УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2020 року

м. Київ
справа № 540/748/18
провадження № 51-2351ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 15 січня 2020 року, яку постановлено в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000442, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Машівського районного суду Полтавської області від 11 січня 2018 року за сукупністю злочинів передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК України) до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, на підставі ст. 75 цього Кодексу, звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 310, ч. 2 ст. 310 КК України.
Суть питання
За вироком Машівського районного суду Полтавської області від 23 травня 2019 року ОСОБА_4 засуджено: до покарання у виді обмеження волі за ч. 1 ст. 310 КК України на строк 2 роки та до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 310 цього Кодексу на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 309 КК України на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 71 ККУкраїни за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання призначеного за вищезазначеним попереднім вироком і остаточно ОСОБА_4 призначено покарання у виді розбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці. Постановлено зарахувати ОСОБА_4 у строк покарання термін перебування його під вартою під час досудового розслідування та суду з 23 серпня 2018 року.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 15 січня 2020 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.
До Касаційного кримінального суду Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженого, в якій він просив перерахувати йому початок строку відбування покарання і застосувати до нього положення ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VІІІ (далі Закон № 838-VІІІ) у частині зарахування попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Обґрунтовуючи свою вимогу вказував, що апеляційний суд, при визначенні початку строку відбування ним покарання, не врахував термін з якого було відкрито кримінальне провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року касаційну скаргу засудженого було залишено без руху через її невідповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) і надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Також засудженому було роз`яснено, що в разі, якщо він не усуне недоліки касаційної скарги, залишеної без руху, в установлений строк, скарга буде повернута.
На виконання ухвали Верховного Суду засуджений повторно звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Кримінальним процесуальним кодексом визначено, що касаційна скарга має відповідати вимогам, зазначеним в статті 427 КПК України, і в разі недодержання суб`єктом звернення цих вимог, суд касаційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 429 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення касаційної скарги без руху, в якій зазначає недоліки та встановлює строк, необхідний для їх усунення.
Залишаючи касаційну скаргу засудженого без руху, Верховний Суд в ухвалі від 18 травня 2020 року встановив, що скарга подана без додержання пунктів 1, 4 і 5 ч. 2 ст. 427 КПК України.
Зокрема, Верховний Суд зазначив, що ОСОБА_4 , у порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 427 КПК України, адресував свою скаргу не Верховному Суду, а Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, діяльність якого припинено 15 грудня 2017 року на підставі Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Також Верховний Суд зазначив, що касаційна скарга засудженого подана без додержання п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК України, згідно з яким в касаційній скарзі зазначається обґрунтування вимог особи, яка подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Засудженому було зазначено, що, посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, котра подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, які є підставами для скасування або зміни судового рішення і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, а також навести конкретні аргументи на обґрунтування кожної позиції.
Верховний Суд зауважив на тому, що відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Також Верховний Суд звернув увагу засудженого на тому, що доводи його касаційної скарги фактично зводяться до вказівок про те, що апеляційний суд не врахував йому строк попереднього ув`язнення, проте засуджений не навів належного обґрунтування вказаного твердження та не вказав підстав, які слід вважати безумовними для зміни або скасування оскарженого судового рішення з огляду на положення статей 370, 404, 412-414, 419, 438 КПК України.
Однак, перевіривши повторно подану засудженим касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що він указані в ухвалі касаційного суду від 18 травня 2020 року недоліки не усунув, вимог ст. 427 КПК України знову не дотримався.
Так, Верховний Суд повторно зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.
Однак у повторно поданій засудженим скарзі, він знову не навів жодних належних доводів щодо необхідності перегляду постановленого стосовно нього рішення апеляційного суду касаційним судом та не вказав підстав, які слід вважати безумовними для зміни або скасування оскарженого судового рішення з огляду на положення статей 370, 404, 412-414, 419, 438 КПК України.
Крім того, указуючи на неправильне зарахування йому строку попереднього ув`язнення у строк покарання, засуджений знову не обґрунтував, у чому саме полягало таке неправильне зарахування та чому вказане питання не може бути вирішено в порядку, передбаченому статтями 537, 539 КПК України.
Верховний Суд повторно зауважує, що відсутність у касаційній скарзі обґрунтування й недотримання положень ст. 427 цього Кодексу перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
При цьому Верховний Суд звертає увагу засудженого на тому, що положення ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 18 травня 2017 року №2046-VIII) визначають зарахування судом засудженому у строк покарання термін попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Крім того, однією з підстав залишення касаційної скарги засудженого без руху, була невідповідність викладених у скарзі вимог до суду касаційної інстанції положенням ст. 436 КПК України.
Стаття 436 КПК України визначає, що суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу - без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; змінити судове рішення.
Однак не дивлячись на вказівки касаційного суду та чіткий зміст положень ст. 436 КПК України, при повторному зверненні до Верховного Суду засуджений знову виклав вимоги, які не узгоджуються з положеннями зазначеної норми процесуального закону.
Суд касаційної інстанції, відповідно до ст. 433 КПК України, переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній чітко викладених вимог, які б узгоджувались з положеннями ст. 436 цього Кодексу, також перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України касаційна скарга повертається, якщо особа не усунула недоліки касаційної скарги, яку залишено без руху.
З огляду на викладене, оскільки засуджений не усунув недоліки касаційної скарги, залишеної без руху, Верховний Суд, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України, вважає за необхідне повернути його касаційну скаргу з усіма доданими до неї матеріалами.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Повернути касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 з усіма доданими до неї матеріалами.
Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3