Справа № 461/2834/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/277/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
розглянувши у кримінальному проваджені №0001012 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч.2 ст. 186 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 20 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Галицького районного суду м.Львова від 20 січня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч.2 ст. 186 КК України.
Призначено ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 15 - ч.2 ст. 186 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі.
Призначено ОСОБА_6 остаточне покарання відповідно до ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Личаківського районного суду м. Львова від 25.06.2019 р., більш суворим покаранням, призначеним цим вироком, у виді чотирьох років позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 залишено без змін, у виді тримання під вартою в державній установі «Львівська установа виконання покарань № 19» .
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 05.03.2019 р.
У строк відбування покарання зараховано перебування ОСОБА_6 під вартою з 05.03.2019 р. по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирішено питання з речовими доказами.
Згідно з вироком ОСОБА_6 , 04 березня 2019 року о 21:30 год., перебуваючи у кафе «Соус», яке знаходиться за адресою: м.Львів, площа Ринок, 29/1, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, шляхом вільного доступу, повторно намагався таємно викрасти ноутбук «Asus E402ВА», вартістю 9267 грн. 90 коп., який належить ОСОБА_8 . Водночас будучи викритим працівницею даного закладу на вимогу зупинитися не відреагував, свої протиправні дії не припинив та намагався втекти. Однак був затриманий працівниками та відвідувачами даного закладу.
На вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить зарахувати строк попереднього ув`язнення застосувавши Закон №838VII №20146 від 26 листопада 2015 року. Крім цього, не оспорюючи визначене судом першої інстанції покарання просить перекваліфікувати його дії з ч.2 ст. 186 КК України на ч.2 ст. 185 КК України.
В обґрунтування покликається на те, що вироком Галицького районного суду м.Львова від 20 січня 2020 року до нього не застосовано Закон №838VII №20146 від 26 листопада 2015 року, що суперечить правовому висновку Великої палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 серпня 2018 року. Вважає, що слід застосувати вищенаведений Закон та зарахувати йому строк попереднього ув`язнення, а саме один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
25 березня 2019 року згідно з дорученням №519 для надання безоплатної вторинної допомоги ОСОБА_6 з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області призначено адвоката ОСОБА_9
22 травня 2020 року під час розгляду апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 відмовився від даного адвоката, оскільки існують суперечності щодо правової позиції та клопотав про відкладення розгляду справи у зв`язку із потребою укласти договір з іншим адвокатом самостійно. Дане клопотання задоволено колегією суддів, що свідчить про вжиття необхідних заходів для забезпечення обвинуваченого права на захист.
Однак, станом на 30 червня 2020 року обвинувачений ОСОБА_6 договору з адвокатом не уклав та клопотав про призначення йому іншого адвоката з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Львівській області, що колегія суддів розцінює як зловживання учасником судового розгляду своїми права, що призводить до затягування розгляду справи, особливо даної категорії справ, де законом передбачено обмежений термін розгляду справи.
Крім цього, згідно з ч.1 ст. 45 КПК України захисником є адвокат, який здійснює захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, а також особи, стосовно якої передбачається розгляд питання про видачу іноземній державі (екстрадицію).
Розглядаючи заяви чи клопотання обвинувачених осіб щодо заміни захисників, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, повинно бути враховане наступне: безоплатна вторинна правова допомога - це вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про безоплатну правову допомогу).
При реалізації цієї державної гарантії особа позбавлена можливості вільно обирати собі захисника, оскільки відповідно до ст. 49 КПК України, захисник такій особі призначається за постановою слідчого/прокурора або ухвалою судді чи суду. Так само особа, що отримує безоплатну вторинну правову допомогу, не може на власний розсуд вимагати від суду заміни захисника з особистих мотивів.
Згідно п.3 ст. 8 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 02.07.2012 № 967/5, регіональні центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги (республіканський (Автономної Республіки Крим), обласні, Київський та Севастопольський міські) (далі - регіональні центри) відповідно до покладених на них завдань укладають контракти/договори з адвокатами, включеними до Реєстру адвокатів, які надають безоплатну вторинну правову допомогу, відповідно до Порядку і умов укладення контрактів з адвокатами, які надають безоплатну вторинну правову допомогу на постійній основі, та договорів з адвокатами, які надають безоплатну вторинну правову допомогу на тимчасовій основі, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2012 року № 8 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 грудня 2012 року № 1214).
Місцеві центри відповідно до покладених на них завдань, поміж іншого, приймають рішення про заміну адвоката/працівника місцевого центру, який надає безоплатну вторинну правову допомогу, у випадках, передбачених Законом (п. 21 ст. 13 Положення про центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги).
Згідно п.9 ч.1 ст. 17 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», заміна призначеного адвоката проводиться Центром шляхом прийняття відповідного рішення (яке видається у формі наказу).
Відповідно до ч.2 ст. 25 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оцінка якості, повноти та своєчасності надання адвокатами безоплатної первинної правової допомоги здійснюється за зверненням органів місцевого самоврядування, а безоплатної вторинної правової допомоги - за зверненням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, комісіями, утвореними для цієї мети радами адвокатів регіонів.
Виходячи із аналізу норм кримінального процесуального закону, право особи на заміну захисника, передбачене ст. 54 КПК України, є похідним від права вільного вибору захисника своїх прав, яке особа реалізує самостійно, укладаючи договір з обраним нею захисником. Це право не розповсюджується на зміст права на безоплатну вторинну правову допомогу, де особа не обирає собі захисника, а отримує захист, гарантований державою та за державні кошти. В цьому разі особа має право на отримання правової допомоги належної якості та відповідно до стандартів якості надання безоплатної вторинної правової допомоги у кримінальному процесі, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 25.02.2014 р. № 386/5.
Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який заперечив апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч.2 ст. 186 КК України, при обставинах викладених у вироку, ґрунтується на зібраних у встановленому порядку та досліджених у судовому засіданні доказах.
Зокрема, вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується покладеними в основу вироку наданими у судовому засіданні в суді першої інстанції показами у суді першої інстанції представника потерпілого ОСОБА_8 про те, що він керуючий закладом у кафе «Соус» 04.03.2019 його дівчина зателефонувала до нього та повідомила, що із кафе хотіли викрасти ноутбук, який використовувався для відтворення музики. Стверджує, що його дівчина бачила, як обвинувачений ОСОБА_6 намагався викрасти ноутбук. При цьому, його дівчина кричала до обвинуваченого, щоб він віддав викрадений ноутбук, однак останній не реагував на неї; показами у суді першої інстанції свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які у судовому засіданні підтвердили той факт, що обвинувачений викрав із кафе «Соус» ноутбук, та незважаючи на зауваження працівників кафе та відвідувачів почав утікати із викраденим майном. Крім того, свідок ОСОБА_11 вказав, що саме він затримав обвинуваченого із викраденим ноутбуком; протоколом огляду місця події від 04.03.2019, яким встановлено, що 04 березня 2019 року о 21:30 год. ОСОБА_6 перебував у кафе «Соус», яке знаходиться за адресою: м.Львів, площа Ринок, 29/1. При цьому, у рюкзаку ОСОБА_6 виявлено ноутбук «Asus E402ВА» (а.с.96-97); протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 05 березня 2019 року, згідно з яким, 04.03.2019 о 21:45 год. ОСОБА_6 затримано у кафе «Соус», яке знаходиться за адресою: м.Львів, площа Ринок, 29/1 (а.с.100-104); заявою ОСОБА_6 від 05.03.2019, адресованою слідчому Галицького ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_12 про те, що він добровільно віддає свій рюкзак, у який раніше помістив викрадений ноутбук (а.с.105) та фототаблицями №№1, 2, 3, 4 на яких зображено викрадений ноутбук «Asus E402ВА» та рюкзак синього кольору, який належить обвинуваченому (а.с.107-108), яким суд дав належну оцінку.

Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й відповідно до ст. 94 КПК України дав оцінку наведеним доказам, визнавши їх належними, допустимими, достовірними, а в сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч.2 ст. 186 КК України, і викладені в апеляційній скарзі доводи про неправильність застосування законодавства України про кримінальну відповідальність та істотне порушення кримінального процесуального законодавства, не бере до уваги як безпідставні.

У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Щодо прохання апелянта про перекваліфікацію його дії з ч.2 ст. 186 КК України на ч.2 ст. 185 КК України, то такі є безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як вчинення закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Аналізуючи наведені вище докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні повністю доведена вина ОСОБА_6 у вчиненні ним відкритого викрадення чужого майна (грабежі), вчиненому повторно.

Крім цього, посилання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що вироком Галицького районного суду м.Львова від 20 січня 2020 року до нього не застосовано Закон №838VII №20146 від 26 листопада 2015 року, що суперечить правовому висновку Великої палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 серпня 2018 року, то такі спростовуються наступним.

Так, відповідно до Закону України від 26.11.2015 № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» строк попереднього ув`язнення зараховувався до строку покарання у виді позбавлення волі із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Законом України від 18.05.2017 № 2046-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», який набрав чинності із 21.06.2017, редакція ч.5 ст. 72 КК України була змінена в частині співвідношення попереднього ув`язнення та покарання у виді позбавлення волі у випадку зарахування попереднього ув`язнення до строку покарання, яке стало зараховуватись день за день.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із ухвали Галицького районного суду міста Львова від 06 березня 2019 року ОСОБА_6 був затриманий 5 березня 2019 року, у зв`язку з тим, що останній підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч.2 ст. 186 КК України, а саме, що він 04 березня 2019 року о 21:30 год., перебуваючи у кафе «Соус», яке знаходиться за адресою: м.Львів, площа Ринок, 29/1, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, шляхом вільного доступу, повторно намагався таємно викрасти ноутбук «Asus E402ВА», вартістю 9267 грн. 90 коп., який належить ОСОБА_8 . Водночас будучи викритим працівницею даного закладу на вимогу зупинитися не відреагував, свої протиправні дії не припинив та намагався втекти. Однак був затриманий працівниками та відвідувачами даного закладу.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 15 - ч.2 ст. 186 КК України 4 березня 2019 року, тобто після набрання чинності від 18.05.2017 № 2046-VIII ЗУ «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо правил складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення».

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_6 просить зарахувати йому строк попереднього ув`язнення за вироком Личаківського районного суд м.Львова від 25 червня 2019 року, а саме за епізодом від 22 травня 2017 року, проте з матеріалів справи вбачається, що у кримінальному провадженні № 0001305 від 26.05.2017 року жоден захід забезпечення кримінального провадження до ОСОБА_6 , застосований в ході досудового розслідування не був.

Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволення не підлягають.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає апеляційна скарга є необґрунтованою й доходить висновку, що судом вірно кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_6 , а призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При перевірці справи колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування вироку.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Галицького районного суду м.Львова від 20 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4