повернення вказаного обвинувального акту прокурору, він не вбачає. Вказав, що з приводу доводів обвинуваченого ОСОБА_4 , наведених у підготовчому судовому засіданні, зазначити нічого не може.

Обвинувачений ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні пояснив, що народився у м. Санкт-Петербург (Ленінград) Російської Федерації і є громадянином Російської Федерації, має неповну середню освіту і навчався у м. Санкт-Петербурзі, такий предмет, як українська мова, в школі не викладали, а тому українську мову не розуміє.

Стверджував, що копія обвинувального акту відповідно до якого він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, йому не вручена. При цьому, зазначив, що з 30 жовтня 2019 року знаходиться в умовах Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4» у межах іншого кримінального провадження, що розглядається в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська. Вказав, що з 30 жовтня 2019 року і до січня 2020 року до нього в слідчий ізолятор співробітники Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, у тому числі і слідчий, жодного разу не приїжджали, до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області для проведення слідчих дій його не вивозили, з матеріалами досудового розслідування даного кримінального провадження не ознайомлений. Прокурора ОСОБА_6 , який нібито вручив йому копію обвинувального акту, жодного разу не бачив. За наведених обставин, зазначив, що не може висловити свою думку з приводу призначення судового розгляду за наданим суду обвинувальним актом.

Вислухавши доводи учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та доданий до нього реєстр матеріалів досудового розслідування, зіставивши їх з вимогами кримінального процесуального закону, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 підлягає поверненню прокурору, з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, яка встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Виходячи з тлумачення кримінального процесуального закону, положення п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюються не лише на випадки, коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.

Така позиція, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках, передбачених КПК України, узгоджується і з висновком у постанові Верховного Суду України № 5-11кс15 від 25 травня 2015 року.

Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити наступні відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Пунктом 3 (а) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно ч. 2 ст. 1 КПК України, є частиною національного кримінального процесуального законодавства України, визначено, що обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

Отже, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акту, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню до предмету доказування входять, в тому числі, подія злочину (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення тощо.

Так, згідно наданого суду обвинувального акту обвинуваченому ОСОБА_4 інкримінується, що він 20 жовтня 2019 року, приблизно о 16 годині 30 хвилин, перебуваючи біля будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , побачив в гаманці, котрий лежав на лавці грошові кошти в сумі 930 гривень, що належать потерпілому ОСОБА_5 , де у останнього і виник умисел спрямований на таємне викрадення чужого майна. Далі, ОСОБА_4 , перебуваючи у вказаний час та у вказаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає і вони є таємними для оточуючих, правою рукою взяв з гаманця грошові кошти у сумі 930 гривень, та доводячи свій злочинний умисел до кінця, залишив місце скоєння злочину разом з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_4 майнову шкоду у розмірі 930 гривень.

Отже, згідно висунутого ОСОБА_4 органом досудового розслідування, саме таким чином обвинувачення, викладені фактичні обставини вірогідного вчинення останнім крадіжки самі по собі лише вказують на те, що ОСОБА_4 , знаходячись на вулиці, фактично знайшов майно, залишене невідомою йому особою та при невідомих йому обставинах, що, вочевидь, в окремості не може впевнено свідчити про наявність злочинного наміру у ОСОБА_4 на заволодіння чужим майном.

Зокрема, відповідно до діючого цивільного законодавства, безхазяйним може бути майно, яке не має власника або власник якого невідомий, а отже, залишення майна при таких обставинах, які можуть створювати уявлення, що майно не обов`язково вибуло проти волі власника з його володіння та може бути безхазяйним, суперечить ствердженню, що відшукач такого майна - обов`язково крадій.

Тобто, виходячи із фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_4 таємного викрадення майна ОСОБА_5 , викладених у обвинувальному акті, органом досудового розслідування взагалі не вказано, яким чином ОСОБА_4 впевнився та повинен був розуміти, що ця річ чужа, належіть саме ОСОБА_5 і втрачена останнім проти його волі, та не є безхазяйною, а отже, зважаючи на те, що в обвинуваченні не відображені такі суттєві обставини, це обвинувачення, вочевидь, є неконкретизованим і таким, що створює передумови до порушення права на захист обвинуваченого.

Окрім цього, висунуте ОСОБА_4 обвинувачення містить і інші суттєві протиріччя, зокрема, у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення вказано, що в результаті інкримінованих обвинуваченому дій, майнова шкода у розмірі 930 гривень спричинена ОСОБА_4 , тобто обвинуваченому.

Таким чином, викладені факти свідчать про неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_4 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останнього на захист.

Поряд із цим, про порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_4 під час проведення досудового розслідування даного кримінального провадження свідчить і той факт, що останньому не залучено перекладача.

Так, статтею 42 КПК України передбачені права підозрюваного, у тому числі, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують, бути чітко і своєчасно проінформованим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення, користуватися рідною, отримувати копії процесуальних документів рідною мовою або іншою мовою, якою він володіє, та в разі необхідності користуватися послугами перекладача за рахунок держави, ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 221 цього Кодексу, та вимагати відкриття матеріалів згідно зі статтею 290 цього Кодексу.

Як вбачається з обвинувального акту, обвинувачений ОСОБА_4 народився у м. Санкт-Петербург Російської Федерації і є громадянином Російської Федерації.

Під час підготовчого провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 не володіє мовою, якою здійснюється провадження і не розуміє її, адже, як стверджував останній, він має неповну середню освіту, яку отримав у навчальному закладі у м. Санкт-Петербурзі Російської Федерації, в якому такий предмет, як українська мова, не викладалася.

Попри це, під час досудового розслідування перекладач для здійснення перекладу на рідну мову ОСОБА_4 - російську, слідчим не залучався, а отже, з повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та матеріалами кримінального провадження, які складені на українській мові, обвинувачений, вочевидь, ознайомитися не міг.

Такі доводи ОСОБА_4 стороною обвинувачення під час підготовчого провадження не спростовані.

Отже, ураховуючи наведене, всупереч вимогам кримінального процесуального закону, органом досудового розслідування під час проведення досудового розслідування даного кримінального провадження, не був залучений до участі перекладач для здійснення перекладу обвинуваченому ОСОБА_4 на його рідну мову російську, чим грубо порушені права підозрюваного, передбачені ст. 42 КПК України, зокрема, безоплатно за рахунок держави користуватися послугами перекладача та знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують, бути чітко і своєчасно проінформованим про свої права, передбачені цим Кодексом та отримати їх роз`яснення рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною мовою або іншою мовою, якою він володіє, ознайомлюватися з матеріалами досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 221 цього Кодексу тощо.

Про допущені органом досудового розслідування суттєві порушення вимог кримінального процесуального закону та прав підозрюваного ОСОБА_4 свідчить наданий до обвинувального акту реєстр матеріалів досудового розслідування, у якому відсутнє таке процесуальне рішення, як залучення до участі у даному кримінальному провадженні перекладача.

З урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченого на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом.

Окремо суд звертає увагу на доводи обвинуваченого ОСОБА_4 про неотримання ним копії обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування та не ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Так, до обвинувального акту додана розписка, яка надана 09 грудня 2019 року прокурору ОСОБА_6 , з якої слідує, що підозрюваний ОСОБА_4 нібито отримав копію обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування.

Разом з цим, у суду виникають об`єктивні сумніви щодо відповідності наявної розписки реальній процесуальній дії, оскільки згідно отриманої з Державної установи «Дніпровська установа виконання покарання № 4» інформації за вих. № 4/5-5089 від 19 березня 2020 року встановлено, що ОСОБА_4 утримується у вказаному закладі дотепер, ще з 30 жовтня 2019 року, тобто станом на час направлення обвинувального акту до суду в порядку ст. 291 КПК України та ймовірного вручення підозрюваному копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, ОСОБА_4 вже знаходився в установі виконання покарань.

Попри це, прокурор ОСОБА_6 під час підготовчого провадження наполягав та стверджував, що обвинувачений ОСОБА_4 проживає за вказаною в обвинувальному акті адресою та ухиляється від явки до суду, з цих мотивів прокурором двічі заявлено клопотання про здійснення примусового приводу обвинуваченого ОСОБА_4 , які були судом задоволені.

Отже, якби прокурор ОСОБА_6 дійсно виконував таку процесуальну дію, як вручення копій обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному ОСОБА_4 , він би знав про фактичне місце знаходження обвинуваченого, і не дезорієнтував суд клопотаннями про здійснення приводу ОСОБА_4 з місця мешкання останнього, вказаного в обвинувальному акті.

Усі ці протиріччя та незрозумілі дії прокурора ОСОБА_6 свідчать на користь доводів обвинуваченого ОСОБА_4 про допущення суттєвих порушень кримінального процесуального законодавства, зокрема, ст. 293 КПК України, та його права на захист, і вочевидь, повинне бути усунене у встановлений законом спосіб органом досудового розслідування.

Разом із цим, відповідно до вимог ст. 109, п. 1 ч. 4 ст. 291 КПК України обвинувальний акт надсилається до суду разом з додатком у вигляді реєстру матеріалів досудового розслідування, який повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Тобто, виходячи з наведених вимог кримінального процесуального законодавства реєстр матеріалів досудового розслідування у обов`язковому порядку повинен містити достовірні, відповідні данні щодо усіх, без винятку, проведених під час досудового розслідування процесуальних дій, прийнятих процесуальних рішень та вжитих заходів забезпечення кримінального провадження.

Як вбачається з наданого до суду разом із обвинувальним актом реєстру матеріалів досудового розслідування, допит ОСОБА_4 у процесуальному статусі підозрюваного проведений 08 листопада 2019 року, в той час, як ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та роз`яснено право на захист - 19 листопада 2019 року, тобто ОСОБА_4 був допитаний у якості підозрюваного за 11 днів до повідомлення його про підозру, що, вочевидь, свідчить про порушення вимог ст. 42 КПК України, адже підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. 276-279 КПК України, повідомлено про підозру.

Отже, наведене свідчить про те, що орган досудового розслідування або недбало віднісся до обов`язку складання реєстру матеріалів досудового розслідування або дійсно ОСОБА_4 був допитаний слідчим у якості підозрюваного, не набувши у передбаченому законом порядку такого процесуального статусу, що, у разі дійсності, вказує на грубе порушення вимог кримінального процесуального закону та права останнього на захист.

За таких обставин, суд вважає за необхідне обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 13 листопада 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002871 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 , з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 42, 91, 291, 293, 314, 369-372 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 13 листопада 2019 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002871 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 , з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду набирає законної сили після спливу семиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для її оскарження. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 14 годині 30 хвилин 21 квітня 2020 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1