ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/7784/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1739/20 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А
12 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5
за участю прокурора - ОСОБА_6
захисника - ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2019 року у відношенні ОСОБА_8 ,-
Оскаржуваною ухвалою відмовлено в клопотанні ОСОБА_8 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Своє рішення суд обґрунтував тим, що законодавство України не передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням засудженому до довічного позбавлення волі чи його умовно-дострокове звільнення, а отже на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі іншим покаранням.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та задовольнити його клопотання.
При цьому посилається на рішення Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України №2» в якому констатовано що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації та є порушенням ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначає, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні та ієрархічно знаходиться вище інших нормативних актів, а відтак має пріоритет для застосування.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_8 відбуває покарання за вироком апеляційного суду Харківської області від 15 листопада 2002 року, згідно з яким він засуджений за ст. ч. 3 ст. 289, п. п. 6, 13. ч. 2 ст. 115, п. 7 ч. ч. 1, 2 ст. 115, ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.
Ухвалою Верховного суду України від 06 травня 2003 року вирок апеляційного суду Харківської області від 15 листопада 2002 року змінений перекваліфіковано дії ОСОБА_8 з ч. 1 ст. 15 та п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 115 КК
Початок строку покарання - 05 червня 2002 року.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Темнівська виправна колонія (№100)".
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Положеннями статті 51 КК України передбачено як окремі види покарань за вчинення злочинів, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.
Згідно частини першої статті 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.
Таким чином, зі змісту положення частини першої статті 82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Аналогічна позиція викладена п.3 та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».
В той же час частиною першою cт.87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно ч.2 cт.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
У підсумкових висновках стосовно довічного ув`язнення при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» в Європейському суді було зазначено, що ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод повинна тлумачитись в контексті перегляду покарання у виді довічного ув`язнення таким чином, щоб національна влада могла визнати, що в результаті відбування покарання засудженим був досягнутий такий прогрес і виправлення, в результаті якого тривале тримання засудженого в ізоляції не може бути виправданим нелогічними обставинами.
Отже, Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Апеляційний суд вважає, що місцевий суд вірно зробив висновок, що відповідно до вимог ст.ст.81, 82 КК України можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким шляхом помилування засудженого, а заміна невідбутої частини покарання більш м`яким поширюється виключно лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.
Посилання в апеляційній скарзі на рішення Європейського суд з прав людини «Пєтухов проти України №2» яким встановлено, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації, є порушенням ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є переконливими колегії суддів.
Так, за змістом рішення від 09 вересня 2019 року у справі «Пєтухов проти України №2», Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що було порушено статтю 3 Конвенції у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі неможливо скоротити.
Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.
Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.
З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.
Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі на що правильно звернув увагу місцевий суд, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 .
Згідно зі ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п. 3 ст. 85 Конституції України належить прийняття законів.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Оскільки законодавство України не передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням засудженому до довічного позбавлення волі чи його умовно-дострокове звільнення, а отже, на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для заміни засудженому покарання у виді довічного позбавлення волі іншим покаранням.
Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 17 грудня 2019 року у відношенні ОСОБА_8 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді