Дата документу 05.02.2020 Справа № 330/2888/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-сс/807/65/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 330/2888/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 (дистанційно)

підозрюваного ОСОБА_7 (дистанційно)

захисника ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференції з Якимівським районним судом Запорізької області, матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Якимівського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ямпіль Звенигородського району Черкаської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ Якимівського ВП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, із забороною залишати житло за адресою проживання у період часу з 15 години 00 хвилин до 12 години 00 хвилин наступного дня строком на два місяці до 19 лютого 2020 року, з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, п. 8 ч. 5 ст. 194 КПК України,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді Якимівського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, посилаючись на те, що слідчий суддя, не взявши до уваги, що клопотання слідчого обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та обставинами, які є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам, а саме, тяжкістю інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, тим, що ОСОБА_7 не займається суспільно-корисною діяльністю, не має стабільного джерела прибутку та не оформлював статус безробітного, періодично сварився із загиблою та спричиняв їй тілесні ушкодження, що вбачається з протоколу допиту потерпілої ОСОБА_10 , яка є рідною сестрою загиблої та яку він не пускав до будинку з метою зібрати речі загиблої, що вказаний злочин вчинено підозрюваним ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння та відносно цивільної дружини, постановив незаконне та необґрунтоване рішення.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, вислухавши прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, підозрюваного та захисника, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя, встановивши доведеними обставини, передбачені п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК України, а саме, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, врахувавши тяжкість кримінального правопорушення та дані про особу підозрюваного, а також, що стороною обвинувачення не надано доказів, які свідчать про недостатність застосування до підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, застосував до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби, з покладенням на підозрюваного низки обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким рішенням слідчого судді, з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Обґрунтованість підозри це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

Більш того, якщо виходити з поняття «обґрунтована підозра», наведеного в п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти і інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 28.10.1994, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.09.1990).

Слідчий суддя на даному етапі кримінального провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.

Отже, як вважає колегія суддів, у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах міститься достатньо фактів і інформації, які переконливо свідчать про причетність ОСОБА_7 до вчинення вказаного вище кримінального правопорушення, тобто, у слідчого судді були всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, з чим погоджується й колегія суддів.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») 31315/96 від 25.04.2000, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі, на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

У справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland N 7/03 від 04.05.2006) Європейський суд з прав людини наголошує, що не викликає протиріч те, що в деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дозволяє гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості та характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді щодо наявності заявлених слідчим у клопотанні ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, ОСОБА_7 може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому тяжкий злочин.

При цьому, колегія суддів вважає, що приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, ОСОБА_7 може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органів досудового слідства або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Також колегія суддів враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, яке інкриміновано ОСОБА_7 , які полягали у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілої, а саме, у нанесенні ударів не менше 6 разів кулаком в область живота, чим спричинено закриту тупу травму тулубу з переломами ребер, грудини та розривами печінки, підшлункової залози та шлунку, геморагічний шок, а відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Крім того, ризик переховування підозрюваного посилюється відсутністю у підозрюваного родини, проживанням у будинку, який йому не належить, що не прив`язує останнього до місця проживання, а також намаганням підозрюваного здійснити спроби переховування до моменту встановлення причини смерті ОСОБА_11 .

Отже, наразі існує ризик того, що підозрюваний ОСОБА_7 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також колегія суддів вважає, що, залишаючись на волі, ОСОБА_7 може знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей, які мають важливе значення для встановлення обставин кримінального провадження, а саме, речі, в яких він перебував у той час, коли було вчинено злочин, які наразі не встановлені та на яких може знаходитися кров потерпілої, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, колегія суддів вважає, що у кримінальному провадженні дійсно існує ризик того, що перебуваючи на волі, підозрюваний ОСОБА_7 матиме змогу незаконно впливати на сестру загиблої ОСОБА_11 потерпілу ОСОБА_10 , оскільки підозрюваний не тільки обізнаний з адресою її місця проживання, а й раніше мав неприязні стосунки через те, що вона вставала на захист сестри ОСОБА_11 , коли ОСОБА_7 вчиняв побиття.

Перевірка доведеності пред`явленого обвинувачення здійснюється судом під час його розгляду по суті. За змістом ст. ст. 23, 95 КПК України, показання потерпілих та свідків у кримінальному провадженні суд отримує усно безпосередньо в судовому засіданні і саме такими показаннями може обґрунтовувати свої висновки.

Оскільки досудове розслідування наразі ще триває, то залишається існувати ризик незаконного впливу ОСОБА_7 на потерпілу, який, на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, є суттєвим.

Ризик вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення, як вважає колегія суддів, зумовлений наявністю двох попередніх ризиків та відсутністю у ОСОБА_7 офіційного місця роботи та постійного джерела доходів, що свідчить про можливість останнього, з метою власного збагачення, вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто, про існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, наявність у межах кримінального провадження ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених слідчим у поданому клопотанні та доведених прокурором в судовому засіданні судів першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 не має стійких соціальних зв`язків, оскільки не одружений, не має на утриманні дітей або осіб похилого віку.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, а вказані обставини є виправданими та необхідними елементами, що виправдовують застосування щодо ОСОБА_7 такого обмежувального заходу, як тримання під вартою, який є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам й у майбутньому.

При цьому, колегія суддів, виходячи з вимог п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, не застосовує до ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Якимівського районного суду Запорізької області від 19 грудня 2019 року, якою щодо підозрюваного ОСОБА_7 частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ Якимівського ВП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, із забороною залишати житло за адресою проживання у період часу з 15 години 00 хвилин до 12 години 00 хвилин наступного дня строком на два місяці до 19 лютого 2020 року, з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, п. 8 ч. 5 ст. 194 КПК України, скасувати.

Клопотання старшого слідчого СВ Якимівського ВП Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без можливості внесення застави, задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, без можливості внесення застави.

Строк тримання під вартою обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_7 .
Строк дії даної ухвали встановити по 19 лютого 2020 року включно, але не більше, ніж у межах строку досудового розслідування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: