ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 642/168/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1906/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст. 185, 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого та прокурора на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 29 01 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лозова, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 20.02.2018 року Жовтневим районним судом м. Харкова за ч.2 ст. 186, ч.4 ст. 70 КК України до чотирьох років дев`яти місяців позбавлення волі,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 185 КК України з призначенням покарання:
за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років;
за ч.2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 у виді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор».
Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання з 17.03.2018 року.
Цивільний позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 800 грн. на відшкодування майнової шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судово-товарознавчої експертизи у розмірі 1144 грн.
Вирішено питання щодо речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 16 листопада 2018 року приблизно о 23 годині 30 хвилин ОСОБА_7 знаходився біля в`їзду до площадки паркування автомобілів поблизу вокзалу станції Харків Пасажирський, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Привокзальна, 1, разом зі своїм знайомим (особою, стосовно якої матеріали виділені в окреме провадження, далі - інша особа), побачили раніше невідомого їм чоловіка ОСОБА_9 .
Реалізуючи спільний умисел, діючи без застосування фізичного насильства, з метою особистого збагачення, ОСОБА_7 та інша особа підійшли до ОСОБА_9 , і під час розмови ОСОБА_7 лівою рукою проник до нагрудної кишені куртки ОСОБА_9 , звідки витягнув мобільний телефон NOKIA чорного кольору, моделі 2710с-2 type RM 586, вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 26424 від 27.11.2018 року - 250 гривень, дисконтну картку ROST GOLD, кредитну картку ПАТ КБ «Приват банк» № НОМЕР_1 , картку Харківського метрополітену № , та грошові кошти у сумі 200 гривень.
В свою чергу інша особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, заліз лівою рукою у ліву нагрудну кишеню куртки ОСОБА_9 та витягнув звідти мобільний телефон XIAOMI REDMI NOTE 5 imei НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , вартістю згідно висновку судової-товарознавчої експертизи № 26424 від 27.11.2018 року - 5335 гривень 08 копійок.
Після цього ОСОБА_7 та інша особа, відкрито заволодівши вказаним майном, з місця вчинення кримінального правопорушення втекли, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну шкоду 5785 гривень 08 копійок.
Крім того, 17 листопада 2018 року о 00 годині 02 хвилини, знаходячись на території вокзалу станції «Харків Пасажирський», ОСОБА_7 та інша особа матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, використовуючи вищевказану картку, зняли грошові кошти у сумі 800 гривень, таким чином вони спільно заволоділи вказаними грошовими коштами.
Після цього ОСОБА_7 , та інша особа разом з викраденими грошовими коштами з місця вчинення злочину зникли, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 800 гривень, якими в подальшому спільно розпорядились на власний розсуд.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб та за ч.2 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким з урахуванням положень ст. 69 КК України призначити йому біль м`яке покарання.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, ОСОБА_7 зазначив, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання не було враховано те, що він активно сприяв розкриттю злочину та повністю визнав свою вину у скоєному, вчинив кримінальне правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин, наявність у нього тяжкої хвороби.

На підставі викладеного вважає, що наявність перерахованих пом`якшуючих обставин істотно занижує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим вважає за можливе призначення йому покарання з урахуванням положень ст. 69 КК України.

На вищевказаний вирок була також подана апеляційна скарга прокурора, від якої останній в подальшому відмовився, надавши до апеляційного суду відповідну заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_9 про дату та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився. Будь-яких клопотань або заяв, які б перешкоджали розгляду справи, до апеляційного суду не надавав.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та захисника, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях та фактичні обставини їх вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого щодо пом`якшення йому покарання та застосування положень ст. 69 КК України то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним злочинів, особу ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий за умисні злочини, не працює, за місцем утримання характеризується задовільно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, а також обставину, що пом`якшує покарання щире каяття.

При цьому, обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_7 встановлено не було.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченому реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ними нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є максимальним, що передбачене санкціями інкримінованих йому статей.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 вказаної ним хвороби не є обов`язковою та безумовною підставою для застосування щодо останнього положень ст. 69 КК України, оскільки цей факт не стримував ОСОБА_7 від неодноразового вчинення ним кримінальних правопорушень.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

Усі вищевказані доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме обраний вид покарання, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку та призначення обвинуваченому більш м`якого покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 29.01.2020 року по справі щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ___________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4