Справа № 454/2102/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/351/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 29 грудня 2014 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні про його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 680 (шістсот вісімдесят) грн.
Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнаний винним за те, що він, як роботодавець, всупереч укладеного між ним та ОСОБА_8 01 лютого 2012 року трудовим договором та вимог ст. 31, ч.2 ст.59, ст.107 Кодексу законів про працю, протягом трудових відносин в період з лютого 2012 року по червень 2013 року, залучав ОСОБА_9 до робіт, не передбачених договором, допускав до роботи протягом двох змін підряд: 9-10 травня 2012 року та 18-19 липня 2012 року, у святкові дні: 2 травня 2012 року та 24 серпня 2012 року, за що не проведено оплату праці за роботу у ці дні у подвійному розмірі, залучав до роботи у вихідні дні, замість передбаченого договором 8-ми годинного робочого дня, ОСОБА_10 встановив 12-ти годинний робочий день з 8 год. до 20 год., таким чином тривалість робочого тижня становила 48 год. Окрім цього, всупереч вимогам ст.96 КЗпП, ст.6 Закону України «Про оплату праці», протягом трудових відносин з лютого 2012року по червень 2013 року виплачував ОСОБА_8 заробітну плату у розмірах мінімальної, як за просту некваліфіковану працю, та з порушенням вимог ч.4 ст.83 КЗпП їй не було надано відпустку і за таку, як невикористану, не виплачено грошову компенсацію.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі винного, просить його скасувати та постановити ухвалу про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності.

На переконання обвинуваченого, в основу оскаржуваного вироку покладено лише пояснення потерпілої щодо вчинення ним по відношенню до неї кримінального правопорушення, при цьому суд, ухвалюючи вирок, не зазначив, який саме пункт угоди про працю ним грубо було порушено, коли, при яких обставинах та в який спосіб, які саме обставини знайшли підтвердження в ході розгляду справи та якими доказами це підтверджено, однак суд обмежився лише покликанням на пояснення потерпілої та акт перевірки, не перевіривши кожну із зазначених в ньому обставин, та не надав їм правової оцінки.
Окрім цього, апелянт звертає увагу й на те, що йому не було роз`яснено право на звільнення від кримінальної відповідальності, а відтак він не зміг цим скористатися у суді першої інстанції та подати відповідне клопотання.
Обвинувачений ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилися, апеляційним судом неодноразово відкладався розгляд провадження у зв`язку із неявкою останніх, водночас судом вживалися заходи задля повідомлення таких про розгляд апеляційної скарги, однак сторони провадження не цікавилися ходом розгляду справи, з огляду на це з метою дотримання розумних строків розгляду справи колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у їх відсутності.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який просить задоволити апеляційну скаргу обвинуваченого в частині звільнення останнього від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення.
Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173 КК України, за обставин, наведених у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам справи, та підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку, зокрема: показаннями потерпілої ОСОБА_8 , показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 червня 2014 року, випискою з наказу №23 від 24 липня 2013 року, актом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №3.
Відповідно до трудового договору, укладеного між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , від 01 лютого 2012 року, який зареєстрований в Сокальському РЦЗ 01 лютого 2012 року за №6, встановлено, що ОСОБА_8 прийнята на роботу продавцем продовольчих товарів. Обвинувачений зобов`язувався оплачувати працю працівника у розмірі не менше встановленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати. Часом виконання робіт установлюється з 09 год. до 13 год., з 15 год. до 19 год. Вихідні дні субота - неділя. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки - 24 календарні дні. Крім цього, вказаний трудовий договір був зареєстрований у Сокальському районному центрі зайнятості, що передбачено ст.241 КЗпП України.
Факт укладення трудового договору між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 стверджується трудовим договором від 01 лютого 2012 року, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 20 червня 2014 року, актом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю від 23 липня 2013 року, показаннями потерпілої та свідків, які підтвердили, що ОСОБА_8 працювала у фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 на підставі укладеного між ними трудового договору та виконувала роботу, передбачену вказаним договором.
Частина перша ст.173 КК України передбачає відповідальність за грубе порушення угоди про працю службовою особою підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, а також окремим громадянином або уповноваженою ними особою шляхом обману чи зловживання довірою або примусом до виконання роботи, не обумовленої угодою.
При цьому, під грубим порушенням угоди про працю слід розуміти порушення домовленостей, які передбачені угодою певним способом шляхом обману чи зловживання довірою; примус до виконання роботи, не зумовленої угодою, яка виступає самостійною, найбільш небезпечною формою порушення угоди про працю.
Примус до виконання роботи, не зумовленої угодою, може виражатися не тільки в застосуванні або погрозі застосування насильства, але в будь-якому іншому незаконному впливі на особу з метою домогтися від неї виконання роботи, не зумовленої угодою. Примус до виконання роботи не обумовленої угодою сторін вчинюється тільки шляхом активних дій.
Під обманом слід розуміти повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування фактів, повідомлення про які було обов`язковим, що вводить потерпілого в оману.
Згідно з актом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №3, складеним головним державним інспектором праці ОСОБА_17 , 23 липня 2013 року під час проведення позапланової перевірки щодо додержання законодавства про працю фізичною особою - підприємцем ОСОБА_6 встановлено, що всупереч вимог ст.31 КЗпП України та порушення п.2 трудового договору від 01 лютого 2012 року протягом трудових відносин із лютого 2012 року по червень 2013 року, залучав ОСОБА_8 до робіт, не передбачених договором, а саме до прибирання торгової площадки та підсобних приміщень магазину; всупереч вимог ч.3 ст.32 КЗпП України з лютого 2012 року по червень 2013 року для потерпілої встановлений змінний режим роботи із тривалістю зміни 11 год. із наданням наступного дня для відпочинку; всупереч вимог ст.96 КЗпП України, ст.6 Закону України «Про оплату праці», в частині незабезпечення розрахунку заробітної плати кваліфікованого працівника, протягом трудових відносин з лютого 2012 року по червень 2013 року виплачував заробітну плату у розмірах мінімальної заробітної плати, як за просту некваліфіковану працю; всупереч вимог ч.2 ст.59 КЗпП України ОСОБА_8 була допущена до роботи протягом двох змін підряд: 9-10 травня 2012 року та 18-19 липня 2012 року; в порушення вимог ст.107 КЗпП України ОСОБА_8 була допущена до роботи у святкові дні: 02 травня 2012 року та 24 серпня 2012 року, за що не проведено оплату праці за роботу у ці дні у подвійному розмірі; в порушення п.4 та п.5 трудового договору замість встановленого 8-ми годинного робочого дня ОСОБА_6 встановив 12-ти годинний робочий день в період із 08 год. по 20 год., таким чином, що тривалість тижня становив 48-м годин та протягом трудових відносин в період часу із лютого 2012 року по червень 2013 року залучав ОСОБА_8 до роботи у вихідні дні; всупереч вимог ч.4 ст.83 КЗпП України за період існування трудових відносин з лютого 2012 року по червень 2013 року ОСОБА_8 не було надано відпустку та за невідбуту відпустку не було виплачено грошової компенсації (відпускних).
Суд першої інстанції, дослідивши наявні в матеріалах провадження докази, дійшов вірного висновку, що ОСОБА_6 , будучи фізичною особою-підприємцем, грубо порушив угоду про працю шляхом обману та примусу до виконання роботи, не обумовленої угодою, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно з ч. 8 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п.1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.
Нормою ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.
Частиною третьою ст. 288 КПК передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Згідно з приписами п.2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Вчинене обвинуваченим ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.173 КК України, є відповідно до ст. 12 КК України злочином невеликої тяжкості, за яке передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до п`яти років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173 КК України, вчинено ОСОБА_6 в період з лютого 2012 року по червень 2013 року.
З огляду на те, що на момент апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 закінчилися строки давності, передбачені п.2 ч. 1 ст. 49 КК України, обвинувачений у своїй апеляційній скарзі просить звільнити його від кримінальної відповідальності за закінченням строків, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне застосувати вимоги п.2 ч.1 ст. 49 КК України.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що наявні усі необхідні підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, тому обвинувальний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо нього закриттю у зв`язку із закінченням строків давності.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 419, п.1 ч.2 ст.284 КПК України, ст.49 КК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а:
апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити.
Вирок Сокальського районного суду Львівської області від 29 грудня 2014 року відносно ОСОБА_6 скасувати.
Звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173 КК України, та на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.1 ст.173 КК України на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України - закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4