Справа №753/569/19 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/296/2020 Суддя-доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Заріччя, Овруцького р-ну, Житомирської обл., громадянина України, з середньою освітою, який не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 23.08.1989 року Овруцьким районним судом Житомирської області за ст.206 ч.2, 17, 117 ч.1, 42 КК СРСР до позбавлення волі на строк 4 роки; 04.07.1991 року Овруцьким районним судом Житомирської області за ст.206 ч.3, 43 КК СРСР, у вигляді позбавлення волі на строк 5 років; 26.07.1996 року Овруцьким районним судом Житомирської області за ст.196-1 ч.1 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік; 21.03.1998 року Овруцьким районним судом Житомирської області за ст.142 ч.1, ст.193 ч.1, 42 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки; 12.07.2001 року Овруцьким районним судом Житомирської області за ст.196-1 ч.2, 44 КК України до позбавлення волі на строк 1 рік; 28.06.2002 року Овруцьким районним судом Житомирської області за ст.357 ч.3, ст.186 ч.2, 69, 70, 71, 72 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки; 10.05.2005 року Овруцьким районним судом Житомирської області за ст.186 ч.2 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки; 08.12.2009 року Овруцьким районним судом Житомирської області за ст.185 ч.2 КК України до арешту на строк 6 місяців; 18.05.2011 року Овруцьким районним судом Житомирської області за ст.122 ч.1, ст.128, ст.187 ч.1, 70 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 06.04.2015 року звільнений з Коростенської виправної колонії №71 Житомирської області по відбуттю строку покарання,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років. Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно із вироком, кримінальне правопорушення обвинуваченим було вчинено за наступних обставин.

ОСОБА_6 , 23.11.2018 року близько 12 години, знаходився неподалік магазину «АТБ-маркет», що за адресою: м. Київ, вул. Центральна, 13-Д, де зустрів ОСОБА_8 , з яким став розпивати алкогольні напої і спілкуватись. В ході спільного проведення дозвілля, близько 14 год. 50 хв. перебуваючи неподалік будинку № 12 по вул. Центральна у м. Києві, між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт, на побутовому ґрунті, в ході якого, ОСОБА_6 керуючись раптово виниклим умислом, діючи умисно, протиправно, з метою нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення тілесних ушкоджень і бажаючи їх настання, дістав з карману куртки ніж господарсько-побутового призначення, яким наніс один цілеспрямований удар в область грудної клітини ОСОБА_8 , чим спричинив останньому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного торакоабдомінального поранення. Після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник.
Таким чином, ОСОБА_6 своїми умисними діями, вчинив нанесення умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, чим вчинив злочин передбачений ч. 1 ст. 121 КК України.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок та призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді п`яти років позбавлення волі, застосувавши ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням терміном на 2 роки.
Апелянт зазначає, що судом не вірно було встановлено, що у ОСОБА_6 був прямий умисел на нанесення тілесних ушкодженнь потерпілому у вигляді колото-ріжучого удару ножем, що призвело до винесення неправомірного рішення, а саме до призначення покарання обвинуваченому за цей злочин у вигляді п`яти років позбавлення волі, що не може вважатись необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів, у розумінні ч.2 ст. 65 КК України.
Враховуючи бездоганну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , визнання останнім вини і щире каяття, а також відсутність прямого умислу на нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, апелянт вважає, що суд мав би призначити покарання ОСОБА_6 не пов`язане з позбавленням волі, з застосуванням ст. 75 КК України та звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:
Обвинуваченого, який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити;
прокурора, яка заперечувала проти апеляційної скарги і просила вирок суду залишити без змін;
перевіривши матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду в дебатах та обвинуваченого з останнім словом, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Вина ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, доведена дослідженими судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України доказами і учасниками провадження не оскаржуються.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
На підставі ст. 404 КПК України апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог тільки, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України та п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.
З вироку суду вбачається, що при обранні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд взяв до уваги характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який характеризується посередньо, раніше неодноразово судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, пом`якшуючу відповідальність обставину щире каяття та визнання вини, обтяжуючу обставину вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння і рецидив злочину та прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 і запобігання вчиненню ним нових злочинів без ізоляції його від суспільства та правомірно призначив йому покарання в межах санкцій ч.1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.
На думку колегії суддів вказаний строк покарання відповідає ступеню вчиненого кримінального правопорушення із точки зору його справедливості, розумності та достатності, а вирок в цій частині належним чином мотивований.
Посилання апелянта на необхідність застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 вимог ст. 75 КК України не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 судом першої інстанції призначений мінімальний строк покарання, визначений санкцією ч.1 ст. 121 КК України. При цьому, будучи раніше неодноразово судимим ОСОБА_6 на шлях виправлення не став та через невеликий проміжок часу вчинив новий злочин проти життя та здоров`я особи, що свідчить про те, що він схильний до систематичного вчинення злочинів, що і було враховано судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 реальної міри покарання.
Доводи, на які захисник обвинуваченого посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме те, що судом першої інстанції не враховано визнання ОСОБА_6 своєї вини та щире каяття є безпідставними, оскільки зазначені в апеляції обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання.
Оскільки розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції проводився в порядку ч.3 ст. 349 КПК України, колегія суддів вважає, що посилання захисника обвинуваченого на відсутність прямого умислу на нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень не ґрунтується на вимогах закону, так як фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення учасниками процесу не оспорювалися та суд першої інстанції визнав недоцільним дослідження доказів щодо них.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.
Не знайшли свого підтвердження і доводи захисника обвинуваченого щодо бездоганної поведінки ОСОБА_6 під час досудового розслідування.
Як вбачається з витягу з ЄРДР №0000613 за заявою потерпілого ОСОБА_10 від 04.11.2019 року до ЄРДР були внесенні відомості, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, а саме: 03.11.2019 року в період часу з 16 год. 30 хв. до 20 год. 30 хв. в АДРЕСА_2 , ОСОБА_11 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , шляхом пошкодження вікна проникли до будинку ОСОБА_10 , де з комори житлового будинку здійснили крадіжку бензопили, чим заподіяли матеріальну шкоду, ЖЄО №5765 (а.с. 169).
За таких обставин, вимоги апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо призначення ОСОБА_6 покарання не пов`язаного з позбавленням волі, з застосуванням ст. 75 КК України та звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до переконання, що підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції відсутні, а тому в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого необхідно відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 419, 424, 426 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4