ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/1776/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 645/7259/18
Категорія: ч. 1 ст. 185, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 190 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 січня 2020 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідно до цього вироку
ОСОБА_8 , 1988 року народження, громадянка України, уродженка м. Харкова, має середню освіту, офіційно не працевлаштована, мешканка м. Харкова, має непогашену судимість за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.07.2018 року, -

- визнана винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 185, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 190 КК України та їй призначено покарання:
за ч.1 ст. 185 КК України у виді громадських робіт строком 100 годин;
за ч.1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік;
за ч.2 ст. 190 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки.
Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 2 років обмеження волі.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України, до покарання призначеного за цим вироком у виді 2 років обмеження волі частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.07.2018 року у виді 6 місяців обмеження волі та за сукупністю вироків остаточно призначено покарання ОСОБА_8 у виді 2 років 6 місяців обмеження волі.
Цивільні позови ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задоволені та з ОСОБА_8 стягнуто на їх користь відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 600 грн. та 3886,90 грн. відповідно.
Також з ОСОБА_8 стягнуто витрати за проведення судової товарознавчої експертизи в сумі 429 грн.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.
Судом встановлено, що ОСОБА_8 , 07 листопада 2018 року, близько 17 год. 30 хв., зайшла до майстерні з ремонту одягу, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 21, де побачила раніше незнайому їй потерпілу ОСОБА_9 , котра працювала за швейною машиною. ОСОБА_8 запропонувала ОСОБА_9 придбати у неї банку кави, яку вона принесла з собою. ОСОБА_9 не прийнявши пропозицію ОСОБА_8 попрохала останню вийти з приміщення майстерні. В цей час ОСОБА_8 на оверлоці, розташованому за спиною потерпілої, помітила гаманець ОСОБА_9 .. У ОСОБА_11 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна. Після чого ОСОБА_8 , скориставшись тим, що потерпіла сидить за швейною машинкою та не спостерігає за її діями, реалізуючи злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи значення своїх дій та можливі наслідки, взяла з оверлоку гаманець ОСОБА_9 , який не представляє для потерпілої матеріальної цінності, в якому знаходилися грошові кошти в сумі 40 грн., 10 євро, 2 долара США. Відповідно до встановленого НБУ офіційного курсу гривні до євро станом на 07.11.2018 року 10 євро 319 грн. 40 коп., гривні до долара 55 грн. 90 коп.. Після чого ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зникла, завдавши потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 415 грн. 30 коп.. Крім того, в гаманці потерпілої ОСОБА_9 знаходилася банківська картка ПАТ «АльфаБанк», видана на ім`я останньої. У ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на привласнення банківської картки ПАТ «АльфаБанк», виданої на ім`я ОСОБА_9 , що є банківським документом, тобто містить зафіксовану на матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує певні події, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру. ОСОБА_8 , привласнивши собі банківську карту «АльфаБанк» ОСОБА_9 , діючи умисно, в ніч з 07.11.2018 року на 08.11.2018 року о 02 год. 31 хв., здійснила покупку на суму 41 грн., за яку розплатилася банківською картою «АльфаБанк», видану на ім`я ОСОБА_9 .. Після чого, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, прослідувала до кафе «Аппетітто», розташованого за адресою: м. Харків, вул. Рибалко, 1-в, де о 02 год. 36 хв. банківською картою на ім`я ОСОБА_9 розплаталися за замовлення на суму 135 грн., а далі о 02 год. 59 хв. ОСОБА_8 намагалася розплатитися вищевказаною банківською картою в супермаркеті «АТБ», розташованому за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, 12-а, проте не змогла у зв`язку з тим, що банк заблокував картку за заявою потерпілої.
Крім того, ОСОБА_8 , 20.12.2018 року близько 22 години знаходилася у приміщенні кафе «Чарка», яке розташоване за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, б. 36/1, де розпивала алкогольні напої. В ході розпивання алкогольних напоїв у ОСОБА_8 виник злочинний намір, спрямований на заволодіння мобільним телефоном «HUAWEI Y6», вартістю згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №6/89СЕ-19 від 15.01.2019 року 3182 грн. 90 коп., який належав потерпілому ОСОБА_10 , діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи значення своїх дій та можливі наслідки, бажаючи діяти саме таким чином, ОСОБА_8 , підійшовши до раніше незнайомого їй потерпілого ОСОБА_10 попросила останнього надати їй мобільний телефон «HUAWEI Y6» для здійснення дзвінка. ОСОБА_10 , будучи впевнений, що дії ОСОБА_8 мають правомірний характер, передав останній свій мобільний телефон «HUAWEI Y6». Отримавши мобільний телефон, ОСОБА_8 скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_10 відволікся та за її діями не спостерігає, направилася із мобільним телефоном до виходу із кафе «Чарка». Після чого, ОСОБА_8 , вийшовши із кафе «Чарка», з місця вчинення злочину зникла, розпорядившись мобільним телефоном потерпілого на власний розсуд, спричинивши шкоду потерпілому ОСОБА_10 в розмірі 3182 грн. 90 коп..

В апеляційній скарзі, не оспорюючи кваліфікацію дій та фактичні обставини кримінального провадження, що встановлені вироком, ОСОБА_8 просить вирок районного суду в частині призначеного покарання змінити у зв`язку з його суворістю та пом`якшити призначене покарання, посилаючись на те, що суд першої інстанції не об`єктивно врахував обставини кримінального провадження та призначив дуже суворе покарання.

В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_8 не з`явилась, про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялась належним чином, відомостей про причину неявки суду не повідомила і заяв про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Захисник ОСОБА_7 та прокурор в судовому засіданні не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутності обвинуваченої, оскільки в апеляційній скарзі не йдеться про погіршення становища ОСОБА_8 , а тому колегія суддів, з урахуванням положень ст. 401 КПК України, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності обвинуваченої ОСОБА_8 , яка ігнорує виклики до суду, що направляються поштою. Натомість будь-яких заяв від обвинуваченої про неможливість прибуття в судове засідання до канцелярії апеляційного суду не надходило.

Також, апеляційні скарги на цей вирок подали заступник прокурора Харківської області ОСОБА_12 та прокурор Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_13 , яка приймала участь у судовому розгляді в суді першої інстанції, однак до початку апеляційного розгляду, відповідно до ч.1 ст. 403 КПК України, заступник прокурора Харківської області ОСОБА_12 відмовився від своєї апеляційної скарги та апеляційної скарги прокурора в провадженні, про що подав відповідну заяву.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника, який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченої в повному обсязі, а також заперечення прокурора, який вважав оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченої належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_8 у повній відповідності до норм КПК України та слушно дійшов висновку про її винуватість у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 185, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 190 КК України.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченої в апеляційній скарзі ОСОБА_8 не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються, оскільки справа в суді першої інстанції розглядалась відповідно до норм ч.3 ст. 349 КПК України.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченій, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 остаточно призначено покарання за ч.1 ст. 185, ч.1 ст. 357, ч.2 ст. 190 КК України та з урахуванням вимог ст. 71 КК України, у виді 2 років 6 місяців обмеження волі.
При цьому належить взяти до ваги те, що суд мотивував таке рішення у вироку не лише ступенем тяжкості вчинених злочинів, але при цьому визнав та врахував обставини, що пом`якшують покарання за вчинення злочинів, а саме щире каяття та та відсутність обставин, що обтяжують покарання (арк. 131).

Крім того, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_8 має непогашену судимість за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24.07.2018 року ( арк.. 113-115), звільнялась від відбування покарання у виді обмеження волі строком 1 рік 6 місяців - з випробуванням на строк 1 рік, яке виявилось не ефективним, оскільки перебуваючи на іспитовому строку вчинила нові корисливі злочини, що у своїй сукупності дає підставу вважати, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності та достатності призначення ОСОБА_8 покарання у виді саме обмеження волі.

Також, згідно відомостей кримінального провадження та поданої апеляційної скарги об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, які пом`якшують покарання, а твердження обвинуваченої щодо неналежного їх врахування повністю спростовуються висновками суду, зазначеними у оскаржуваному вироку, якими належним чином обґрунтовані вид та міра покарання, за злочини вчинені ОСОБА_8 .

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_8 офіційно не працевлаштована, а тому призначення їй покарання більш м`якого ніж обмеження волі є недоцільним, з чим погоджується колегія суддів, оскільки при призначенні покарання у виді штрафу виконання такого вироку об`єктивно буде неможливим.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про неможливість призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання за апеляційними доводами, оскільки вони не ґрунтуються на нормах КК України.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нею нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст. 50 та 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами обвинуваченої про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на необхідність виправлення описки в порядку ст. 379 КПК України, яка була допущена у вступній частині оскаржуваного вироку щодо виду покарання, яке було призначено ОСОБА_8 за вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 липня 2018 року.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 14 січня 2020 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженою ОСОБА_8 - в той самий строк з дня отримання нею копії судового рішення.

Судді

________________ _______________ _____________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4