№ 336/3703/2018
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.11.1992 року за ч. 3 ст. 81 КК України в редакції 1960 року до трьох років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.06.1993 року за ч. 2 ст. 140, ст. 17 і ч. 2 ст. 140 КК України в редакції 1960 року до двох років позбавлення волі;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.11.1993 року за ч. 3 ст. 81 КК України в редакції 1960 року з застосуванням положень ст. 42 КК України в редакції 1960 року до трьох років позбавлення волі з конфіскацією майна; звільненого з місць позбавлення волі 23 вересня 1994 року у зв`язку із застосуванням Указу Президента України «Про амністію» від 18.08.1994 року;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.09.1995 року за ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 140 КК України в редакції 1960 року з застосуванням положень ст. 42 КК України в редакції 1960 року до трьох років позбавлення волі з конфіскацією майна; звільненого з місць позбавлення волі 2 липня 1997 року умовно-достроково з невідбутим строком 11 місяців 5 днів;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.07.1999 року за ч. 3 ст. 81 КК України в редакції 1960 року до чотирьох років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 10 травня 2003 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.07.2004 року за ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК України з застосуванням положень ст. 69 КК України до одного року позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 14 березня 2006 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2006 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ст. 15 і ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 307 КК України до п`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого з місць позбавлення волі 30 вересня 2010 року умовно-достроково з невідбутим строком 9 місяців 9 днів;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2011 року за ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК України з застосуванням положень ст. 69 КК України до одного року позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України приєднано невідбуту частину покарання за вироком від 21.12.2006 року у виді одного місяця позбавлення волі, у зв`язку з чим загальний строк покарання встановлений в один рік один місяць позбавлення волі; звільненого з місць відбування покарання 15 жовтня 2013 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.02.2012 року за ч. 2 ст. 309 КК України до двох років позбавлення волі, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України покарання за сукупністю злочинів визначено в два роки позбавлення волі; звільненого з місць відбування покарання 15 жовтня 2013 року у зв`язку з відбуттям строку покарання;

- обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений, який має судимості за вчинення корисливих злочинів проти чужої власності, вчинених різними способами, а також за незаконні дії в сфері обігу наркотичних засобів, незаконне поводження зі зброєю вчинив злочинне посягання проти чужої власності за таких обставин.

Близько 17 години 30 хвилин 11 червня 2018 року обвинувачений, керуючись умислом на крадіжку, з охоронюваної території приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Олексія Поради, 44, де він опинився, перелізши через паркан, намагався таємно викрасти 40 кілограмів лому чорних металів загальною вагою вартістю відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи 244 грн. 80 коп. з розрахунку 6 грн. 12 коп. за один кілограм, проте реалізувати злочинний умисел не зміг з причин, що не залежали від його волі, будучи затриманим на місці вчинення кримінально караних дій співробітниками служби охорони приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат».

Під час судового розгляду провадження обвинувачений заявляв про часткове визнання винуватості.

Не заперечуючи проти проникнення на територію суб`єкта господарювання, пояснював, що фрагмент арматури, викрадення якої йому інкримінують, він не брав, а лише відсунув її ногою, так як вона заважала його ході. Саме в цей час до нього і звернувся охоронник з питанням, що він робить на території заводу.

В судовому засіданні 25 лютого 2020 року заявив про повне визнання винуватості, пояснивши, що фрагмент лому металів, який нагадував драбину, оскільки складався з двох паралельних прутів, які поєднувалися кількома поперечними, він виявив метрах в десяти від того місця, через яке він проник на територію. Він мав намір дотягти конструкцію до паркану в місці його проникнення, здати в пункт приймання металобрухту та тим самим поповнити власний бюджет. Саме під час волочіння предмету викрадення і був застигнутим співробітниками охорони, які одразу викликали поліцейських, по мірі прибуття яких він показав місце, де заволодів арматурою.

В судовому засіданні заявив про те, що усвідомив протиправність та згубність вчинених дій, в яких щиро покаявся

Винуватість обвинуваченого у вчиненні замаху на таємне заволодіння чужим майном за вказаних обставин підтверджує сукупність таких досліджених в судовому засіданні фактичних даних.

Як випливає з заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 12.06.2018 року (а. с. 76), представник приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 , що 11 червня 2018 року намагався таємно викрасти належний комбінату лом чорних металів вагою 40 кілограмів.

Обставини злочинного посягання, зокрема: спосіб проникнення на територію заводу, а також предмети викрадення, об`єктивно підтверджені протоколом огляду місця події від 11.06.2018 року - території приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» за адресою: м. Запоріжжі, вул. Олексія Поради, 44, в ході якого виявлено та вилучено речі, що визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, і фототаблицями до нього (а. с. 79-82).

Предметом огляду, що проводився 13 червня 2018 року, є предмет викрадення, який за наведеним в протоколі описанням становлять два паралельні прути, що зварені між собою трьома металевими прутами; а фототаблиця до протоколу огляду містить зображення викраденого майна (а. с. 85-87).

Речовий доказ, яким визнана викрадена матеріальна цінність, що передана на зберігання представнику потерпілого ОСОБА_7 (а. с. 88), в силу ст. 84 КПК України також є процесуальним джерелом доказів вчиненого правопорушення (розписка про отримання майна на зберігання на а. с. 101).

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.06.2018 року випливає, що свідок ОСОБА_8 в особі на фотографії під порядковим номером 1, яка містить зображення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , впізнає хлопця, який 11 червня 2018 року намагався таємно викрасти з території абразивного комбінату металеву конструкцію, що складається з кількох прутів, зварених між собою (а. с. 82-84).

Представник потерпілого в суді показав, що наявні у потерпілого засоби відеофіксації містять запис того, як ОСОБА_6 проник на територію комбінату з боку частини паркана, що має ушкодження, в тому місці, де наявний насип порід, де можна відшукати лом металів.

До доказів, що містять інформацію, належну до кримінального провадження, відноситься акт оцінки вартості майна, наданий потерпілим (а. с. 77).

Вартість викраденого лому чорних металів, відомості про яку також становлять предмет доказування в кримінальному провадженні, підтверджує висновок судової товарознавчої експертизи (а. с. 90-95).

В силу п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Перелічені судом докази підтверджують фактичні обставини, що утворюють зміст обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Вказані фактичні дані послідовні, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо їх достовірності, логічно поєднуються одне з одним, об`єктивно відтворюють подію злочину.

Як випливає із змісту ст. 94 КПК України, суд оцінює сукупність зібраних в справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Сукупність наведених судом фактичних даних (доказів), які належні до цього провадження, достовірні, добуті у встановленому законом порядку, тому є допустимими, відтворюють обставини, що підлягають доказуванню в цьому провадженні, і можуть бути використані для визнання обвинувачення доведеним.

Дійшовши висновку, що винні дії обвинуваченого утворюють диспозицію частини третьої статті 185 КК України, а сукупність зазначених фактичних даних може бути використана судом при прийнятті процесуального рішення на користь обвинувачення за цією нормою закону про кримінальну відповідальність, суд виходить з висловленого висновку про достатність та взаємозв`язок досліджених доказів, оцінку яких навів.

До процесуальних джерел доказів в силу ст. 84 КПК України відносяться і показання обвинуваченого, тому суд вважає за необхідне оцінити їх у відповідності до ст. 94 КПК України у співставленні з іншими фактичними даними, посилання на які зробив.

Показання обвинуваченого про непричетність до інкримінованих йому кримінально караних дій, не підкріплені жодними іншими джерелами, суперечать дослідженим судом фактичним даним і спростовуються ними, тому, як зазначено, не приймаються судом до уваги.

Разом з тим показання обвинуваченого в судовому засіданні 25 лютого 2020 року повністю узгоджуються з іншими дослідженими судом фактичними даними, відображають інформацію, що становить предмет доказування, яка узгоджується з цією ж інформацією, здобутою з інших процесуальних джерел.

Таким чином, безпосередньо сприйнявши дві версії показань обвинуваченого, який в судовому засіданні не піддавався жодному тиску, будучи проінформованим про свободу від самовикриття, діяв невимушено, суд вважає за необхідне на користь обвинувачення, визнаного судом доведеним, вжити ті показання, що дав обвинувачений в судовому засіданні 25 лютого 2020 року.

Означені показання крізь призму їх узгодженості і взаємозв`язку з іншими доказами, є такими, що втілюють опис подій особою, яка безпосередньо переживала ці події та має у зв`язку з цим достовірну інформацію про предмет доказування.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні 19 червня 2019 року за вказаних обставин є виявом позиції захисту від пред`явленого обвинувачення, яка застосовується особами, підданими кримінальному переслідуванню, на власний розсуд.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими у відповідності до вимог закону, суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК України як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинений повторно, поєднаний з проникненням до сховища, не доведений до кінця з причин, що не залежать від волі особи.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання. а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_6 скоїв тяжкий злочин.

Враховує суд і наявність у обвинуваченого судимостей за вчинення корисливих злочинів, незаконних дій в сфері обігу наркотичних засобів та незаконне поводження зі зброєю.

Вказані обставини свідчать про схильність обвинуваченого до вчинення кримінально караних діянь і певний ступінь його соціальної небезпеки.
Наведені обставини не дають суду підстав для застосування положень закону про кримінальну відповідальність про призначення більш м`якого покарання або покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті обвинувачення.
Разом з цим суд бере до уваги і зміст обвинувачення, яке утворює один епізод крадіжки, а також об`єкт викрадення, яким є лом металу, що, очевидно, не представляв для потерпілого великої споживчої цінності, тому зберігався не лише поза обладнаних для цієї мети приміщень, а взагалі на вулиці; той факт, що предмет викрадення, визнаний речовим доказом, переданий на зберігання потерпілому і в силу ст. 374 КПК України буде повернений йому за належністю.
Бере до уваги суд і спосіб вчинення зазначеної крадіжки, яка не поєднана із псуванням запорів, пошкодженням майна для досягнення мети доступу до нього, а вчинена хоча і на території чужого володіння, проте шляхом доступу до матеріальних цінностей через отвір в поламаному паркані.
Крім того судом враховано, що обвинувачений вчинив не закінчений злочин, а замах на протиправне діяння, що свідчить про досягнення у даному випадку однієї з цілей покарання, а саме: відвернення вчинення кримінально караних діянь.
Наведені обставини свідчать про невисокий ступінь суспільної небезпеки цього злочинного посягання, хоча й віднесеного за формальними критеріями до тяжких злочинів.
У вчиненому обвинувачений щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи, через повернення потерпілому викраденої речі усунуто спричинено шкоду.
Перелічені обставини суд визнає такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого.
Сукупність згаданих пом`якшуючих обставин, відомості про особу винного, який має постійне місце проживання, роботу, хоча й у відсутність офіційного працевлаштування, фактично створив сім`ю, де виховується дитина, що свідчить про достатній рівень його соціалізації, дають суду підстави при призначенні покарання звільнити винну особу від відбування покарання з випробуванням.
Застосування згаданого інституту звільнення від відбування покарання, яке, як зазначено, має бути індивідуальним щодо кожної особи, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання з урахуванням таких міркувань.
Як випливає з наведених розїяснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.

Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням внормоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з ст. 61 Конституції, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Основного Закону в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у своєму Рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Вимога додержувати справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Наведені міркування дають суду підстави дійти висновку про недоцільність застосування до обвинуваченого за вироком найбільш суворого заходу примусу, без надання особі можливості виправлення без ізоляції від суспільства.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про можливість призначення обвинуваченому мінімального покарання у виді позбавлення волі, яке передбачене санкцією частини статті обвинувачення та звільнення його від відбування покарання з випробуванням з встановленням мінімального строку такого випробування.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , є рецидив злочинів, тобто наявність судимостей за умисні кримінально карані дії, що не охоплюються диспозицією частини статті обвинувачення.

Визнана речовим доказом викрадена річ підлягає поверненню потерпілому.

Процесуальних витрат в провадженні немає.

У відсутність клопотань учасників кримінального провадження щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу на тлі бездоганної процесуальної поведінки обвинуваченого суд вважає за можливе не застосовувати до ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили запобіжний захід, який не обирався і на стадії досудового розслідування.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, що передбачений ч. 2 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнити, якщо обвинувачений протягом іспитового строку тривалістю в один рік не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього в силу ст. 76 КК України обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Речовий доказ лом чорних металів вагою 40 кілограмів, переданий на зберігання представнику приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат», - повернути приватного акціонерного товариства «Запорізький абразивний комбінат» за належністю.

Запобіжний захід до обвинуваченого до набрання вироком законної сили не застосовувати.

На вирок суду може бути подана апеляція до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасникам провадження, які не були присутні в залі судового засідання під час проголошення вироку, його копія буде направлена не пізніше наступного за днем проголошення вироку дня.

Суддя ОСОБА_1