Справа № 299/497/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

23.01.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11кп/4806/302/20 (№ 11кп/4806/578/19) за апеляційною скаргою прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27.03.2019.
Цим вироком ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 з середньою освітою, непрацюючий, одружений, який має на утриманні трьох малолітніх дітей, не судимий, засуджений за ч.2 ст. 286 КК України на чотири роки позбавлення волі з позбавленням на три роки права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком три роки. На нього покладені обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Ухвалено: цивільний позов задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 41 386 грн. 93 коп. у покриття матеріальної шкоди, 192 080 грн. у відшкодування моральної шкоди та щомісяця 449 грн. довічно; речовий доказ автомобіль марки «VOLKSWAGEN LT» реєстраційний номер НОМЕР_1 повернути ОСОБА_6 ; стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта та проведення судових експертиз у розмірі 1180 грн.

ОСОБА_6 , визнаний винним у тому, що 11.11.2017 приблизно о 14:00 у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN LT», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на проїжджій частині біля будинку № 1 по вул. Виноградна в с. Боржавське Виноградівського району, в порушення вимог п.10.9 Правил дорожнього руху України, під час руху заднім ходом не забезпечив безпеку дорожнього руху та наїхав на пішохода ОСОБА_11 , який отримав при цьому тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням на три роки права керування транспортними засобами. Вважає, що призначене судом покарання є зам`яким, не відповідає характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину та особі обвинуваченого. Зазначає, що ОСОБА_6 скоїв тяжкий злочин, пов`язаний з позбавленням життя людини, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що «в свою чергу вказує на підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого та необхідність призначення йому покарання пов`язаного з реальним відбуттям покарання у місцях позбавлення волі».
В письмових запереченнях на апеляційну скаргу, захисник адвокат ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок - без змін. Вважає вирок законним, обґрунтованим, призначене покарання таким, що відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його перевиховання, виправлення, попередження вчинення нових злочинів. Зазначає, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягався, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, скарг та заяв на нього не надходило, є батьком трьох малолітніх дітей, які перебувають на його утриманні, дружина обвинуваченого є інвалідом третьої групи. ОСОБА_6 щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, до суду частково відшкодував заподіяну шкоду, претензій з боку потерпілої до нього немає. Те, що злочин вчинено у стані сп`яніння, судом, на його думку, враховано: суд призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом на максимальний з передбачених санкцією ч.2 ст. 286 КК України строк. Зауважує, що прокурор не довів можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого тільки за умови реального позбавлення волі впродовж п`яти років.

Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, доводи і вимоги, викладені в апеляційній скарзі, пояснення прокурора на підтримання апеляційних вимог, заперечення проти них обвинуваченого, захисника, провів судові дебати, заслухав останнє слово обвинуваченого, обговорив доводи сторін і вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься, згідно з п.10 ч.1 ст. 7 КПК України, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора. Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, а не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь його тяжкості.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення під час судового розгляду кримінального провадження.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення .

У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим.

Санкція частини другої статті 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Відповідно до засад, визначених у ч.2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції не дотримані.

Приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідає: формулювання обвинувачення у ньому текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дає підстави вважати, що слідчий і прокурор не виклали або не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, у такий спосіб істотно обмежили процесуальні права учасників судового розгляду, унеможливили правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження.

Суд першої інстанції на стадії підготовчого провадження таким порушенням вимог кримінального процесуального закону значення не надав, можливо тому, що, як видно зі змісту журналу судового засідання і його ухвали про призначення судового розгляду від 29.03.2018 (а.п. 23-24, 25), на порушення припису ч.2 ст. 314 КПК України, здійснив його без участі захисника, не роз`яснив обвинуваченому належним чином права мати захисника при тому, що і на стадії досудового розслідування захисник участі не брав.

Та обставина, що ухвалою від 26.04.2018 суд таки призначив ОСОБА_6 захисника за його клопотанням, зумовленим пред`явленням до нього потерпілою в судовому засіданні 05.04.2018 цивільного позову (а.с. 29-32, 41-42) і обґрунтованим відсутністю у нього коштів (а.п. 52), свідчить про те, що на попередніх стадіях кримінального провадження ні суть підозри (обвинувачення), ні обсяг відповідальності, ні тяжкість покарання, яке йому загрожує, ні право мати захисника належним чином обвинуваченому не роз`яснювались.

Окрім цього, не маючи повного, такого, щоб відповідав вимогам ст. 91, п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, суд був позбавлений можливості визначити межі судового розгляду таким чином, щоб мати можливість дати оцінку всім обставинам, які мають значення для кримінального провадження і виконати всі його завдання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.

Частина друга статті 286 КК України, за якою стороною обвинувачення кваліфіковано діяння ОСОБА_6 , визначає кримінальним правопорушенням порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

У цьому кримінальному провадженні для встановлення події кримінального правопорушення, ступеня його суспільної небезпечності істотне значення мають відомості про обставини, які безпосередньо передували і супроводжували подію, в тому числі ті, які сприяли настанню тяжких наслідків і давали підстави кваліфікувати дії обвинуваченого, як єдину, принаймні основну, причину смерті потерпілого.

З показань на стадії досудового розслідування свідка ОСОБА_12 , який був очевидцем події, і, як він стверджує, контролював безпечність руху автомобіля заднім ходом, ОСОБА_11 у стані алкогольного сп`яніння рухався на відстані приблизно 4 м від автомобіля і, водночас, наблизився до будки з собакою. Собака вискочив з будки і кинувся на нього, а ОСОБА_11 спіткнувся і впав під задні праві колеса автомобіля. Після цього ОСОБА_6 одразу зупинився і вони удвох надали потерпілому допомогу (а.с.75-78 т.1).

Ці показання узгоджуються з показаннями, як підозрюваного, ОСОБА_6 , в тому числі про те, що він перед наїздом не бачив потерпілого у дзеркала заднього виду (а.п.107-109 т.1), з показаннями потерпілої ОСОБА_10 (а.п.88-90), свідка ОСОБА_13 (а.п.79-81) про обставини повернення потерпілого ОСОБА_11 додому після наїзду на нього транспортного засобу.

Згідно з висновком судово-медичного експерта (а.п.45-49 т.1) «місцем первинного контакту потерпілого з автомобілем явилися передні поверхні гомілок, в цей момент ОСОБА_11 знаходився в вертикальному положенні передньою поверхнею тіла обернутим до автомобіля». Такий механізм наїзду на потерпілого поза всяким сумнівом не може не викликати запитань.

Як випливає зі змісту ст. 91 КПК України, слідчий був зобов`язаний ці докази перевірити, оцінити, визначитись у питанні чи відповідають вони дійсності, в якій мірі, прийняти їх або спростувати іншими доказами і відкинути, а встановлений результат у вигляді обставин, які мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України) викласти в обвинувальному акті разом з іншими фактичними обставинами кримінального правопорушення або в постанові про закриття справи. Адже звернення ОСОБА_6 під час руху заднім ходом за допомогою до іншої особи (в цьому випадку до батька свідка ОСОБА_12 ) ставить під сумнів порушення ним п. 10.9 Правил дорожнього руху.

Відсутність в обвинувальному акті чіткого викладу всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, які мають значення для кримінального провадження, як їх вважають установленими слідчий і прокурор, в тому числі про те, як рухався потерпілий на місці події, в якому стані, в якому напрямку і на якій відстані від автомобіля, чи не порушив він вимог Правил дорожнього руху, як пішохід, чи створив він небезпеку для руху ОСОБА_6 і в який момент, в якому положенні перебував потерпілий під час первинного контакту з транспортним засобом і з якою конкретно його частиною, позбавила суд та інших учасників кримінального провадження можливості правильно зрозуміти ці обставини, зіставити їх з формулюванням обвинувачення, з`ясувати для себе чи відповідає зміст і форма кримінального провадження засаді забезпечення доведеності вини.

Відповідно до ст. 409, ч.1 ст. 412 КПК України встановлення таких порушень кримінального процесуального закону при розгляді справи в апеляційній інстанції утворює підставу для скасування вироку.

Ухвалити новий вирок або закрити кримінальне провадження за таких обставин суд апеляційної інстанції не вправі, оскільки будь-яке з цих рішень суперечило б правилам, викладеним у ст.ст. 314, 417 і 420 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційній скарзі і промові прокурора в судовому засіданні, у цій ухвалі апеляційний суд не вправі.

Якщо після з`ясування всіх фактичних обставин справи судом буде встановлено, що смерть пішохода ОСОБА_11 настала виключно з вини ОСОБА_6 через порушення ним вимог п.10.9 Правил дорожнього руху України під час керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, звільнення від відбуття покарання з випробуванням не відповідатиме тяжкості такого злочину.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 27.03.2019 щодо ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження у Виноградівському районному суді зі стадії підготовчого провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, оскарженню не підлягає.

Судді: