Дата документу 20.01.2020 Справа № 335/669/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/388/20
Єдиний унікальний № 335/669/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 191 ч.5 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
20 січня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів апеляційну скаргу прокурора задовольнила, а ухвалуколегії суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2019 року, якою обвинувальний акт був повернутий прокурору для усунення недоліків, скасувала та призначила новий розгляд у суді першої інстанції у тому складі суддів.
При ухвалені цього судового рішення я заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, голосував проти та викладаю окрему думку з огляду на таке.
Положення ч. 4 ст. 110 КПК України визначають, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.
В свою чергу, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України регламентує, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, до яких віднесені подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; та інші обставини, - покладається на слідчого, прокурора.
Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.
Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті "а" пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.
З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2000 року у справі "Маттоціа проти Італії" зазначив, що "…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.".
При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав "…межі гарантій, передбачених підпунктом "а" пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження." (рішення: від 9 березня 2011 року у справі "Жупнік проти України", від 25 березня 1999 року у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції").
З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засади змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.
1. При цьому, звертаю увагу на те, що у цьому обвинувальному акті, зокрема сформульоване обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, про те відомостей: коли він вчинив цей злочин; де він скоїв даний злочин; яким способом був вчинений даний злочин, обвинувальний акт не містить (т. 1 а.с. 1-7).
Доводи прокурора зокрема про те, що місце вчинення злочину (юридичні та фактичні адреси місцезнаходження потерпілої юридичної особи - Громадської організації «Товариство сприяння оборони України») можуть бути уточнені під час судового розгляду, є необґрунтованими, оскільки не відповідають вимогам ст. ст. 291, 338 КПК України.
2. Крім того, погоджуюсь з судом першої інстанції і про те, що органами досудового слідства не розкрито правовий статус майна, форму умислу, не вказано в чому конкретно полягає корисливий мотив обвинуваченого.
3. При цьому звертаю увагу на те, що аналіз змісту обвинувального акту свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_5 органами досудового слідства обвинувачується у вчиненні ним продовжуваного злочину, тобто у розтраті чужого майна на суму 86 852 976 грн.
Згідно до роз`яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» , від повторності злочинів необхідно відрізняти продовжуваний злочин, який відповідно до частини другої статті 32 КК складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним злочинним наміром. Об`єднання тотожних діянь єдиним злочинним наміром означає, що до вчинення першого з низки тотожних діянь особа усвідомлює, що для реалізації її злочинного наміру необхідно вчинити декілька таких діянь, кожне з яких спрямовано на реалізацію цього наміру. Такі діяння не утворюють повторності, оскільки кожне з них стає елементом одиничного (єдиного) злочину і окремим (самостійним) злочином щодо будь-якого іншого з цих діянь бути не може, а при повторності тотожних злочинів кожен із них має свою суб`єктивну сторону, зокрема самостійний умисел, який виникає щоразу перед вчиненням окремого злочину.
Якщо склад злочину, визнаного продовжуваним, передбачає певні кількісні показники, які впливають на його кваліфікацію (розмір викраденого майна, розмір заподіяної шкоди тощо), то при його кваліфікації враховується загальна сума таких показників, пов`язаних з кожним із вчинених особою діянь, що утворюють продовжуваний злочин.
Враховуючи вищевказане, проаналізувавши зміст обвинувального акту, звертаю увагу на те, що у обвинувальному акті відсутні також відомості:
- про наявність у обвинуваченого єдиного злочинного наміру до вчинення ним першого з низки тотожних діянь;
- про те, що ОСОБА_5 усвідомлював, що для реалізації його злочинного наміру, необхідно вчинити декілька таких діянь, кожне з яких спрямовано на реалізацію цього наміру.
4. Крім того, звертаю увагу також на те, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 4, ст. 6 КК України, ч. 1 ст. 32 КПК України, часом і місцем вчинення продовжуваного злочину, є час і місце вчинення останньої дії з числа декількох тотожних дій, об`єднаних єдиним наміром.
Таким чином, органи досудового слідства, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 та п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України не вказали час, місце, спосіб вчинення цього кримінального правопорушення, а також конкретну форму вини.
За таких обставин, не розглядаю інші доводи апелянта про повернення обвинувального акту прокуророві, зокрема про те, що повернення обвинувального акту прокурору, відповідно до вимог ст. 314 КПК України, можливе лише на стадії підготовчого судового засідання, оскільки на мою думку, це не свідчить про істотне порушення кримінального процесуального закону і вважаю, що суд обґрунтовано повернув обвинувальний акт прокурору, як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
Суддя Запорізького апеляційного суду ОСОБА_2