Справа №587/517/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/56/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 587/517/18 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 11 червня 2019 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жовтневе, Сіверського району, Краснодарського краю, РФ та мешканця АДРЕСА_1 , до 2018 року не судимого в порядку ст. 89 КК України та судимого:

- 09 лютого 2018 року Сумським районним судом Сумської області за ч. 1 ст. 310 КК України до покарання у виді штрафу в сумі 4250 грн,

визнано винним за ч. 1 ст. 263 та ч. 2 ст. 309 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно якої вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Просить призначити новий розгляд в суді першої інстанції, а запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін.

Даним вироком було затверджено угоду про визнання винуватості, укладену між обвинуваченим ОСОБА_6 та прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_9 . Визнано ОСОБА_6 винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 2 ст. 309 КПК України з призначенням узгодженої сторонами міри покарання:

- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- за ч. 2 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, а покарання у виді штрафу в сумі 4250 грн. за вироком Сумського районного суду Сумської області від 09 лютого 2018 року, виконувати самостійно.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 1573 грн. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що суд призначаючи покарання належним чином не врахував необхідність зарахування йому строку попереднього ув`язнення, згідно ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII). Крім того, вказує, що ним в судовому засіданні було вказано про необхідність ведення судового процесу російською мовою, а тому всі документи у кримінальному провадженні мали б бути перекладені на російську мову, а оскільки цього не зроблено, вказане є істотним порушення його права на доступ до правосуддя. Вказує, що йому не було надано судом останнього слова та доставлено на проголошення вироку.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 09 лютого 2018 року, близько 13 год. 30 хв., перебуваючи на зупинці громадського транспорту, розташованої по вул. Київська, 26 в с. Сад, Сумського району, знайшов поліетиленовий пакет з речовиною рослинного походження, яким виявився наркотичний засіб «канабіс», яку повторно, незаконно придбав та почав зберігати без мети збуту. 09 лютого 2018 року у період часу з 15 год. 00 хв. і до 15 год. 20 хв., під час огляду місцевості, що розташована неподалік будинку № 26 по вул. Київській в с. Сад, Сумського району у ОСОБА_6 було виявлено та вилучено наркотичний засіб «канабіс», загальною масою у перерахунку на висушену речовину 69,92 гр.

Крім того, в середині листопада 2017 року, у денний час ОСОБА_6 , перебуваючи на виїзді з с. Штепівка, Лебединського району, Сумської області, де раніше був розташований блокпост, шукаючи вироби з металобрухту, знайшов поліетиленовий пакет з патронами у кількості 25 штук, не маючи передбаченого законом дозволу, приніс до домоволодіння за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , та залишив їх зберігатися у будинку, тим самим незаконно придбав, переніс та зберігав бойові припаси за місцем свого мешкання.

У подальшому, зранку 20 лютого 2018 року ОСОБА_6 , поїхав на маршрутному таксі з с. Штепівка, Лебединського району, Сумської області до м. Суми, взяв вказані бойові припаси, та в той же день близько 21 год. 00 хв. його було зупинено працівниками поліції, виявлено та вилучено 25 патронів калібру 5,45 мм, які є бойовими припасами, та які останній незаконно придбав, зберігав та переносив без передбаченого законом дозволу.

Вислухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок суду не законним та не обґрунтованим, прокурора, яка заперечувала проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції затвердив угоду про визнання винуватості укладену між обвинуваченим ОСОБА_6 та прокурором у кримінальному провадженні і призначив узгоджену сторонами міру покарання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону допущене судом першої інстанції, є слушними.

Відповідно до ч. 2 ст. 318 КПК судовий розгляд здійснюється в судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження, крім випадків, передбачених КПК України.

Статею 323 КПК України передбачено, що судовий розгляд кримінального провадження має здійснюватися з обов`язковою участю обвинуваченого, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 323 КПК України.

При цьому, після оголошення судових дебатів закінченими суд надає обвинуваченому останнє слово, тривалість якого судом обмежуватися не може (ст. 365 КПК України).

Згідно ст. ст. 330, 376 КПК України проголошення вироку має здійснюватися за обов`язкової присутності обвинуваченого та його копія негайно має бути вручена обвинуваченому.

Положеннями ст. 475 КПК України передбачено, що вирок на підставі угоди повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків з урахуванням особливостей, передбачених ч. 3 ст. 475 КПК України.

З урахуванням викладеного вбачається, що суд при ухваленні вироку на підставі угоди не звільнений від обов`язку забезпечити обвинуваченому право виступу з останнім словом та бути присутнім на проголошенні вироку і негайно отримати його копію.

З технічного запису судового засідання від 11 червня 2019 року (а. к. п. 204) вбачається, що судовий розгляд закінчився судовими дебатами без останнього слова та проголошення вироку відбулося без обвинуваченого.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що допущені судом порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними і такими, що перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок, тому вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Оскільки, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені недоліки при апеляційному розгляді кримінального провадження, необхідно призначити новий розгляд в суді першої інстанції, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу обвинуваченого.

Що стосується доводів обвинуваченого з приводу порушення його права на захист у зв`язку з не забезпеченням перекладачем, то вони є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 19 КПК України особам, що беруть участь у справі і не володіють мовою, якою провадиться судочинство, забезпечується право робити заяви, заявляти клопотання, знайомитися з усіма матеріалами справи, виступати в суді рідною мовою і користуватися послугами перекладача. При цьому, слідчі і судові документи вручаються обвинуваченому в перекладі на його рідну мову або на іншу мову, якою він володіє.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», суди повинні додержувати вимог закону щодо мови, якою провадиться судочинство. Особам, які беруть участь у справі і не володіють мовою судочинства, забезпечується право робити заяви, давати показання, заявляти клопотання, знайомитися з усіма матеріалами справи, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, і користуватися послугами перекладача.

Разом з тим, твердження засудженого про те, що він не володіє українською мовою не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений звернувся з апеляційною скаргою, яку написав російською мовою, однак характер мотивів апеляційної скарги свідчить про розуміння обвинуваченим як суті ухваленого відносно нього вироку так і положень КПК України, які на думку обвинуваченого порушив суд.

Крім того, суд апеляційної інстанції ураховує те, що ОСОБА_6 є громадянином України, закінчив школу на території України та постійно проживав на території України декілька десятків років.

Також захисник, ОСОБА_8 здійснюючи захист обвинуваченого, з моменту її призначення судом, жодного разу не заявляла про порушення права ОСОБА_6 користуватись рідною мовою.

З огляду на викладене не встановлено допущення порушення судом першої інстанції вимог ст. 29 КПК України по відношенню до ОСОБА_6 і в цілому забезпечено справедливість розгляду провадження, що відповідає ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Скасовуючи вирок суду першої інстанції та призначаючи новий судовий розгляд, колегія суддів вважає за доцільне вирішити питання продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За приписами ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Обвинувачений ОСОБА_6 є раніше судимою особою і на даний час відносно нього здійснюється розгляд кримінального провадження пов`язаного з незаконним придбанням та зберіганням наркотичних засобів, бойових припасів.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 .

Керуючись ст. ст. 407, 409, 412, 415, 419, 474 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 11 червня 2019 року, яким було затверджено угоду про визнання винуватості між ОСОБА_6 та прокурором у кримінальному провадженні та визнано ОСОБА_6 винувати у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309 та ч. 1 ст. 263 КК України скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_6 продовжити до 25 березня 2020 року, включно.

Ухвала є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4