Номер провадження: 11-кп/813/1148/19
Номер справи місцевого суду: 511/231/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 24.05.2019 року в кримінальному провадженні №0000773 від 04.11.2018 року, -

встановив:

оскаржуваним вироком суду,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Шеметове Роздільнянського району Одеської області, громадянин України, з середньою освітою, офіційно не працюючий, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2017 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі, строком на 5 (п`ять) років з позбавлення права керувати транспортними засобами, строком на 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки, покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.
Частково задоволено заявлений цивільний позов ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_10 , третьої особи Приватне акціонерне товариство «УПСК», про стягнення майнової шкоди на суму 31015 грн. та моральної шкоди у розмірі по 50 000 грн. кожному. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду, завдану злочином у сумі 30000 (тридцять тисяч) гривень. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду, завдану злочином у сумі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 06.11.2018 року. Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили не обирався. Вироком суду вирішено питання про речові доказі та процесуальні витрати у кримінальному провадженні.
Згідно з оскаржуваним вироком суду ОСОБА_10 визнаний винним за те, що він, 03.11.2018 року, приблизно о 17:30 год., в темний час доби, керуючи технічно справним автомобілем «Opel Vectra», реєстраційний номери (BG) НОМЕР_1 (реєстрація республіка Болгарія), здійснюючи рух біля будівлі № 38 по вул. Європейська з боку вул. 1-го Травня в напрямку вул. Ярослава Мудрого у м. Роздільна в Одеській області, проявляючи злочинну самовпевненість, порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 12.3 Правил дорожнього руху України, які передбачають:
п. 1.5 - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
п. 2.3 - Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування ним у дорозі;
п. 12.3 - У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;
Порушення виразилось в тому, що в зазначений день та час, водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Opel Vectra», реєстраційний номер (BG) НОМЕР_1 та здійснюючи рух біля будівлі № 38 по вул. Європейська з боку вул. 1-го Травня в напрямку вул. Яр. Мудрого у м. Роздільна в Одеській області, маючи об`єктивну та реальну можливість своєчасного виявлення велосипедиста ОСОБА_11 , який зліва направо за ходом руху автомобіля перетинав проїзну частину дороги по нерегульованому пішохідному переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2, не урахував дорожню обстановку, не прийняв заходів щодо зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної його зупинки перед лінією руху велосипедиста та продовжив подальший рух в зазначеному режимі. Внаслідок необережних дій водій ОСОБА_10 допустив наїзд передньою частиною кузову керованого ним автомобіля «Opel Vectra», на праву частину велосипеда «Ardis «Славутич», на якому перебував та здійснював рух ОСОБА_11 .
Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень велосипедист ОСОБА_11 загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди.
Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання шляхом виключення з резолютивної частини вироку посилання суду на застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. В обґрунтування апеляційної скарги захисник вказує на те, що при застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, районний суд не взяв до уваги, що останній має на утриманні малолітню дитину, способом його заробітку є приватне перевезення пасажирів, отже таке покарання є занадто суворим.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Апеляційний розгляд у відповідності до положень ст.405 КПК України проведено за відсутністю обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , оскільки останні просили розглянути апеляційну скаргу за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора та потерпілих, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зміст оскаржуваного вироку та матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції в достатній мірі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, дав їм належну оцінку у сукупності, та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Так, в обґрунтування висновку про доведеність вини ОСОБА_10 районний суд у вироку послався на показання, потерпілих та свідків, які дали суду послідовні, логічні та взаємодоповнюючи показання щодо обставини та події, яка сталася, а також письмові докази.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції дав повну і належну оцінку дослідженим доказам в їх сукупності та обґрунтовано послався на них у вироку, як на докази доведеності винуватості обвинуваченого, а призначаючи додаткове покарання винному районний суд врахував його особу, наслідки його протиправних дій якими стала смерть людини, у зв`язку з чим апеляційний суд визнає непереконливими доводи захисника про невірне застосування районним судом закону про кримінальну відповідальність при призначенні додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_10 .
За наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду, щодо застосування додаткового покарання до обвинуваченого ОСОБА_10 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки внаслідок грубого порушення обвинуваченим вимог ПДР України, потерпілий помер на місці ДТП. Районний суд зробивши висновок про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, врахував, що злочин обвинуваченим ОСОБА_10 був вчинений вперше, він має на утриманні малолітню дитину, добре характеризується за місцем проживання та має міцні соціальні зв`язки, тому твердження сторони захисту, про призначення додаткового покарання, застосування якого на думку захисника є занадто суворим для обвинуваченого, є безпідставними.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги захисника вбачається, що він порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення додаткового покарання, що пов`язано із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п.3 ч.1 ст.65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Апеляційний суд враховує правову позицію, яка викладена в Постанові Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №495/9188/16-к (провадження №51-596км18) про те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

В поданій апеляційний скарзі захисник зазначає, що способом заробітку обвинуваченого ОСОБА_10 є приватне перевезення пасажирів, однак жодного доказу цієї обставини захисником надано не було, чим не дотримано ст. 22 КПК України щодо змагальності та дипозитивності кримінального провадження.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і чи повинен він його відбувати, а також вирішуючи питання про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання, передбаченого санкцією частини статті за якою він обвинувачується, суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення; конкретні обставини вчинення злочину, наслідком якого стала смерть потерпілого; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, має міцні соціальні зв`язки; відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого; обставини, які пом`якшують покарання винного щире каяття, визнання вини, надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, добровільне відшкодування майнової шкоди, спричиненої злочином; та прийшов до вірного висновку про призначення обвинуваченому покарання, із застосуванням ст.75 КК України та призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, строком на 3 (три) роки, мотивувавши таке покарання належним чином.

Таким чином, за переконанням апеляційного суду районним судом враховані всі обставини, які мають значення при виборі заходу примусу та для забезпечення його мети.

Одночасно, сукупність всіх обставин кримінального провадження свідчить про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як самим ОСОБА_10 , так й іншими особами.

Вирок суду в частині застосування положень ст.75 КК України прокурором та потерпілими не оскаржується, а тому питання призначення покарання із застосуванням положень зазначеної норми кримінального закону, не є предметом перегляду апеляційним судом.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання як основне, так і додаткове ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд підстав не вбачає.

За таких обставин, оскільки апеляційна скарга сторони захисту не містить у собі достатніх підстав для зміни вироку районного суду, апеляційний суд, враховуючи межі апеляційного перегляду та відсутність апеляційної скарги сторони обвинувачення, вважає необхідним вирок районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 24.05.2019 року відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за ч.2 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4