Ухвала

іменем України

6 листопада 2019 р.

м. Київ
Справа № 754/16853/19
Провадження № 51-5466 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 26 березня 2019 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ясинувата Донецької області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 3400 (три тисячі чотириста) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_4 процесуальні витрати в сумі 1796 (тисяча сімсот дев`яносто шість) гривень 90 (дев`яносто) копійок за проведення криміналістичної експертизи в дохід держави.
Цивільний позов ОСОБА_5 залишено без розгляду.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 задоволено частково. Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 в частині залишення цивільного позову без розгляду скасовано. Призначено в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишено без змін.
Згідно з копією ухвали апеляційного суду доданої до касаційної скарги, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Так, 31 липня 2018 року близько 11 години 50 хвилин ОСОБА_4 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Geely Emgrand», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись у м. Києві по вулиці Пухівській, 6, в напрямку від села Пухівка Броварського району Київської області до вулиці Крайньої в м. Києві, в порушення вимог п. 1.3, п. 2.3.б, п. 12.3 Правил дорожнього руху, був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, при виникненні небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний виявити, повинен був негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, однак цього не дотримався та допустив зіткнення із припаркованим автомобілем марки «ГАЗ-330232» реєстраційний номер НОМЕР_2 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ГАЗ-330232» ОСОБА_5 отримав тілесне ушкодження у вигляді закритої травми правого променево-зап`ясткового суглобу перелом дистального епіметафіза променевої кістки та шиловидного відростку ліктьової кістки з незначним зміщенням кісткових уламків, що відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості. Під час руху водій ОСОБА_4 порушив вищевказані вимоги Правил дорожнього руху, які знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та отриманням ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_4 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а саме непризначенням засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Вважає, що суд апеляційної інстанції, зазначивши в рішення дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше не судимий, офіційно працевлаштований, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працює водієм і його дохід є єдиним для утримання його сім`ї, є інвалідом 3-ї групи, взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа, не прийняв до уваги пояснення обвинуваченого безпосередньо надані в судовому засіданні щодо до того, що останній змінив місце роботи та більше не працює водієм. Натомість даних про неможливість або значне утруднення виконання ОСОБА_4 службових обов`язків на новому місці роботи без можливості керувати транспортними засобами матеріали кримінального провадження не містять. Отже, на думку прокурора, необґрунтованим та непереконливим є твердження суду про те, що позбавлення засудженого права керувати транспортними засобами призведе до зменшення його доходу.
А тому вважає, що судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог ст. 419 КПК України щодо належного обґрунтування прийнятого рішення.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучену до неї копію оскаржуваного судового рішення, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України, врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину виходячи з конкретних обставин його вчинення.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, з посиланням на п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 за № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» обґрунтовано вказав, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд не порушив загальних засад його призначення, передбачених ст. 65 КК України, та повною мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, апеляційний суд наголосив, що при призначенні обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, відношення обвинуваченого до скоєного, який вину визнав в повному обсязі та щиро розкаявся, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше не судимий, офіційно працевлаштований, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, працює водієм і його дохід є єдиним для утримання його сім`ї, є інвалідом 3-ї групи, взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття. Обставини, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що місцевим судом правильно призначено ОСОБА_4 покарання у виді штрафу без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Касаційний суд також вважає безпідставними доводи прокурора про істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а саме непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Водночас санкція ч. 1 ст. 286 КК України з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.
На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нимнових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Колегія суддів вважає, що апеляційний суд розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 , дотримався вимог ст. 419 КПК України.

Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 липня 2019 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3