Постанова
іменем України

10 грудня 2019 року
м. Київ
справа № 355/55/18
провадження № 51-4814км18
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючогоОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року про повернення апеляційної скарги.
Обставини справи

1. Слідчий суддя Балтського районного суду Одеської області ухвалою від 05 грудня 2018 року задовольнив клопотання слідчого поліції та наклав арешт на автомобіль ГАЗ-САЗ-3511, який належить ОСОБА_7 .
2. Представник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою на згадану ухвалу слідчого судді.
3. Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 12 грудня 2018 року повернув скаржнику апеляційну скаргу на підставі пункту 2 частини 3 статті 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), пославшись на те, що він не належить до кола осіб, які за кримінальним процесуальним законодавством мають право на оскарження судового рішення щодо арешту майна.
Вимоги і доводи касаційної скарги

4. У касаційній скарзі ОСОБА_6 на підставі пункту 1 частини 1 статті 438 КПК просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
5. Він стверджує, що має право на оскарження зазначеної ухвали слідчого судді, оскільки представляє інтереси ОСОБА_7 , який є законним володільцем вилученого автомобіля. Обґрунтовуючи свою позицію, захисник зазначає, що наявність оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, полюсів цивільної відповідальності, а також обставини, встановлені в суді першої інстанції та відображені в ухвалі слідчого судді, свідчать про те, що ОСОБА_7 володіє арештованим майном на законних підставах. Крім того, вказує на безпідставне задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на автомобіль.
6. Прокурор у кримінальному провадженні подав письмові заперечення на касаційну скаргу, де зазначив, що рішення апеляційного суду про повернення апеляційної скарги є законним і обґрунтованим, оскільки, на його думку, ОСОБА_7 не є ані власником арештованого автомобіля, ані його володільцем, а тому позбавлений права оскаржувати ухвалу слідчого судді.
Позиції учасників касаційного розгляду

7. У судовому засіданні прокурор підтримав доводи наведені в касаційній скарзі, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Оцінка Суду

8. Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.
9. За правилами частини 1 статті 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
10. Як видно з оскаржуваної ухвали,висновок апеляційного суду про те, що адвокат ОСОБА_6 не має права подавати апеляційну скаргу ґрунтується на відсутності доказів, які підтверджують перебування арештованого автомобіля у власності ОСОБА_7 .
11. Суд зазначає, що в КПК поняття «особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт» не визначається виключно правом власності на це майно; у це поняття включено також тих осіб, у володінні яких таке майно перебуває на інших підставах.
12. Це підтверджується, зокрема, змістом пункту 3 частини 2 статті 171 КПК, яка передбачає два альтернативних варіанти доведення належності майна особі:
(1) за допомогою документів, які підтверджують право власності на майно;
(2) за допомогою конкретних фактів і доказів, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження майном.
13. Крім того, при застосуванні положень КПК апеляційний суд мав також керуватися положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) і статтею 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.
14. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу по суті гарантує право на власність. Однак поняття «володіння» у цій статті має автономне значення, яке, очевидно, не обмежується правом власності на тілесні речі: певні інші права та інтереси, що складають майно, також можуть вважатися «майновими правами» і, таким чином, «володінням для мети цього положення».[1]
15. Згідно з фабулою відомостей внесених до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000514, даними зазначеними у постанові про скасування постанови про закриття кримінального провадження та у клопотанні слідчого про арешт майна автомобіль ГАЗ-САЗ-3511 належить ОСОБА_7 . Під час розгляду клопотання слідчого в суді першої інстанції останній брав участь у судовому засіданні в статусі третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт. Слідчий суддя ухвалив рішення про арешт автомобіля, який належить ОСОБА_7 . Крім того, представляючи інтереси ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_6 пред`явив у суді апеляційної інстанції оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, у якому власником автомобіля зазначено ТОВ «Родючисть».
16. Відповідно до чинного законодавства така сукупність обставин може свідчити про те, що це майно законно перебувало у володінні скаржника. Зокрема, згідно з пунктом 2.2 Правил дорожнього рухувласник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, надавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.
17. За таких обставин, якщо факт перебування спірного майна у володінні ОСОБА_7 не спростовано іншими доказами, він є особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, і має право на передбачені КПК засоби правового захисту, у тому числі й за допомогою адвоката. Зокрема, частина 7 статті 173 КПК передбачає право третіх осіб на оскарження судового рішення щодо арешту майна.
18. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що хоча зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції варіюється залежно від характеру матеріальних вимог за Конвенцією, тим не менше засіб захисту, що є вимогою за статтею 13, має бути ефективним як на практиці, так і в законі, і його використання не має бути невиправдано ускладнене діями або бездіяльністю органів влади відповідної держави.[2]
19. Таким чином, Суд вважає, що апеляційний суд, не надавши належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не здійснивши системного аналізу вимог кримінального процесуального закону, які регламентують права осіб на апеляційне оскарження, у тому числі тих, чиїх прав та обов`язків стосується оскаржуване рішення, передчасно, на стадії відкриття провадження, зробив висновок про те, що ОСОБА_7 через свого представника не має права на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
20. Тому касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
21. Інші доводи касаційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді в силу положень частини 6 статті 399 та частини 4 статті 424 КПК не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції, а тому колегія суддів їх відхиляє.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 грудня 2018 року про повернення апеляційної скарги скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Gasus Dosier- und Fordertechnik GmbH v. The Netherlands, 23 February 1995, § 53, Series A no. 306-B; Matos e Silva, Lda., and Others v. Portugal, 16 September 1996, § 75, Reports 1996-IV; Dogan and Others v. Turkey, nos. 8803/02 and 14 others, § 138, ECHR 2004-VI (extracts)

[2] Kudla v. Poland [GC], no. 30210/96, § 157, ECHR 2000-XI; East West Alliance Limited v. Ukraine, no. 19336/04, § 227, 23 January 2014; Zosymov v. Ukraine, no. 4322/06, § 93, 7 July 2016