Провадження № 11-кп/824/1557/2020 Суддя-доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 травня 2020року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі - ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з обвинуваченою ОСОБА_7 матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року, якою обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 17 годин 00 хвилин 05 квітня 2020 року,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року обвинуваченій ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 17 годин 00 хвилин 05 квітня 2020 року.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати.
Вказує, що ухвала суду першої інстанції прийнята в порушення ст.196, 370, 372 КПК України, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Стверджує, що суддя не дотримався вимог КПК України та практики ЄСПЛ під час винесення ним ухвали про продовження ОСОБА_7 строків тримання під вартою та не зазначив в цьому судовому рішенні: суть та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 ; належним чином не вмотивував ухвалу; не відобразив у ній доводи, викладені у клопотанні захисника ,та не надав їм оцінку; не зазначив в резолютивній частині висновок по суті заявлених сторонами клопотань щодо запобіжного заходу; не навів обставини, які свідчать проте, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; не навів обставини, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Звертає увагу суду, що обвинувачена ОСОБА_7 перебуває під вартою тривалий термін 3 роки та 7 місяців.
Зазначає, що тримання під вартою не повинно бути продовжене лише через очікуване покарання у вигляді позбавлення волі. Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості покарання. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня.
Вказує, що викладені в ухвалі обставини щодо відсутності у ОСОБА_7 місця проживання у м. Києві та Київській області не відповідають дійсності. Обвинувачена має житло, де її дядько дозволив на застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Вважає, що висновки суду щодо можливого ухилення обвинуваченої від слідства та суду жодними розумними доводами не підтверджуються.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченої в обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечує проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_10 а було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч.2 ст.392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Під час апеляційного розгляду суд встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризику, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачена ОСОБА_7 під впливом тяжкості покарання, що їй загрожує у разі доведеності її вини у вчиненому, може переховуватися від суду.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких кримінальних правопорушень і має високий ступінь суспільної небезпеки, та за який, в разі визнання її винуватою, може бути засудженою до позбавлення волі на тривалий термін.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Суд І-ї інстанції цілком обґрунтовано мотивував у судовому рішенні підстави необхідності подальшого тримання ОСОБА_7 під вартою та вірно вказав про наявність ризику, визначеного ст. 177 КПК України.

Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченої альтернативних запобіжних заходів, колегія суддів враховує особу обвинуваченої, а також тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, суворість покарання за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , її можливість переховуватись від суду.

Доводи захисника про наявність у обвинуваченої житла та можливість застосування до неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту жодним доказом не підтверджуються та на думку колегії суддів є голослівними.

При апеляційному розгляді прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 та встановлено, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, на даний час продовжують існувати.

Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, до обвинуваченої ОСОБА_7 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

Суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст.176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 177-178, 199, 331, 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 06 лютого 2020 року, якою обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 17 годин 00 хвилин 05 квітня 2020 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: