Справа № 391/66/17
Номер провадження 1-кп/383/40/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в приміщенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області матеріали кримінального провадження №0000090 від 04.04.2014 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Долинська Кіровоградської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 03.04.2014 року, близько 15 год. 30 хв., точніше часу в ході досудового розслідування встановити не представилось можливим, у ОСОБА_7 , який перебував на земельній ділянці АДРЕСА_2 , в ході сварки з жителем с. Інженерівка ОСОБА_5 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин, виник умисел спрямований на умисне заподіяння останньому тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи свій злочинний намір, одразу після того як виник умисел спрямований на заподіяння ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, розуміючи протиправність своїх дій, ОСОБА_7 , разом зі своїм батьком ОСОБА_9 , стоячи навпроти останнього, на ґрунтовому покритті, схопили ОСОБА_5 руками за верхній одяг, в ділянці грудної клітини та наступаючими рухами вперед звалили ОСОБА_5 з ніг, в результаті чого, останній впав на грунтове покриття на спину. Далі ОСОБА_9 сів ОСОБА_5 на праве стегно та тримав руками за верхній одяг, а ОСОБА_7 в свою чергу, сів останньому на ліве стегно, після чого схопив ОСОБА_5 за ліву руку та знаходячись у положенні сидячи на колінах, на лівому стегні останнього, перегнув (переломив) її через своє праве стегно у ліктьовому суглобі, внутрішньою частиною догори, чим заподіяв ОСОБА_5 тілесне ушкодження. Від дії ОСОБА_7 на ліву руку ОСОБА_5 , останній відчув різкий біль у ліктьовому суглобі лівої руки, чим заподіяв ОСОБА_5 тілесне ушкодження у вигляді перелому вінцевого виростку лівої ліктьової кістки, яке згідно висновку експерта №524 від 29 травня 2014 року відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості, яке викликало довготривалий розлад здоров`я.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.1 ст.122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
09 вересня 2019 року обвинувачений ОСОБА_7 подав до суду заяву про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття справи. Заяву мотивував тим, що починаючи з 03 квітня 2014 року до 18 листопада 2016 року його жодного разу не викликали до поліції, суду та прокуратури. Не було жодної повістки за його місцем проживання та реєстрації. Крім того, його ніхто не повідомив про те, що відносно нього є кримінальне провадження за обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення. Ніхто йому не вручав повідомлення про підозру, яке він отримав лише 18.11.2016 року, коли добровільно прибув до Компаніївського відділу поліції. Про те, що знаходиться в розшуку дізнався від свого батька 17.11.2016 року при поверненні із заробітків. В жовтні місяці 2015 року був на похоронах своєї бабусі в с. Інженерівка Компаніївського району і ніхто йому не говорив, що його шукають. В кінці 2015 року він посварився з батьком і поїхав на заробітки. Приїхавши з заробітків 17.11.2016 року дізнався про те, що він в розшуку. В постанові слідчого про оголошення розшуку від 15.10.2015 року, в клопотаннях до слідчого судді про дозвіл на затримання з метою приводу вказано, що підозрюваний ОСОБА_7 ухиляється від досудового слідства, в місці проживання відсутній, а батько ОСОБА_9 відмовляється брати повістки, також вказано, що сусіди повідомили, що він за адресою АДРЕСА_3 уже довгий час не проживає, також вказано, що він знятий за даною адресою з реєстрації 08.07.2011 року. Це були підстави для оголошення розшуку і надання дозволу на затримання. Вказані вище причини містяться в ухвалах слідчого судді Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 27.10.2015 року та 21.04.2016 року. Про те ніхто не звернув уваги, що він прописаний з 08.07.2011 року за адресою АДРЕСА_1 , з 29.06.2013 року одружений, має малолітнього сина і дружину. Ніхто не запитував в дружини його місце знаходження або повідомити її про його розшук. Вважає, що матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення ним будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства, відсутні дані, чи викликався він до слідчого, повідомлення йому про підозру вручено 18.11.2016 року і яким чином було встановлено, що він відсутній за місцем проживання, тому просить задовольнити заяву та звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 після роз`яснення йому суті обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження, наслідків задоволення його клопотання, підтримав заяву про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та надав свою згоду на його звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав у зв`язку із закінченням строків давності.

Крім того, пояснив, що він не знав і не здогадувався про те, що його підозрюють у вчиненні злочину проти ОСОБА_5 , на допити до слідчого його не викликали, на прикінці 2015 року, посварився з батьками і поїхав разом з сім`єю на заробітки у м. Київ, винаймав там житло, про те, що знаходився у розшуку дізнався лише 17 листопада 2016 року, коли повернувся додому. Від органу досудового розслідування не переховувався. Повістки про виклик до слідчого та суду під час досудового розслідування не отримував. Свою участь в події, вказаній ОСОБА_5 у заяві від 22.10.2016 року категорично заперечує.

Захисник обвинуваченого підтримала заяву про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. В судові засідання Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25.10.2018 року, 20.12.2018 року, 13.03.2019 року та 01.04.2019 року не з`явилась з поважних причин, зокрема через свою зайнятість в інших судових засіданнях.

Потерпілий заперечив проти задоволення заяви, оскільки обвинувачений не визнає вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, переховувався від правоохоронних органів і знав, що знаходиться у розшуку, оскільки фото про розшук було розміщено по всьому місту Долинська, які він та його знайомі одразу ж зривали, що свідчить про його злісне ухилення від слідства та суду, а тому перебіг давності зупинився і строки притягнення останнього до кримінальної відповідальності не закінчилися.
Також обвинувачений переховувався від правоохоронних органів і знав, що знаходиться у розшуку, оскільки на стендах органу поліції у м. Долинська, у селищі Компаніївка та в сільських радах були розміщені листівки з інформацією про перебування ОСОБА_7 у розшуку. Про це знали рідні та друзі ОСОБА_7 , тому це було відомо обвинуваченому. Під час судового провадження ОСОБА_7 зловживав своїми процесуальними правами, адже обвинувачений та його захисник не з`являлись в судові засідання 25.10.2018 року, 20.12.2018 року, 13.03.2019 року, 01.04.2019 року без поважних причин.

Представник потерпілого заперечила проти задоволення заяви про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, вважає факт ухилення обвинуваченого від досудового розслідування та суду є обставиною, що виключає закінчення строків давності і зупиняє строк, передбачений ч.1 ст.49 КК України, а тому правові підстави для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінчення строків давності відсутні.

Прокурор вважає, що заява обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, проаналізувавши надані сторонами докази у обгрунтування позицій, суд вважає, що вказана заява обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а кримінальне провадження відносно нього - закриттю з підстав, передбачених ч.1 ст.49 КК України, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Статтею 49 КК передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули певні строки давності, і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого.
Відповідно до положень ст.49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Так, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 49 КК і роз`яснень, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення від кримінальної відповідальності» за вчинення злочину середньої тяжкості, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею цього злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років.
Водночас згідно з ч. 2 ст. 49 КК перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.
Отже, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст. 49 КК), пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення слідства, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.

Відповідно до ч. 1 ст. 281 КПК України, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук.

Причому підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування «місцезнаходження підозрюваного невідоме» може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин коли не встановлено його місцезнаходження.

Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства.

Таким чином, постанова про оголошення розшуку підозрюваного від 19 жовтня 2015 року через те, що місце знаходження підозрюваного невідоме (Т3 а.с.139), та постанови про зупинення досудового розслідування від 27 жовтня 2015 року, від 21 квітня 2016 року, від 11 серпня 2016 року і відновлення досудового розслідування від 21 квітня 2016 року, від 09 серпня 2016 року, від 18 листопада 2016 року, які не містять фактичних даних, що б свідчили про вчинення ОСОБА_7 умисних дії направлених на ухилення від слідства (Т3 а.с. 143-144, 145, 154-155, 156, 166-167, 168), не впливають на вирішення питання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України, у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2015 року №5-1кс15, під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність персоніфікована, у зв`язку з чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження.
При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально-процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Згідно ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Ухвали слідчого судді Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2015 року, 21 квітня 2016 року та 10 серпня 2016 року про надання дозволу на затримання підозрюваного ОСОБА_7 з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, якими встановлено умисне ухилення підозрюваного ОСОБА_7 від органів досудового розслідування через те, що останній на виклики до слідчого не з`являється та невідоме місце його фактичного перебування, судом оцінюються критично, адже під час досудового розслідування слідчому судді не були відомі дійсні відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання ОСОБА_7 , склад його сім`ї та обставини його відсутності, які стали відомі лише після надання останнім особистих пояснень, а тому до уваги не приймається виходячи із наступного.

Так, із заяви потерпілого ОСОБА_5 від 03.04.2014 року про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 (Т 1 а.с. 59), за якою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових рослідувань за №0000090 і розпочато досудове розслідування, та копії протоколу допиту потерпілого ОСОБА_5 від 04.04.2014 року (аркуш 17-18 справи №391/839/15-к), вбачається, що кримінальне провадження здійснюється щодо конкретної особи, а саме ОСОБА_7 .

З паспорта обвинуваченого серії НОМЕР_1 , виданого Долинським РВ УМВС України в Кіровоградській області 06 листопада 2007 року (копія якого міститься в Т2 а.с.174-175), судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 з 06.11.2007 року по 08.07.2011 року мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , а з 08.07.2011 року по даний час має зареєстроване місце проваживання за адресою: м.Долинська, вулиця Войкова, 102.

Отже, рапорта старшого оперуповноваженого Компаніїського ВП ОСОБА_10 від 26.05.2015 року та від 12.05.2016 року (Т3 а.с.160, 161) про відсутність ОСОБА_7 протягом тривалого часу за адресою: АДРЕСА_3 , суд оцінює критично, адже останній офіційно змінив місце свого проживання, яке зареєстрував з 08.07.2011 року за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вказані рапорта не можуть свідчити про його ухилення від органу досдового розслідування.

З матеріалів клопотань про надання дозволу на затримання ОСОБА_7 з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по справам №391/839/15-к та №391/311/16-к судом встановлено, органу досудового розслідування було відомо, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був знятий з реєстраційного обліку 08.07.2011 року за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією довідки №5198 від 28.08.2015 року (а.с. 18 та 26 вказаних матеріалів справ відповідно), однак доказів з`ясування нового зареєстрованого місця проживання матеріали не містять, незважаючи на те, що ОСОБА_7 має зареєстроване місце проживання з 08.07.2011 року по даний час за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо вимог ст. 135 глави 11 КПК України, слід зазначити, що особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.
У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.
Особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом не пізніше ніж за три дні до дня, коли вона зобов`язана прибути за викликом. У випадку встановлення цим Кодексом строків здійснення процесуальних дій, які не дозволяють здійснити виклик у зазначений строк, особа має отримати повістку про виклик або бути повідомленою про нього іншим шляхом якнайшвидше, але в будь-якому разі з наданням їй необхідного часу для підготовки та прибуття за викликом.
Згідно ч.1 ст. 136 КПК України, належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістку про виклик або ознайомлення з її змістом.
Крім цього, Кримінальний процесуальний кодекс України, передбачає поважні причини неприбуття особи на виклик, а саме ст. 138 КПК України: 1) затримання, тримання під вартою або відбування покарання; 2) обмеження свободи пересування внаслідок дії закону або судового рішення; 3) обставини непереборної сили (епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини); 4) відсутність особи у місці проживання протягом тривалого часу внаслідок відрядження, подорожі тощо; 5) тяжка хвороба або перебування в закладі охорони здоров`я у зв`язку з її лікуванням або вагітністю за умови неможливості тимчасово залишити цей заклад; 6) смерть близьких родичів, членів сім`ї чи інших близьких осіб або серйозна загроза їхньому життю; 7) несвоєчасне одержання повістки про виклик; 8) інші обставини, які об`єктивно унеможливлюють з`явлення особи на виклик.
Матеріали справ №391/839/15-к, №391/311/16-к, №391/589/16-к, та 391/66/17 не містять доказів вручення під час досудового розслідування ОСОБА_7 повістки про виклик або ознайомлення з її змістом по вказаному кримінальному провадженню, які б свідчили про обізнаність ОСОБА_7 про здійснення щодо нього слідства. Відсутні у вазаних матеріалах також докази направлення повістки про виклик поштою за адресою зареєстрованого місця проживавння ОСОБА_7 в АДРЕСА_1 .

Згідно ч.1 ст. 278 КПК України Глави 22 «Повідомлення про підозру», письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.
Відповідно до ч.1 ст.111 КПК України, повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію.

Відповідно до ч.3 ст.111 КПК України, повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Отже, статус підозрюваного виникає за умов послідовного належного виконання процесуальних дій передбачених главою 22 КПК України.
13.10.2015 року по зазначеному кримінальному провадженню слідчим за погодженням з прокурором винесено письмове повідомлення про підозру, однак в самому клопотанні не зазначено про його вручення ОСОБА_7 , а у разі неможливості такого вручення безпосередньо ОСОБА_7 у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень. Не долучені докази додержання вимог ч.1 ст.278 КПК України за умовами якої у випадку неможливості вручення письмового повідомлення про підозру, вручення здійснюється у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень (аркуш 15-16 справи № 391/839/15-к, аркуш 30-31 справи №391/311/16-к, аркуш 13-14 справи №391/589/16-к).

Як встановлено з матеріалів справи №391/839/15-к за клопотанням про дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_7 з метою приводу, на підтвержження вручення ОСОБА_7 повідомлення про підозру до матеріалів клопотання долучено копію протоколу допиту свідка ОСОБА_11 від 15.10.2015 року, за змістом якого останній був запрошений в якості понятого при повідомленні про підозру ОСОБА_7 . В ході розмови з батьком ОСОБА_7 ОСОБА_9 останній повідомив, що його син знаходиться на заробітках, отримати копію повідомлення про підозру та повістки про виклик для вручення сину відмовився.

Однак, вказаний протокол допиту свідка ОСОБА_11 від 15.10.2015 року як доказ належного вручення письмового повідомлення про підозру не приймається до уваги з огляду на те, що ОСОБА_7 з 29 червня 2013 року перебуває у зареєстованому шлюбі та має малолітнього сина (Т2 а.с.176-177), та з 08.07.2011 року мав зареєстроване місце проживання та фактично проживав окремо від свого батька ОСОБА_12 , тобто який не був членом сім`ї ОСОБА_7 , тому суд приходить до висноку, що відмова ОСОБА_12 від отримання повідомлення про підозру відносно ОСОБА_13 , не свідчить про належне її вручення, набуття останнім статусу підозрюваного та обізнаності про те, що стосовно нього проводиться слідство.
Повідомлення про підозру від 13.10.2015 року ОСОБА_7 фактично вручено під підпис лише 18 листопада 2016 року (Т3 а.с.174-176), та з вказаної дати ОСОБА_7 набув статусу підозрюваного.
Інших доказів вчинення ОСОБА_7 умисних дії направлених на ухилення від слідства сторона обвинувачення не надала та під час розгляду означеного клопотання не встановлено.

Посилання потерпілого на ухиленням ОСОБА_7 від суду адже обвинувачений та його захисник не з`являлись в судові засідання 25.10.2018 року, 20.12.2018 року, 13.03.2019 року, 01.04.2019 року без поважних причин, судом відхиляється, адже спростовано журналами судових засідань Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 25.10.2018 року, 20.12.2018 року, 13.03.2019 року, за якими ОСОБА_7 приймав участь у вказаних засіданнях, а в судове засідання 01.04.2019 року не з`явився з поважної причини, а саме через хворобу, що підтверджена копією листка непрацездатності (Т2 а.с.173). Посилання потерпілого на неявки захисника до Компаніївського районного суду Кіровоградської області в судові засідання 25.10.2018 року, 20.12.2018 року, 13.03.2019 року правового значення для вирішення питання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не мають, оскільки ч.2 ст. 49 КК України пов`язує зупинення перебігу давності лише з ухиленням особи, що вчинила злочин, та не пов`язується з діями захисника такої особи щодо явок в судові засідання.

Пояснення потерпілого ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_7 переховувався від правоохоронних органів і знав, що знаходиться у розшуку, оскільки його фото про розшук було розміщено по всьому місту Долинська, у селищі Компаніївка та в сільських радах були розміщені листівки з інформацією про перебування у розшуку, про що знали рідні та друзі ОСОБА_7 , тому це було відомо обвинуваченому, судом оцінюється критично, оскільки вказане твердження не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому є лише припущенням потерпілого, зацікавленого в результатах розгляду справи.

Отже, матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення ОСОБА_7 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства, а зупинення досудового слідства у зв`язку з його розшуком само по собі не свідчить про ухилення від слідства.

Як пояснив обвинувачений ОСОБА_7 , він не знав і не здогадувався про те, що його підозрюють у вчиненні злочину проти ОСОБА_5 , на допити до слідчого його не викликали, на прикінці 2015 року посварився з батьками і поїхав разом з сім`єю на заробітки у м. Київ, винаймав там житло, про те, що знаходився у розшуку дізнався лише 17 листопада 2016 року, коли повернувся до дому, повістки про виклик по даному кримінальному провадженні він та його дружина не отримували.

Водночас, будь-яких доказів на спростування пояснень ОСОБА_7 стороною обвинувачення не надано, не містять їх також і матеріали кримінального провадження (справи).

Лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 15.02.2017 року (Т1 а.с. 83) судом до уваги не приймається, оскільки стосується ОСОБА_12 , що не оспорюється сторонами обвинувачення та захисту.

Прокурор та потерпілий в судовому засіданні не надали належних доказів на підтвердження переховування ОСОБА_7 від органу досудового розслідування чи суду.

Посилання потерпілого ОСОБА_5 на заяву від 22.10.2016 року про вчинення відносно нього ОСОБА_7 іншого злочину, а саме фізичного тиску та погроз, та матеріали її перевірки, як підставу для переривання перебігу строку давності відповідно до вимог ч.3 ст. 49 КК України, а також на спростування пояснень обвинуваченого про те, що останній приїхав із заробітків 17.11.2016 року, суд відхиляє, оскільки спростовується матеріалами ЄО №1859 Компаніївського відділення поліції Бобринецького відділу поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, з яких вбачається, що звернення ОСОБА_5 в заяві від 22.10.2016 року стосувалось можливих дій ОСОБА_9 , який приїхав з іншою невідомою йому особою та намагався його побити. За результатами вказаної перевірки було встановлено відсутність в діях ОСОБА_9 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП. Отже, заява ОСОБА_5 від 22.10.2016 року не стосувалась дій обвинуваченого ОСОБА_13 , якого він знав, виходячи зі змісту заяви потерпілого ОСОБА_5 від 03.04.2014 року про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , за якою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових рослідувань за №0000090 від 04.04.2014 року. Натомість обвинувачений категорично заперечує свою участь у викладених ОСОБА_5 в цій заяві обставин.

Крім того, вказані заперечення потерпілого ОСОБА_5 не підтверджені належним та допустимим доказом, а саме вироком суду, що набрав законної сили тобто суперечить презумпції невинуватості особи виходячи із наступного.

Відповідно до статті 62 Конституції України, статті 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ця презумпція вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у скоєнні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Minelli v. Switzerland», п.37; «Nerattini v. Greece», п.23; «Didu v. Romania», п.41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Nestak v. Slovakia», п.88; «Garycki v. Poland», п.66).

Оскільки обставини, про які повідомив ОСОБА_5 у заяві від 22.10.2016 року, є лише його припущенням щодо можливого вчинення кримінального правопорушення, що обумовлені його позицією захисту своїх інтересів по даному кримінальному провадженні, не встановлені вироком суду, що набрав законної сили, суд не вбачає підстав для переривання строку давності.
Доказів вчинення ОСОБА_7 іншого злочину матеріали справи не містять. Згідно довідки про судимості, ОСОБА_7 нового злочину не вчиняв(Т1 а.с.82).

Таким чином, судом не встановлено обставин і не отримано об`єктивних доказів на підтвердження підстав для зупинення або переривання строків давності, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 49 КК України.

Доводи потерпілого про те, що невизнання ОСОБА_7 своєї вини та заперечення факту вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, позбавляє суд можливості звільнити його від кримінальної відповідальності за вказаний злочин на підставах, передбачених пунктом 3 ч. 1 ст. 49 КК України, та закрити кримінальне провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, є необґрунтованими виходячи із наступного.
За змістом статей 284-288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.
Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.
Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.
Виходячи з цих положень закону визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.
Таким чином, невизнання підозрюваним, обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення їм судом суті підозри чи обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення. Вказане узгоджується з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2019 року по справі №202/3148/16-к провадження №51-10229км18.

Відповідно до ст.12 КК України злочин, передбачений ч.1 ст.122 КК України, відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, за який передбачено покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років.
Згідно вимог п.3 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня скоєння нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та відповідно до висунутого обвинувачення інкриміновані дії він вчинив 03.04.2014 року.

Згідно ст. 73 КК України, строки покарання обчислюються відповідно в роках, місяцях та годинах. При заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього увязнення допускається обчислення строків покарання у днях.

Отже, визначений ст. 49 КК України п`ятирічний строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності закінчився 03 квітня 2019 року, при цьому ОСОБА_7 не заперечував проти застосування до нього звільнення від кримінальної відповідальності у звязку із закінченням строків давності. Крім того, обвинувачений в судовому засіданні наполягав на першочерговому розгляді його клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підтвердивши, що він розуміє як суть обвинувачення, так і підставу звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою.

Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа) - досудове розслідування, попередній розгляд справи суддею, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження. За правилами ч. 8 згаданої статті закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї ж статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.
Згідно ч.4 т. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обовязок розглянути відповідне питання.
Правилами ч.3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Водночас, частиною 5 статті 74 КК України передбачено можливість за вироком суду звільнення особи від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Отже, із аналізу вищевказаних положень Закону вбачається, що звільнення від покарання на підставі ч.5 ст. 74 КК України застосовується у випадках, коли суд не може звільнити особу від кримінальної відповідальності у звязку із закінченням строків давності відповідно до ст. 49 КК. Зокрема у випадку, якщо особа заперечує проти закриття справи за нереабілітуючою обставиною та вимагає закриття справи у звязку з відсутністю в діях особи складу злочину або виправдання. Тоді суд за наявності підстав визнає особу винною у вчиненні злочину, виносить обвинувальний вирок і звільняє її від покарання, керуючись зазначеною нормою матеріального права та ч. 5 ст. 74 вказаного Кодексу.

Таким чином, заперечення сторони потерпілого проти закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінально відповідальності через закінчення строку давності, адже на їх думку таке можливе лише після встановлення в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення вироком суду, яким і підлягає вирішенню питання про звільнення від кримінально відповідальності, суд відхиляє, оскільки така позиція суперечить вищевказаним нормам матеріального права (ст. 49, ч.5 ст.74 КК України) та процесуального права (ч.ч. 1, 8 ст. 285, ч.4 ст. 286, ч.3 ст. 288 КПК України).

Враховуючи вищенаведене, перевіривши законність заяви, з огляду на те, що злочин за яким обвинувачується ОСОБА_7 є злочином середньої тяжкості, та з моменту скоєння злочину минуло більше п`яти років, перебіг давності притягнення до кримінальної відповідальності, в розумінні ст.49 КК України, не зупинявся і не переривався, суд приходить до переконання, що заява обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності є такою, що відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак заяву слід задовольнити і звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, закривши відносно нього кримінальне провадження за ч.1 ст. 122 КК України.
Також суд зазначає, що відмова суду у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності буде порушенням прав обвинуваченого, що є недопустимим.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 14 березня 2013 року № 1- кс 13, від 19 березня 2015 року № 5-1кс 15, постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 року № 659/234/16-к.

Крім того, до обвинувального акту додано цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 з урахуванням уточнень про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 100000 грн. та моральної шкоди в сумі 80000 грн.
Порядок вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентований главою 9 КПК України.
Нормами кримінального процесуального закону, зокрема ч. 1 ст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Таким чином, цивільний позов суд розглядає по суті у випадках, передбачених ч.1 ст.129 КПК України.
Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» у разі закриття справи з передбачених законом підстав цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної школи у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, у зв`язку з прийняттям судом рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, суд позбавлений можливості вирішити цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, оскільки цивільний позов вирішується судом згідно зі ст.129 КПК України у випадку постановлення вироку чи хвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, а тому вказаний цивільний позов який був пред`явлений в даному кримінальному провадженні, підлягає залишенню без розгляду, у зв`язку з чим суд роз`яснює цивільному позивачу його право на пред`явлення цивільного позову до ОСОБА_7 в порядку цивільного судочинства.
Стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід не обирався.
Документально підтверджені процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Речовий доказ - медична карта Компаніївської центральної районної лікарні Кіровоградської області амбулаторного хворого № 512 на ім`я ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.100 КПК України підлягає залишенню потерпілому ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 284, 286, 288, 369-372, 376, 395 КПК України, ст.49 КК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Заяву обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності - задовольнити.
Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.122 КК України на підставі ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000090 від 04.04.2014 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України закрити.
Речовий доказ медичну карту Компаніївської центральної районної лікарні Кіровоградської області амбулаторного хворого №512 на ім`я ОСОБА_5 залишити потерпілому ОСОБА_5 .
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити без розгляду, роз`яснивши цивільному позивачу його право на пред`явлення позовних вимог до ОСОБА_7 в порядку цивільного судочинства.
Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду через Бобринецький районний суд Кіровоградської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1