ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1283/20 Справа № 205/2088/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000580, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 04.10.2017 року Оболонським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі. Згідно ст. ст. 75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 3 роки та покладенням на нього відповідних обов`язків,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, -
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою до 24-00 години 02 травня 2020 року, включно.
Мотивуючи ухвалене рішення, суд посилався на те, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не зможе попередити ризики, визначенні ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме перешкоджання розгляду по суті цього кримінального провадження шляхом переховування від суду та вчинення нового злочину, оскільки у ОСОБА_7 відсутні міцні соціальні зв`язки, він не одружений, дітей малолітніх або неповнолітніх на його утриманні немає, офіційно не працював до затримання, існує обґрунтована підозра у вчиненні ним кримінального правопорушення, за яке у разі доведення його вини може бути призначено покарання до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, крім того, він раніше неодноразово судимий, вчинив злочин у період іспитового строку. При цьому, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 тривалий час утримується під вартою, а саме, з 15.03.2018 року.
В апеляційній скарзі:
- захисник обвинуваченого просить дану ухвалу скасувати та обрати ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.
На думку захисника, в матеріалах справи відсутні, а прокурором не надано жодного доказу того, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого альтернативного запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого та попередити вищезазначені ризики.
Вважає, що суд першої інстанції, проігнорувавши вимоги як національного так і міжнародного права, формально перерахував підстави обґрунтованості тримання під вартою визначені в ст. 177 КПК України без їх належного обґрунтування, тому, на його думку, необхідно змінити запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_7 на альтернативний не пов`язаний з триманням під вартою.
Окрім того, захисник звертає увагу на розумність строків тримання під вартою його підзахисного, який утримується під вартою майже 2 роки поспіль.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його адвоката, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ризики, які враховувались судом при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на даний час продовжують існувати. Залишається достатньо підстав вважати, що обвинувачений, опинившись на волі, може переховуватись від суду, перешкоджати розгляду по суті даного кримінального провадження, вчинити новий злочин.
В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.
Апеляційний суд вважає, що вказані ризики доведені і продовжують існувати, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що в свою чергу дає обґрунтовану підставу вважати наявність ризиків, що обвинувачений може переховуватись від суду, що ускладнить та негативно вплине на повноту, об`єктивність, всебічність та неупередженість дослідження обставин кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню та вчинити інше кримінальне правопорушення.
Продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності, виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру скоєного, що інкримінується обвинуваченому, та більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, а тому продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Колегія суддів також вважає, що даний висновок не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі, що в матеріалах справи відсутні, а прокурором не надано жодного доказу того, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого альтернативного запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого та попередити вищезазначені ризики, є безпідставними та не переконливими.
Ухвала за своїм змістом є належно вмотивованою, обґрунтованою та законною.
Істотних порушень вимог КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, при апеляційному розгляді не встановлено.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки постановлене відповідно до норм процесуального закону, таким, яке ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених достатніми даними, дослідженими та об`єктивно оціненими судом, в порядку та в межах, передбачених на даній стадії кримінального провадження, натомість доводи та твердження захисника обвинуваченого, про які йдеться в поданій скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, у зв`язку з чим, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду, - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2020 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у кримінальному провадженні № 0000580 щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4