Дата документу 04.03.2020 Справа№ 320/9476/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/9476/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/595/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Нововасилівка Приазовського району Запорізької області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 4421 грн. 16 коп. та 1581 грн. 92 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

29 жовтня 2017 року приблизно о 18 годині ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем ВАЗ-2101, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по пр. 50 років Перемоги в м. Мелітополі Запорізької області з боку вул. Гризодубової в напрямку вул. Брів-ла-Гайард зі швидкістю близько 70 км/год., чим перевищив максимальну дозволену швидкість руху в населеному пункту. На шляху прямування в районі будинку № 35 ОСОБА_10 внаслідок зниження уваги та швидкості реакції, а також порушенням координації дій, викликаних вживанням алкогольних напоїв, маючи об`єктивну можливість заздалегідь виявити пішохода ОСОБА_11 , яка знаходилась на нерегульованому пішохідному переході, та маючи технічну можливість запобігти на неї наїзд, своєчасно не вжив заходів до зменшення швидкості та не зупинився , щоб надати дорогу пішоходу, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу, після чого залишив місце ДТП. Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 о 10 год. 50 хв. Своїми діями ОСОБА_7 порушив п.п. 2.9а, 12.4, 12.9, 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: 2.9а «водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин»; 12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год»; 12.9 «Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7…»; 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб надати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».
Порушення п. 18.1 ПДР України, вчинене водієм ОСОБА_7 , знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками. Причиною смерті ОСОБА_11 виявилися множинні переломи кісток скелета з пошкодженням внутрішніх органів, що ускладнилися розвитком шоку.
Крім того, 29 жовтня 2017 року приблизно о 18 годині ОСОБА_7 , скоївши наїзд на пішохода ОСОБА_11 , своїми протиправними діями поставив її в небезпечне для життя становище, після чого з місця пригоди зник, свідомо залишивши без допомоги потерпілу, яка перебувала в небезпечному для життя стані, без свідомості лежала на проїзній частині, та була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, у зв`язку з травмами, отриманими нею при ДТП, маючи реальну можливість надати постраждалій допомогу, чим порушив вимоги п. 2.10 Правил дорожнього руху України.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, усі обставини вчинення злочину та його наслідки у вигляді смерті молодої жінки.

Також зазначає, що обвинувачений, грубо нехтуючи Правилами дорожнього руху України, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, і ця обставина суттєво обтяжує покарання за ч. 2 ст. 286 КК України.
Вважає, що повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданої шкоди та задовільні характеристики не знижують суспільну небезпеку вчиненого діяння, а є лише підставою для призначення покарання не в максимальному розмірі, передбаченому санкцією статті.
Звертає увагу, що суд першої інстанції врахував думку потерпілих щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, але обвинувачення за ст. 286 КК України не є приватним та суттєво зачіпає інтереси суспільства в цілому, оскільки ДТП сталося о 18 годині у людному місці, біля кафе та дитячого майданчика, загибла ОСОБА_11 переходила дорогу на пішохідному переході, а обвинувачений рухаючись з перевищенням швидкості та у стані алкогольного сп`яніння допустив на неї наїзд.
Крім того, суд першої інстанції не врахував поведінку обвинуваченого безпосередньо після вчинення злочину, який залишив ОСОБА_11 без допомоги та покинув місце події, що свідчить про легковажне ставлення обвинуваченого до скоєного злочину та бажання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.
Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, а в решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорії злочинів невеликої тяжкості та тяжких злочинів, визнав щире каяття, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочинів та відшкодування матеріальної шкоди за обставини, що пом`якшують покарання, визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції формально врахував характер вчинених злочинів, думку потерпілої про можливість призначення покарання не пов`язаного з реальним позбавленням волі та висновок органу пробації про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, у зв`язку з чим, прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання без ізоляції від суспільства.

Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_7 самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив п`ять пунктів Правил дорожнього руху України, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті потерпілої.

Крім того, перебування обвинуваченого у стані навіть легкого ступеню алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання, адже, керуючи автомобілем у нетверезому стані, ОСОБА_7 грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків. Уникнення особою реального покарання за таких обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху.

Такий висновок узгоджується з позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 51-2658км18 (єдиний унікальний номер 484/3291/16-к).

З урахуванням вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, невідворотних наслідків у вигляді смерті потерпілої, а також поведінки обвинуваченого безпосередньо після вчинення злочину, який потерпілій допомоги не надав та залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 апеляційний суд враховує, що він вчинив необережний тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, від якого настала смерть однієї людини, самовпевнено та безвідповідально експлуатував транспортний засіб, перебував у стані алкогольного сп`яніння, потерпілій допомоги не надав, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочинів, відшкодував завдану шкоду, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, суспільно-корисною працею не займається, має постійне місце проживання, за яким характеризується задовільно, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Зазначене свідчить про те, що покарання з випробуванням та без призначення додаткового покарання не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що підстави для застосування ст.ст. 69, 75 КК України відсутні.

Разом з тим, враховуючи дані про особу обвинуваченого, визнання ним своєї вини, наявність обставин, що пом`якшують покарання, відшкодування потерпілій матеріальної шкоди, думку потерпілої з приводу покарання, висновок органу пробації, колегія суддів вважає за можливе призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та вважає, що покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 1 року позбавлення волі, з призначенням на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточного покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, з його реальним відбуванням, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Мелітопольської місцевої прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2019 року задовольнити.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 листопада 2019 року у відношенні ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання:

- за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання рахувати з дня фактичного затримання засудженого.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4