Справа № 739/1091/19
Номер провадження 1-в/739/5/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2020 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:
головуючої судді - ОСОБА_1 ,
за участі: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
представника УВП №31 - ОСОБА_6 ,
свідка ОСОБА_7
розглянувши у відритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області та в режимі відеоконференції за участі засудженого ОСОБА_5 з приміщення Новгород-Сіверського УВП №31, клопотання засудженого ОСОБА_5 в порядку ст.ст.537-539 КПК України про звільнення від подальшого відбування покарання з доповненнями до клопотання про звільнення від покарання у зв`язку з хворобою,
В С Т А Н О В И В:
До Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 в порядку ст.ст.537-539 КПК України, в якому він просить пом`якшити призначене йому за вироком Апеляційного суду м. Києва від 03.12.2004 року покарання у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від подальшого відбування покарання. ОСОБА_8 у своєму клопотанні посилаючись на ст.28 Конституції України та рішення Європейського суду з прав людини зазначає, що в даних рішеннях Суд сформулював низку важливих правових позицій у питанні довічного позбавлення волі, та дійшов висновку, що непом`якшуване довічне позбавлення волі, тобто покарання, яке не має реалістичної перспективи звільнення, не відповідає вимогам ст.3 Європейської Конвенції з прав людини. 12.03.2019 року Європейський суд прийняв рішення у справі «Петухов проти України» (№2), в якому одноголосно встановив порушення ст.3 Конвенції з зв`язку непом`якшенням довічного ув`язнення, та окремо - порушення ст.3 Конвенції у зв`язку з ненаданням в місцях позбавлення волі необхідної медичної допомоги, що призвело до невиліковної форми мультирезистентного туберкульозу. Дане рішення Україною до цього часу не виконано в частині вжиття заходів загального та індивідуального характеру і перебуває на контролі КМ РЄ в групі ОСОБА_9 . Внаслідок невиконання рішення стан його здоров`я істотно погіршився, захворювання стало невиліковним. Таким чином, держава Україна понад 20 років катує його шляхом ненадання необхідної медичної допомоги та застосовуючи покарання, заборонене Конституцією та міжнародними договорами , зокрема, статтею 5 Загальної декларації прав людини, статтею 3 Конвенції. Також зазначає, що незалежно від закріплення механізму реалізації в законах України, він має право на призначеного покарання на підставі норм прямої дії Конституції та Конвенції. В подальшому 16.01.2020 року ОСОБА_5 подав до суду доповнення до клопотання, в якому просив суд, на виконання державою Україна остаточного рішення Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 року «Петухов проти України (№2)» за заявою № 41216/13 звільнити його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за станом здоров`я, який є несумісним з подальшим відбуванням покарання. В судовому засіданні в режимі відеоконференції засуджений ОСОБА_5 клопотання підтримав та просив його задовольнити посилаючись на письмові доводи зазначені в клопотанні та уточнені, оскільки, на його думку, він засуджений незаконно та відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі та перебування під вартою тривалий час визнано Європейським судом з прав людини неконституційним, що є порушенням вимог ст.3 Європейської конвенції з прав людини. Він вважає , що хвороба яка була перенесена ним в місцях позбавлення волі не дозволяє йому отримувати належну медичну допомогу, стан його здоров`я значно погіршився. Що стосується проведення йому судово-медичної експертизи, то він категорично відмовляється приймати в ній участь, оскільки буде існувати загроза його життю. На його думку, він підлягає негайному звільненню з під варти. Захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні просив суд задовольнити негайно клопотання ОСОБА_5 та звільнити його з під варти згідно ухваленого рішення Європейського суду з прав людини, яким було підтверджено порушення ст.3 Європейської конвенції з прав людини. Україною ратифіковано норми Європейської конвенції, відповідно національний суд має усунути порушення допущені Державою та задовольнити клопотання. Прокурор ОСОБА_3 просив суд відмовити в задоволенні клопотань, оскільки незважаючи на рекомендації ЄСПЛ щодо впровадження реформи системи покарань державою Україною у виді довічного позбавлення волі, законодавчі зміни Україною прийнято не було і механізм умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі не визначено. Що стосується залишкових явищ хвороби ОСОБА_5 , то його діагноз наявний згідно медичної документації не підпадає під перелік хвороб, визначених спільним наказом Міністерства охорони здоров`я та Міністерства юстиції України № 1348/5/572 від 15.08.2014 року згідно з додатком №12. В судовому засіданні представник Новгород-Сіверської УВП №31 ОСОБА_6 підтримав думку прокурора та просив суд відмовити в задоволенні клопотання в повному обсязі. В судовому засіданні допитана в якості свідка завідуюча Новгород-Сіверської міської медичної частини №3- філії ЦОЗ ДКВС України в Чернігівській області ОСОБА_7 пояснила суду, що дійсно в Новгород-Сіверській УВП №31 з 2014 року перебуває засуджений ОСОБА_5 1973 року народження, який прибув з діагнозом згідно виписки з історії хвороби - залишкові зміни туберкульозу - категорія 5-1, тобто не з відкритою формою туберкульозу. Діагноз засудженому було встановлено ще до прибуття до установи, про що свідчить медична документація, яка зберігається разом з особовою справою. Зі скаргами з приводу туберкульозу ОСОБА_5 під час перебування в установі жодного разу не звертався, постійно проходить планові медичні обстеження та останньому надається належна медична допомога. Що стосується медичних показань для подання до суду матеріалів про звільнення ОСОБА_5 згідно з додатком № 12 спільного наказу Міністерства охорони здоров`я та Міністерства юстиції України № 1348/5/572 від 15.08.2014 року , то залишкові явища туберкульозу, які є у ОСОБА_5 не є підставою для його звільнення від подальшого відбування покарання. У засудженого хвороба в стадії ремісії та відсутні показання щодо направлення його в спеціалізовану лікарню для лікування туберкульозу.
На запитання засудженого, свідок ОСОБА_7 відповіла:
-Я не являюсь експертом в області фтизіатрії, за фахом - сімейний лікар, але з впевненістю заявляю, що у ОСОБА_5 згідно останніх обстежень у тому числі мокротиння відсутній діагноз мультирезистентний туберкульоз, існують лише залишкові зміни в легенях після перенесеної хвороби.
Заслухавши думку учасників провадження, дослідивши матеріали клопотання з доповненням, медичну документацію та особову справу, суд приходить до наступних висновків. Як встановлено, вироком Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених статтею 69, частиною другою статті 17, пунктами «а», «г», «ж», «з», «і» статті 93, частиною другою статті 17, пунктами «г», «з» статті 93, пунктами «а», «в», «ж», «з», «і» статті 93, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 142, частиною другою статті 145, статтею 190-1, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 215-3, частиною третьою статті 215-3 КК України (1960 р.), частиною першою статті 15, частиною четвертою статті 187, частиною першою статті 263 КК України (2001 р.) та із застосуванням статті 70 КК України призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 24 травня 2005 року вирок Апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2004 року відносно ОСОБА_5 змінено та ухвалено вважати його засудженим на підставі статті 42 КК України (1960 р.) за сукупністю злочинів, передбачених частиною другою статті 17, пунктами «а», «г», «ж», «з», «і» статті 93, частиною першою статті 17, пунктами «а», «з», «і» статті 93, пунктами «а», «в», «ж», «з», «і» статті 93, частиною першою статті 17, частиною третьою статті 142, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 142, частиною другою статті 145, статтею 190-1, частиною першою статті 17, частиною третьою статті 215-3, частиною другою статті 17, частиною третьою статті 215-3, частиною третьою статті 215-3 КК України (1960 р.), частиною першою статті 15, частиною четвертою статті 187, частиною першою статті 263 КК України (2001 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності. В решті вирок залишено без змін. З наявного в матеріалах особової справи засудженого ОСОБА_5 протоколу затримання вбачається, що останній був затриманий 09 червня 2001 року. На даний час ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у ДУ «Новгород-Сіверська УВП №31». Ст.3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй, та не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції України. Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Згідно ч. 1, 3 ст. 3 КК України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом. Згідно із ст. 7 ЄКПЛ особі не може бути призначене покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення, оскільки зазначена стаття є важливою частиною принципу верховенства права, та допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На принципі ретроспективності ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого. При цьому на підставі ч. 2 ст. 87 КК України в ред. 2001 р. для засудженого до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк. Крім того, зазначене узгоджується з практикою ЄСПЛ, наведеною у рішеннях «Ласло Магьяр проти Угорщини», «Кафкаріс проти Кіпру» та «Вінтер проти Сполученого Королівства». Суд приймає до уваги, що чинне кримінальне законодавство України, зокрема, статті 81 та 82 КК України, передбачає можливість умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно. Разом з тим, дані правові норми містять посилання на строковий критерій визначення підстав для їх застосування, зокрема: умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України) та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України ). Зі змісту частини 7 статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання. Аналогічна правова конструкція закріплена й у частині другій статті 87 КК України. Таким чином, для застосування положень статей 81 та 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування. Суд приймає до уваги, що ЄСПЛ зазначив, що у контексті довічного позбавлення волі стаття 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання, в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого, і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014 р.). Чинна в Україні норма (ч. 2 ст. 87 КК України) про можливість застосування помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам статті 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п.57, справа «Лаезло Магіяр проти Угорщини» від 20.05.2014 р.). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі статті 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п. 58 зазначеного рішення). Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог статті 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та ін. проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013 р.; п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017 р.; п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016 р.), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду. Для задоволення вимог статті 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008 р.). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014 р.). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. є міжнародним договором в розумінні пункту а) частини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у зазначених судових рішеннях йде мова про позитивне зобов`язання держави-учасниці, в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції. Згідно зі статтею 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів визначено, що Учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору. Це правило діє без шкоди для статті 46. Зі змісту частини першої статті 46 Конвенції випливає, що Держава не має права посилатись на ту обставину, що її згода на обов`язковість для неї договору була виражена на порушення того чи іншого положення її внутрішнього права, яке стосується компетенції укладати договори, як на підставу недійсності її згоди, якщо тільки це порушення не було явним і не стосувалося норми її внутрішнього права особливо важливого значення. 12.05.2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. З огляду на обов`язковість для виконання Україною рішень Європейського суду з прав людини, гарантовану статтею 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р., слід звернути увагу на наступне. Згідно з частиною першою статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому частиною другою статті 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Зі змісту частини першої статті 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України. До повноважень Верховної Ради України згідно з пунктами 3, 5 та 6 частини першої статті 85 Конституції України належать, зокрема, прийняття законів; визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики; затвердження загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля. При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 91 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина. Зі змісту частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24.06.1999 р. № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини). Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам. Дійсно рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України (№2)» від 12.03.2019 року було визнано порушенням державою Україна ст.3 Європейської конвенції з прав людини у зв`язку з ненаданням в місцях позбавлення волі необхідної медичної допомоги ОСОБА_5 , що призвело до невиліковної форми туберкульозу (а.с.73-235). Згідно копій медичної документації та довідки з медичної амбулаторної картки засудженого ОСОБА_5 , відповіді філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Чернігівській області від 21.04.2020 року № 214/ЧГ-20 захворювання засудженого ОСОБА_5 , 1973 року народження не підпадають під перелік захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засудженого від подальшого відбування покарання (а.с.63-69, 124-126). До компетенції місцевого суду не входить прийняття рішення про заміну засудженим особам до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання на певний строк, або звільнення від подальшого відбування покарання, оскільки при вирішенні вищевказаних клопотань суд діє відповідно до точного змісту норм права, у межах своєї компетенції, суворо дотримуючись законної процедури розгляду клопотання, керуючись принципами верховенства права. Європейський суд з прав людини при винесенні рішення «Петухов проти України (№2)» 12.03.2019 року поклав обов`язок на державу відповідача провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб засуджених до довічного позбавлення волі, що само по собі за межами повноважень судової гілки влади та у рішенні Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність не вважав таким, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до ч.2 ст.84 КК України - особа, яка після вчинення злочину, або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи. Додаток №12 до Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затверджений спільним наказом №1348/5/572 від 15.05.2014 р. Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України, містить вичерпний перелік захворювань, які є підставою для подання суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання. Отже наявні у засудженого ОСОБА_5 на момент розгляду клопотання захворювання не підпадають під Перелік захворювань, які є підставою для його звільнення від подальшого відбування покарання, тому у задоволенні клопотання слід відмовити повністю.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 51, 63, 64, 82, 84 КК України, керуючись ст.ст.376, 537, 539 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 в порядку ст.ст.537-539 КПК України про звільнення від подальшого відбування покарання, з доповненнями до клопотання про звільнення від покарання у зв`язку з хворобою - відмовити повністю. Ухвалу може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області, протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1

Повний текст ухвали оголошено о 11 год. 50 хв. 29 травня 2020 року.