Постанова

Іменем України
25 червня 2020 року

м. Київ
справа № 369/7977/17

провадження № 51-738 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року у кримінальному провадженні № 0004587 від 01 грудня 2015 року за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ташкента Республіки Узбекистан, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він у невстановлений час та у невстановленому місці, не маючи передбаченого законом дозволу, придбав у невстановленої особи вибуховий пристрій ручну гранату РГД-5. При цьому 01 грудня 2015 року ОСОБА_6 , незаконно зберігаючи вказаний вибуховий пристрій, перевіз його на автомобілі марки «Skoda Octavia», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , до с. Софіївська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області, де того ж дня приблизно о 10:00, перебуваючи біля офісного приміщення ЖК «Софіївська слобідка», розташованого на вул. Амосова, 32/2, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, з хуліганських спонукань закріпив до ручки правих пасажирських дверей припаркованого за вказаною адресою автомобіля марки «Mercedes-Benz S 222», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_7 , ручну гранату РГД-5, після чого з місця вчинення злочину зник.

Крім того, ОСОБА_6 у грудні 2016 року, більш точного часу органом досудового розслідування не встановлено, маючи умисел здійснити погрозу вбивством потерпілому ОСОБА_7 , з метою залякування, усвідомлюючи, що висловлена ним погроза здатна викликати в потерпілого побоювання за своє життя, перебуваючи у невстановленому місці, здійснив телефонний дзвінок на особистий телефон потерпілого ОСОБА_7 та погрожував останньому вбивством. У свою чергу потерпілий сприйняв цю погрозу як реальну, оскільки у нього були реальні підстави побоюватися її здійснення.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити. При цьому зазначає, що у вироку суду першої інстанції відсутні будь-які докази, що підтверджують факт зберігання ним та носіння ручної гранати РГД-5, а показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на переконання засудженого, не вказують прямо на те, що саме він прикріпив до автомобіля потерпілого вищевказаний вибуховий пристрій. Крім того, як вважає засуджений, висновки місцевого суду щодо його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, є безпідставними та ґрунтуються лише на показаннях потерпілого, які не підтверджуються жодним речовим доказом.
Також ОСОБА_6 посилається на те, що суд першої інстанції не розглянув питання законності його тримання під вартою в період часу з 06 квітня 2017 року по 27 жовтня 2017 року.
Крім того, засуджений зазначає, що суд першої інстанції своїм вироком від 13 вересня 2019 року, залишаючи запобіжний захід у вигляді домашнього арешту без зміни, істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки ухвалою суду від 27 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк 2 місяці, який в подальшому не продовжувався. При цьому також звертає увагу на те, що апеляційний суд, розглядаючи його апеляційну скаргу, вказане порушення залишив поза увагою.
Одночасно ОСОБА_6 вказує, що судовий розгляд кримінального провадження щодо нього тривав понад два роки, що, на його переконання, свідчить про перевищення місцевим судом строку розгляду справи.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу засудженого не надходило.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав свою касаційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити, прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги та просив залишити її без задоволення, а постановлені щодо ОСОБА_6 судові рішення без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України, однією із підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Частиною 2 ст. 438 КПК України передбачено, що у зв`язку з наявністю підстави, зазначеної у п. 1 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися ст. 412 цього Кодексу.
У касаційній скарзі засуджений вказує на незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду, вважає, що такі рішення постановлено з порушенням матеріального та процесуального законодавства.
За ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно дост. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України, зроблено з додержанням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, до таких висновків місцевий суд дійшов на підставі показань потерпілого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які судом визнано достовірними, послідовними та такими, що не суперечать один одному та узгоджуються з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.
Крім того, місцевим судом досліджено як докази винуватості ОСОБА_6 фактичні дані, що містяться: у протоколі огляду місця події з фототаблицею від 01 грудня 2015 року; у протоколах огляду від 25 травня 2016 року, 11 серпня 2016 року, 08 листопада 2016 року; у протоколі огляду з фототаблицею від 06 квітня 2017 року; у протоколі обшуку від 07 квітня 2017 року; у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 квітня 2017 року; у протоколах проведення слідчого експерименту від 29 червня 2017 року та 02 липня 2017 року. Також судом враховано висновки судових вибухотехнічних експертиз від 03 березня 2016 року № 396/16-38, від 04 травня 2017 року № 14-162, від 30 травня 2017 року № 8-1/1947/10-1/395/14-163, висновок балістичної експертизи від 30 травня 2017 року № 8-5/874, висновок судової вибухотехнічної експертизи від 13 червня 2017 року № 14-209 та інші докази, досліджені судом, які наведені у вироку і у своїй сукупності переконливо спростовують доводи засудженого про необхідність закриття кримінального провадження.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 .
Апеляційний суд, перевіряючи вирок місцевого суду, належним чином оцінив показання потерпілого, свідків, документальні та інші докази, які є послідовними й узгоджуються між собою, та мотивовано спростував доводи сторони захисту про відсутність достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження винуватості засудженого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України.

Таким чином, на переконання Суду, з урахуванням обсягу доказів, оцінених та перевірених судами першої та апеляційної інстанцій, дії засудженого ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України кваліфіковано правильно.
Що стосується доводів засудженого про залишення місцевим судом поза увагою питання законності тримання його під вартою в період часу з 06 квітня 2017 року по 27 жовтня 2017 року, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, а саме протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 06 квітня 2017 року, ОСОБА_6 був затриманий працівниками поліції під час замаху на вчинення злочину (том 3, арк. пров. 78-81).
Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 квітня 2017 року було частково задоволено клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу та застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 30 діб, а саме до 05 травня 2017 року (том 3, арк. пров. 153).
В подальшому, строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 неодноразово продовжувався, що підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження ухвалами слідчих суддів від 03 травня 2017 року (том 4, арк. пров. 30), від 30 червня 2017 року (том 5, арк. пров. 35), від 01 серпня 2017 року (том 6, арк. пров. 45) та від 27 вересня 2017 року (том 6, арк. пров. 61).
Ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2017 року було задоволено клопотання захисника та змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 в частині посилань на незаконність тримання його під вартою в період часу з 06 квітня 2017 року по 27 жовтня 2017 року, оскільки застосування до засудженого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у вищевказаний період здійснювалося на встановлених законом підставах і умовах.
Твердження засудженого ОСОБА_6 про проведення місцевим судом судового розгляду поза межами розумного строку, на переконання Суду, є надуманими та безпідставними, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 318 КПК України судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 було направлено до суду 26 липня 2017 року. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 липня 2017 року було призначено підготовче судове засідання на 01 серпня 2017 року. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 серпня 2017 року було призначено судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на 11 серпня 2017 року. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2019 року засуджено ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 129 КК України.
Дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи касаційної скарги в частині порушення місцевим судом розумного строку судового розгляду, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції в ході судового розгляду було розглянуто матеріали провадження, досліджено усі докази та проведено 23 судові засідання. При цьому судовий розгляд неодноразово відкладався, в тому числі і за клопотанням сторони захисту про неможливість захисником прийняття участі в судовому засіданні. Крім того, місцевим судом неодноразово відкладався судовий розгляд і у зв`язку з неявкою в судове засідання потерпілого та свідків, допит яких був необхідний для встановлення всіх обставин кримінального провадження.
В ході касаційного розгляду обставин, які б вказували на умисне затягування судового розгляду, колегією суддів установлено не було, а тому доводи касаційної скарги в цій частині задоволенню не підлягають.
Доводи касаційної скарги засудженого про безпідставне залишення місцевим судом запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до набрання вироком законної сили без зміни, на переконання колегії суддів є обґрунтованими.
Так, Судом встановлено, що ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2017 року було задоволено клопотання захисника ОСОБА_11 та змінено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк 2 місяці, а саме до 27 грудня 2017 року. При цьому інших судових рішень щодо продовження строку домашнього арешту стосовно ОСОБА_6 або застосування до нього інших запобіжних заходів матеріали кримінального провадження не містять.
За таких обставин, Суд вважає, що зазначена в резолютивній частині вироку вказівка місцевого суду на залишення запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до набрання вироком законної сили без зміни не ґрунтується на положеннях КПК України та матеріалах кримінального провадження.
Однак, відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Посилаючись на порушення зазначеної норми процесуального закону, засуджений не зазначає, яким саме чином це порушення вплинуло чи могло вплинути на законність прийнятого рішення щодо доведеності винуватості, правильності кваліфікації та призначення покарання.
З урахуванням вказаного та відповідно до положень ст. 412 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування постановлених щодо ОСОБА_6 судових рішень та закриття кримінального провадження, про що засуджений вказував у своїй касаційній скарзі.
На думку колегії суддів, апеляційний суд в цілому дав належну оцінку викладеним у апеляційній скарзі засудженого доводам і обґрунтовано дійшов висновку про необхідність залишення її без задоволення. При цьому тих, істотних порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування судового рішення апеляційний суд не встановив.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень норм кримінального процесуального закону не встановлено, то касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
Переглядаючи доводи засудженого про безпідставне залишення місцевим судом запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до набрання вироком законної сили без зміни, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2017 року було задоволено клопотання захисника ОСОБА_11 та змінено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на строк 2 місяці, а саме до 27 грудня 2017 року. При цьому в подальшому судових рішень щодо продовження строку домашнього арешту стосовно ОСОБА_6 або застосування до нього інших запобіжних заходів постановлено не було.
Вироком місцевого суду від 13 вересня 2019 року щодо ОСОБА_6 визначено обраний засудженому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до набрання вироком законної сили залишити без зміни.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що зазначена в резолютивній частині вироку вказівка місцевого суду на залишення запобіжного заходу у вигляді домашнього арештудо набрання вироком законної сили без зміни, є опискою та може бути виправлена відповідно до ст. 379 КПК України.