Провадження № 1-кс/742/448/20
Єдиний унікальний № 742/1041/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2020 року м.Прилуки

Слідчий суддя Прилуцького міськрайонного суду - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження:
слідчий - ОСОБА_3

прокурор - ОСОБА_4 ,

підозрюваний - ОСОБА_5 ,

захисника підозрюваного - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_3 , погодженого прокурором Прилуцької місцевої прокуратури ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №10000361 від 01.04.2020 року, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного:

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прилуки, українця, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.307 КК України -

ВСТАНОВИВ:
І. Суть клопотання
1. 30.04.2020 року слідчий звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 строком на шістдесят діб.
2. СВ Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області здійснюється досудове слідство в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №10000361 від 01.04.2020 року, відносно зберігання та збуту ОСОБА_5 психотропних речовин.
3. Вказані обставини органом досудового слідства попередньо кваліфіковані за ч.ч.1,2 ст.307 КК України відповідно.
4. 28.04.2020 року ОСОБА_5 був затриманий в порядку ч.3 ст.208 КПК України, а 29.04.2020 року останньому повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1,2 ст.307 КК України.
5. Посилаючись на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, наявність ризиків передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, та неможливості запобігти зазначеним ризикам застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, слідчий просив застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят діб.

ІІ. Позиція сторін
6. В судовому засіданні слідчий та прокурор подане клопотання підтримали з наведених у ньому підстав, наполягали на його задоволенні.

7. Захисник в судовому засіданні заперечував щодо застосування запропонованого органом досудового слідства запобіжного заходу, висловивши можливість обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Звернув увагу на недоведеність існування ризиків зазначених в клопотанні, що передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, та надав додаткові характеризуючі дані стосовно підозрюваного.

8. Підозрюваний ОСОБА_5 підтвердив факт особистого вживання наркотичних засобів, проте категорично заперечував їх збут. Узагальнені мотиви щодо пред`явленої підозри зводяться до вчинення провокаційних дій працівниками поліції шляхом залучення особи, яка неодноразово була засуджена, та цілеспрямовано ініціювала з ним зустрічі з метою начебто сприяння в придбанні наркотичних засобів.

ІІІ. Процедура
9. Порядок застосування запобіжних заходів визначений ст.194 КПК України. Клопотання та матеріали, якими обґрунтовується органом досудового слідства необхідність обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, погоджене з прокурором та у відповідності до ч.2 ст.184 КПК України надані 29.05.2020 року підозрюваному ОСОБА_5 та його захисникові.
10. Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.
11. Згідно ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
12. Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
13. Згідно ч.4 ст.194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.ч.5 та 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
IV. Оцінка слідчого судді
14. 29.04.2020 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.307 КК України.
15. Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя відповідно до вимог ст.194 КПК України зобов`язаний з`ясувати:
15.1 Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини "розумна підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у ст.5 параграфу 1(с) Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, передбачає "наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин" (див. рішення O'Hara v. United Kingdom of 16 October 2001, § 34).
Згідно повідомлення про підозру від 29.04.2020 року ОСОБА_5 підозрюється в незаконному придбанні та збуті психотропних речовин, тобто у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.307 КК України.
Розумна підозра не означає, що винуватість підозрюваного має бути встановлена на цій стадії. Саме у чіткому доведенні як події, так і характеру того злочину, у якому підозрюється особа, і полягає мета розслідування (див. рішення N.C. v. Italy of 11 January 2001, §45).
Обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів, зокрема: протоколом допиту свідка ОСОБА_7 від 02.04.2020 року, протоколом вручення грошових коштів та огляду покупця від 10.04.2020 року, протоколом огляду місця події від 10.04.2020 року та 28.04.2020 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_7 від 10.04.2020 року, протоколом НСРД від 10.04.2020 року, протоколом затримання від 28.04.2020 року, висновком експерта №17 (х) від 13.04.2020 року.
Аналіз вище наведених обставин та відомостей переконливо свідчать про існування розумної підозри скоєння ОСОБА_5 кримінальних правопорушень та на даному етапі досудового слідства є достатніми для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу.

Доводи захисника щодо відсутності обґрунтованості підозри в цілому зводяться до того, що докази надані стороною обвинувачення отримані з процесуальними порушеннями, разом з тим слідчий суддя вважає, що питання вагомості та допустимості зібраних органом досудового розслідування доказів не є предметом розгляду на стадії обрання запобіжного заходу.

Факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, оскільки це є завданням наступних етапів кримінального процесу, досудового розслідування та розгляду кримінальної справи судом.

15.2 Наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. КПК України покладає на слідчого, прокурора обов`язок обґрунтувати ризики кримінального провадження.
В поданому клопотанні слідчий вказав на наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме - ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду, ризик незаконного впливу на свідка та ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.

В контексті практики Європейського суду з прав людини переховування не може бути встановлений лише на основі суворості можливого покарання. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (п.102,107 рішення ЄСПЛ у справі «Panchenko v.Russia» від 8 лютого 2005 (заява № 45100/98). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (п.58 рішення ЄСПЛ у справі «Becciev v.Moldova» від 04 жовтня 2005 (заява № 9190/03).
Слідчий суддя приймає до уваги те, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.307 КК України. Максимальна санкція відповідних частин статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми та десяти років з конфіскацією майна відповідно. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що підозрюваний до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, має постійне та зареєстроване місце проживання за яким позитивно характеризується, має стійкі соціальні зв`язки, займався суспільно-корисною працею.

В конкретній ситуації існування ризику можливості переховування підозрюваного від органів досудового слідства та суду, незважаючи на тяжкість покарання, що загрожує у разі його визнання винуватим, в співставленні з його характеризуючими даними, а також з огляду на фактичні обставини інкримінованих злочинів є мало вірогідним.
Не переконливим та взаємовиключним є твердження органу досудового слідства про можливість незаконного впливу на свідка в даному кримінальному провадженні. Так, з однієї сторони слідчий вказує на застосування заходів безпеки стосовно особи, яка приймала участь в НСРД, що відповідно унеможливлює її викриття, а відповідно і вплив на неї.
З іншої сторони, підозрюваний підтвердив знайомство з особою, яка ініціювала з ним зустрічі для можливості придбання наркотичних засобів, вказавши її справжнє прізвище та ім`я. Стороною захисту було наголошено на цілковиту залежність залегендованої особи від правоохоронних органів, оскільки остання була неодноразово засуджена та відбувала покарання за корисні умисні злочини.
Незважаючи на пропозицію слідчого судді спростувати слідчим або прокурором доводи сторони захисту щодо залежності відповідного свідка від органу досудового слідства, а також наявність в останнього неодноразових засуджень, при цьому не вказуючи його дійсні анкетні дані, останні відмовились, мотивуючи не поінформованістю з даного питання.
Безумовно, що порушене питання стороною захисту щодо з`ясування достовірності показань залегендованого свідка на стадії обрання запобіжного заходу є дещо передчасним, однак сторона обвинувачення мала б запевнити слідчого суддю про відсутність будь-якої залежності залегендованої особи від органу досудового слідства, в т.ч. і щодо його репутації, оскільки виключно їй здійснювався збут психотропних речовин.
Окрім того, доводи слідчого про можливий вплив, а також наявність в підозрюваного відповідних важелів впливу, окрім загальних формулювань, жодним доказом не підтверджено.
Посилання слідчого на можливість вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення з урахуванням показань останнього в судовому засіданні є обґрунтованими. Так, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні двох кримінальних правопорушень протягом достатньо короткого проміжку часу, підтвердив свою наркозалежність, а відтак ймовірність незаконного придбання чи зберігання ним наркотичних речовин є достатньо високою.
15.3 Можливість застосування альтернативних запобіжних заходів
Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, зокрема, і якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора.

Пункт 1 ст.5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свобод и не вважалося свавільним, недостатньо самого факту застосування цього заходу згідно з національним законодавством - він також повинен бути необхідним за конкретних обставин /див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Нештяк проти Словаччини»/.

Тримання під вартою відповідно до підпункту «c» п.1 ст.5 Конвенції має відповідати вимозі пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, в якому здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення /див. рішення у справах «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR 2008-... (витяги), та «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява №38 717/04, п. 28, від 14.10.2010 року)/.

Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою /див. рішення від 4.10.2005 року у справі «Бекчієв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59; «Клоот проти Бельгії» (Cloot v. Belgium, § 40,44)/.

Слідчий суддя враховує особу підозрюваного ОСОБА_5 , який в цілому є особою позитивної соціальної спрямованості, має стійкі соціальні зв`язки, наявність родини, репутацію підозрюваного, його особисті обставини життя, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне та зареєстроване місце проживання, розмір доходу в отриманні якого внаслідок вчинення кримінальних правопорушень підозрюється /400 грн та 600 грн/ та часткове визнання вини.
В ході розгляду справи також встановлено, що на даний час слідство не володіє даними щодо збуту підозрюваним наркотичних речовин іншим особам, окрім залегендованій особі ОСОБА_7 , який був попередньо залучений до проведення НСРД. Тобто, два інкриміновані епізоди придбання та збуту наркотичних речовин підозрюваним відбувались аналогічним способом (зустріч з залегендованою особою) виключно під контролем працівників поліції з відповідним процесуальним документуванням. Окрім того, за результатами проведеного санкціонованого обшуку за місцем проживання підозрюваного працівниками поліції жодних заборонених речовин виявлено не було, що вказує на епізодичне вчинення ним злочинів в сфері обігу наркотиків та психотропних речовин.
Загальним правилом, яке випливає із рішень ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. «Вемгофф проти Німеччини», від 24 липня 2003 р. у справі «Смірнови проти Росії», є те, що особа, обвинувачена у правопорушенні, має перебувати на волі до початку судового розгляду її справи, якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою цієї особи. Тобто держава має довести необхідність тримання під вартою особи, а суди, виходячи із презумпції на користь свободи, вирішити, на основі принципу змагальності, чи є достатні підстави для тримання особи під вартою.
У справі «Смірнови проти Росії» (п. 59) ЄСПЛ зазначив, що в досудовому звільненні особі може бути відмовлено через доведеність таких основних підстав, як: ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесу здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. у справі «Вемгофф проти Німеччини»); вчинення ним подальших правопорушень (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. «Мацнеттер проти Австрії») або спричинення ним порушень громадського порядку (рішення ЄСПЛ від 26 червня 1991 р. у справі «Летельєр проти Франції»).
ЄСПЛ визнав допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою наявність із боку підозрюваного таких загроз, як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину. Проте й у цих випадках ЄСПЛ наголошує на тому, що наявність відповідних ризиків, які слугують підставою тримання підозрюваного під вартою, повинна бути доведена в кожному конкретному випадку.
ЄСПЛ робить висновок, що перед застосуванням до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою національний судовий орган повинен обов`язково розглянути можливість застосування інших, альтернативних триманню під вартою, заходів. Позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається /п. 31 рішення ЄСПЛ у справі «Амбрушкевич проти Польщі»/.

Доводи слідчого про не повне визнання підозрюваним своєї вини не може бути підставою для обрання запобіжного заходу тримання під вартою, оскільки вона суперечить таким важливим елементам концепції справедливого суду, як право не свідчити проти себе та презумпція невинуватості /див. рішення від 3 липня 2012 року у справі «Луценко проти України» (Lutsenko v. Ukraine), заява № 6492/11, п.72/.

Принагідно слід зауважити, що перекладання тягаря доведення в таких питаннях на затриману особу рівнозначне скасуванню положення ст.5 Конвенції відповідно до якого тримання під вартою є винятковим відступом від права на свободу, допустимим лише у вичерпно перерахованих і чітко визначених випадках /п.118 «Петухов проти України»/.
Згідно вимог ч.ч.1,2 ст.181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Враховуючи доведеність існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, відомості про особу підозрюваного, суть та характер кримінальних правопорушень, вагомість доказів, кількість епізодів, вагу та збут наркотичних речовин виключно особі, яка перебувала під контролем працівників поліції, що відповідно унеможливлювало завдання суспільно-небезпечних наслідків, стадію досудового розслідування, відсутність наркотичних речовин за місцем його проживання, слідчий суддя вважає, що органом досудового розслідування не доведено недостатність застосування до підозрюваного інших більш м`яких запобіжних заходів для запобігання вище вказаного ризику.
Вказаний висновок слідчого судді посилюється й тим, що застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронного засобу контролю не виключає можливість органу досудового розслідування у будь-який час доби здійснювати повний контроль за виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків за місцем його проживання і одночасно унеможливить несанкціоноване залишення місця проживання та можливість продовження злочинної діяльності.
Тобто, обрання запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту буде цілком достатнім та забезпечить виконання підозрюваним процесуальних обов`язків та зможе запобігти ризикам, визначених ст.177 КПК України
Слідчий суддя враховує, що інкриміновані підозрюваному кримінальні правопорушення викрито працівниками поліції та щодо них повідомлено про підозру, а їх документування в рамках НСРД об`єктивно унеможливлює вплив ОСОБА_5 як на збір доказів, так і на перебіг досудового слідства в цілому. В разі встановлення слідством інших епізодів злочинної діяльності підозрюваного, останні не позбавлені звернення до суду з клопотанням про зміну обраного запобіжного заходу з урахуванням відповідних обставин.
Окремим аргументом на користь не застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 є очевидна непропорційність соціально-економічних витрат, понесених державою в зв`язку з його утриманням в слідчому ізоляторі, та метою застосування запобіжного заходу, що визначені ч.1 ст.177 КПК України, реальне досягнення якої можливе і при обранні запобіжного заходу у виді домашнього арешту.
Більше того, застосовуючи відносно підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, слідчий суддя вважає за необхідне покласти на підозрюваного обов`язки, що передбачені ч.5 ст.194 КПК України.
16. Межі строку досудового слідства
Враховуючи те, що досудове розслідування повинно бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1,2 ст.307 КК України, яким в даному випадку є 29.04.2020 року (п.2 абз.3 ч.1 ст.219 КПК України), слідчий суддя вважає за необхідне застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту до 29.06.2020 року.
Керуючись ст.ст.131,176-179,181,193,194,309 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання слідчого СВ Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 10000361 від 01.04.2020 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_5 відмовити.

Застосувати відносно ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1,2 ст.307 КК України, запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю та покласти на нього такі процесуальні обов`язки:
-прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді за кожною вимогою;
-не відлучатися цілодобово з місця постійного проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ;
-носити електронний засіб контролю;
-здати на зберігання слідчому паспорт громадянина України та закордонний паспорт (у разі наявності);

-утриматись від спілкування з будь якими особами, які мають відношення до кримінального правопорушення № 10000361 від 01.04.2020 року.
Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_5 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники поліції, з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.
Підозрюваного ОСОБА_5 негайно звільнити з під варти в залі Прилуцького міськрайонного суду та зобов`язати слідчого СВ Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_3 організувати доставку підозрюваного ОСОБА_5 до місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 .
Визначити строк дії ухвали до 29.06.2020 року.
Копію ухвали після її оголошення негайно вручити ОСОБА_5 .
Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу національної поліції за місцем проживання підозрюваного.
Повний текст ухвали буде проголошено учасникам судового провадження о 9 год. 04.05.2020 року.
Роз`яснити підозрюваному, що у разі невиконання покладених на нього обов`язків можливе застосування більш жорсткого запобіжного заходу та накладення грошового стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя
Прилуцького міськрайонного суду ОСОБА_1