Справа № 448/30/17 Головуючий у 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/269/18 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження № 448/30/17 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.2 ст. 289, ч.2 ст. 186 КК України,

з участю секретарів ОСОБА_6 , ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
представника потерпілого ОСОБА_10
прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , прокурора на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 28 березня 2018 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 28 березня 2018 року ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст. 289 КК України на сім років позбавлення волі з конфіскацією майна.
ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю складу кримінального правопорушення.
Строк відбування покарання ОСОБА_8 постановлено обчислювати з 21.11.2016.
На підставі ч.5 ст. 72 КК України ОСОБА_8 зараховано в строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення та перебування у психіатричному закладі з 20.05.2015 до 01.12.2015, з 16.02.2016 до 12.03.2016, з 21.11.2016 до 28.03.2018 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 15000 грн. відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.
ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що він 01 травня 2015 року з корисливих мотивів, вступив у злочинну змову з особами (матеріали кримінального провадження відносно яких виділені в окреме провадження) з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, автомобілем марки «Mitsubishi PAJERO» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у користуванні потерпілого ОСОБА_13 .
ОСОБА_8 02 травня 2015 року близько 20.00 год., за попередньою змовою з особами (матеріали кримінального провадження відносно яких виділені в окреме провадження), шляхом обману заманив потерпілого ОСОБА_13 на вказаному вище автомобілі у лісовий масив неподалік с. Княжий Міст Мостиського району Львівської області, де застосували до ОСОБА_13 фізичне насильство, яке не було небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та виразилось у нанесенні ударів руками по тілу, зв`язуванні клейкою стрічкою рук та ніг, прив`язуванні потерпілого до дерева та заклеюванні клейкою стрічкою ротової порожнини, що позбавило можливості потерпілого самостійно пересуватися, а в подальшому залишили ОСОБА_13 в прив`язаному до дерева стані. Після чого, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 разом з іншими особами (матеріали кримінального провадження відносно яких виділені в окреме провадження) незаконно заволоділи автомобілем марки «Mitsubishi PAJERO» реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 79 772, 26 грн. та з місця вчинення кримінального правопорушення втекли.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить засудити його за те, що він винен і за те, що зробив. Він визнає і визнавав, що незаконно заволодів транспортним засобом. Потерпілий ОСОБА_13 не є власником і користувачем автомобіля, власником є громадянин Польщі. Наявне у справі доручення, видане ОСОБА_13 , є недійсним та підробленим і не підтверджує, що ОСОБА_13 є користувачем. В нього з ОСОБА_13 була домовленість щодо купівлі автомобіля за 5200 доларів США і для цього він передав ОСОБА_13 4000 доларів США. Коли в ОСОБА_13 з`явився автомобіль, то останній повідомив, що автомобіль коштує 6200 доларів США, а потім 7200 доларів США, і в них виник конфлікт. Дорош тиснув на нього різними способами та сказав, що продасть автомобіль, а гроші йому не поверне, завдаток згоряє й він ( ОСОБА_14 ) нічого не доведе. Коли з`явився автомобіль і він прийшов його оглядати, ОСОБА_13 показав доручення з його ( ОСОБА_14 ) прізвищем. Він знав, що має бути вписаним в технічний паспорт як користувач. На той момент він не знав, що доручення недійсне. Він просив ОСОБА_13 зачекати, щоб повернути різницю 1200 доларів США. ОСОБА_13 мав до автомобіля відношення як посередник. Маючи усі належні документи на руках, технічний паспорт, доручення, ключі від автомобіля й поговоривши ще трохи з ОСОБА_13 , вони не прийшли до порозуміння. Він місяць їздив цим автомобілем. Просить перекваліфікувати його дії з ч.2 ст. 289 КК України на ч.1 ст. 289 КК України. У судовому засіданні належним чином не були проведені дебати й він належним чином не виголосив останнє слово.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 просить виправдати його. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги та проігнорував його заяви і клопотання у судових засіданнях. Він двічі заявляв про недовіру колегії суддів та про відвід, але йому було відмовлено. ОСОБА_13 в судовому засіданні підтвердив, що він не є власником і навіть не користувач автотранспорту.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить вирок суду змінити, визнавши ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та відмовити в задоволенні цивільного позову повністю. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: вирок є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. Потерпілого ОСОБА_13 не можна визнати ні власником, ні законним користувачем транспортного засобу, оскільки вказані правомочності не підтверджені належними та допустимими доказами в ході судового розгляду справи. Аркуш справи, на який суд покликається на підтвердження законності користування, являє собою ксерокопію тексту, складеного іноземною мовою та перекладеного неуповноваженою особою в кримінальному процесі, не може бути належним і допустимим доказом, оскільки отриманий не в установленому порядку та не підтверджує право потерпілого ОСОБА_13 керування транспортним засобом на території України. В підтвердження даного висновку в матеріалах кримінального провадження міститься довідка про те, що дійсна мета перебування вказаного авто в Україні є транзит. Листом в.о. заступника начальника Львівської митниці від 31.07.2017 №5211/10/13-70-09 стверджується те, що згідно з даними баз Львівської митниці ДФС транспортний засіб з реєстраційним номером НОМЕР_2 в`їхав на митну територію України через митний пост «Рава-Руська» 23.04.2015 під керуванням громадянина Польщі ОСОБА_15 (ПАСПОРТЕН НОМЕР_3 ) в режимі «Тимчасове ввезення до 1 року». Суд дійшов до висновку, що ОСОБА_8 за попередньою змовою з особами незаконно заволоділи автомобілем марки «Mitsubishi PADJERO» реєстраційний номер НОМЕР_2 та з місця вчинення кримінального правопорушення втекли. Об`єктивних даних, які вказують про наявність між ОСОБА_8 та іншими особами попередньої домовленості на заволодіння транспортним засобом, в ході судового розгляду справи не здобуто. Допитаний судом свідок ОСОБА_16 пояснив, що зустріч була спонтанною, їхали розважитись, по дорозі вживали алкоголь. Допитаний судом свідок ОСОБА_17 пояснив, що їхали з метою залякати потерпілого й забрати гроші. Засуджений ОСОБА_8 в суді пояснив, що діями ОСОБА_16 і ОСОБА_17 не керував, попередньої домовленості на заволодіння транспортним засобом не було, заволодів транспортним засобом шляхом обману. Неповнота дослідження доказів на досудовому розслідуванні та в суді призвела до винесення судом вироку, в якому наявні висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. З висновком суду про те, що дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ч.2 ст. 289 КК України, оскільки він незаконно заволодів транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, не погоджується, оскільки незаконне заволодіння транспортним засобом має місце тоді, коли вчинене проти волі власника чи законного володільця транспортного засобу. Вказана особа в ході досудового слідства не встановлена, а тому немає підстав для твердження про незаконне заволодіння транспортним засобом проти волі особи. Натомість, в матеріалах кримінального провадження містяться дані про завдання потерпілому ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, що відносяться за ступенем до легких. Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.2 ст. 289 КК України є неправильним застосуванням кримінального закону, а тому його дії слід перекваліфікувати з ч.2 ст. 289 КК України на ч.1 ст. 125 КК України. Не доведене належними і допустимими доказами ні потерпілим, ні його представником заподіяння моральної шкоди. Висновок суду, що потерпілий зазнав душевних переживань, через позбавлення майна, яким він користувався на правовій підставі, є надуманим і не ґрунтується на матеріалах справи. Жодних даних, які б у законний спосіб підтверджували право власності або право законного володіння транспортним засобом потерпілим ОСОБА_13 немає, а тому немає правових підстав для стягнення з ОСОБА_8 в користь ОСОБА_13 15000 грн. завданої йому моральної шкоди.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.3 ст. 289 КК України на 10 років позбавлення волі, з конфіскацією майна, за ч.2 ст. 186 КК України на 5 років позбавлення волі; зідно з ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: судове рішення є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання засудженому та з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання. При постановленні вироку суд дійшов переконання, що недоведеним є обвинувачення в частині застосування обвинуваченим до потерпілого насильства, що було небезпечним для його життя чи здоров`я, а тому дії обвинуваченого ОСОБА_8 перекваліфіковано з ч.3 ст. 289 КК України на ч.2 ст. 289 КК України, оскільки він незаконно заволодів транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. У вироку суд покликається на п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 25.12.1992 «Про судову практику в справах про корисливі злочини проти приватної власності», однак судом не взято до уваги ті обставини, що на момент заволодіння транспортним засобом ОСОБА_8 разом з ОСОБА_16 та ОСОБА_17 після нанесенні ударів потерпілому та спричинення йому тілесних ушкоджень, зв`язали скотчем руки та ноги ОСОБА_13 , обмотали йому скотчем все тіло, в тому числі і голову, а рота заклеїли клейкою стрічкою. Згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_13 він нічого не бачив та не міг рухатись, важко було дихати, він задихався, втрачав свідомість та думав, що вже помирає і лише ОСОБА_17 так, щоб цього не бачив ОСОБА_8 , стягнув йому з рота скотч. В подальшому, в нічний час доби, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_16 та ОСОБА_17 винесли зв`язаного ОСОБА_13 з автомобіля поклали в лісі біля дерева, ще раз перев`язали скотчем та мотузкою руки і ноги, прив`язали в сидячому положенні до стовбура дерева та залишили в лісі, що на той момент становило явну небезпеку для життя і здоров`я потерпілого. Крім цього, суд при прийнятті рішення за ч.2 ст. 186 КК України дійшов переконання, що в даній частині обвинувачення вина ОСОБА_8 обґрунтовується лише на показаннях потерпілого ОСОБА_13 , а тому вказане обвинувачення в ході судового розгляду не знайшло свого підтвердження. Проте судом не взято до уваги ті обставини, що заволодіння телефоном потерпілого ОСОБА_13 відбулося в той час, коли до потерпілого уже було застосовано насильство під час вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, отже у даному випадку обвинуваченим було застосовано насильство у вигляді тримання і обшукування потерпілого. Обрана судом міра покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст. 289 КК України є надто м`якою і такою, що не відповідає особі засудженого, оскільки ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався за вчинення умисних злочинів, в тому числі за корисливі злочини та застосуванням насильства, на шлях виправлення не став, у вчиненому не розкаявся, а намагався будь-яким способом уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.
В ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 подані апеляційні скарги обвинуваченого та захисника підтримали, покликаючись на викладені в них мотиви, та просять їх задоволити; апеляційну скаргу прокурора заперечили.

Прокурор апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 заперечив, апеляційну скаргу прокурора підтримав, просить ухвалити новий вирок.

Представник потерпілого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_10 апеляційні скарги сторони захисту заперечив, апеляційну саргу прокурора підтримав, просить її задоволити.
Заслухавши доповідь судді, сторону захисту та сторону обвинувачення, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 слід задоволити частково, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволенняз таких підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні незаконного заволодіння транспортним засобом, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Такий висновок підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема: показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_17 , протоколом огляду місця події від 03.05.2015, протоколом огляду фрагментів клейкої стрічки, мотузки та гіпсового зліпка від 26.04.2016, рапортом від 20.05.2015, протоколом пред`явлення особи для впізнання та фототаблицями до нього від 20.05.2015, протоколами огляду автомобіля від 20.05.2015, від 26.04.2016 та фототаблицями до нього, довіреністю від 26.04.2015, висновком автотехнічної експертизи та експертизи вартості №9/259 від 02.06.2015, висновком експерта №80/2015 від 06.05.2015, протоколами проведення слідчого експерименту від 23.05.2015 за участі свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 .

Колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту про те, що об`єктивних даних, які б вказували про наявність між ОСОБА_8 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 попередньої змови саме на заволодіння транспортним засобом, в ході судового розгляду не здобуто. Допитані судом свідок ОСОБА_16 та ОСОБА_17 пояснили, що їх зустріч з ОСОБА_8 була спонтанною, вони їхали розважитись, по дорозі вживали алкоголь, їхали з метою залякати потерпілого й забрати гроші. Була розмова про гроші. Обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що діями ОСОБА_16 і ОСОБА_17 він не керував, попередньої домовленості на заволодіння транспортним засобом не було.
Інших доказів, які б безсумнівно свідчили про наявність попередньої змови на заволодіння транспортним засобом, стороною обвнувачення не представлено.
З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне виключити з обвинувачення ОСОБА_8 таку кваліфікуючу ознаку як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.
Колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, і викладені в апеляційних скаргах сторони захисту доводи про невинуватість обвинуваченого та перекваліфікацію його дій не бере до уваги як безпідставні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, при судовому розгляді в суді першої інстанції допущено не було.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, є обгрунтованим та вмотивованим і сукупність зібраних у кримінальному провадженні належних і допустимих доказів відповідає критерію достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку.

Колегія суддів не бере до уваги апеляційні доводи прокурора і погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сторона обвинувачення не надала допустимих та належних доказів обвинувачення ОСОБА_8 за ч.3 ст. 289 КК України і не довела поза розумним сумнівом застосування ОСОБА_8 фізичного насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Тому суд обґрунтовано дійшов висновку, що насильство, яке було застосоване обвинуваченим, не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, й дії обвинуваченого ОСОБА_8 перекваліфіковано з ч.3 ст. 289 КК України на ч.2 ст. 289 КК України.

При цьому судом було враховано роз`яснення, які містяться в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 25.12.1992 «Про судову практику в справах про корисливі злочини проти приватної власності», відповідно до яких небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого насильство це заподіяння йому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або короткочасну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння. До останніх, зокрема, слід відносити насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, здушення шиї, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

В суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_13 показав, що ОСОБА_8 разом із ОСОБА_16 та ОСОБА_17 наносили йому удари по тілу. Руки, ноги та рот зв`язували скотчем, однак в подальшому клейку стрічку з рота зняли, хто саме зв`язував, не конкретизував. ОСОБА_8 прив`язував його до дерева, однак на той час такого скотчу в ділянці рота не було.

Відповідно до висновку №80/2015 від 06.05.2015 у потерпілого ОСОБА_13 при судово-медичному огляді виявлено лише осаднення шкіри на лівому зап`ясті, яке утворилося від контакту з тупим предметом, можливо, від дії клейкої стрічки; садно на голові, яке утворилося від контакту з тупим предметом, можливо при ударі головою до дерева. Як вбачається із описової частини висновку експерта, зі слів оглянутого встановлено, що йому зв`язували руки та ноги, клейкою стрічкою головою та тулубом прив`язували до дерева, під час цього вдарився до дерева головою. Через декілька годин самостійно звільнився. Свідомості не втрачав, кровотечі не було, за медичною допомогою не звертався.

Виправдовуючи Теодоровича за ч.2 ст. 186 КК України у зв`язку з недоведеністю складу кримінального правопорушення, судом обґрунтовано враховано те, що стороною обвинувачення, окрім показань потерпілого, не надано жодних доказів, які б підтверджували вчинення ОСОБА_8 відкритого викрадення чужого майна (грабіж), за попередньою змовою групою осіб, а показання потерпілого в цій частині, при тому що про викрадення таких речей ним не було заявлено при написанні заяви про скоєння злочину, за відсутності інших належних, достовірних та достатніх доказів про обставини, що згідно зі ст. 91 КПК України підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні, свідчать про наявність сумніву щодо вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, який в силу ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України тлумачиться на його користь, а припущення про його винуватість, що ґрунтується лише на неоднозначних показаннях потерпілого, не може бути покладено в основу обвинувального вироку.

З огляду на викладене колегія суддів визнає доводи апеляційної скарги прокурора необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 відшкодування моральної шкоди.
Цивільний позов потерпілого вирішений судом з врахуванням вимог закону. Судом встановлено, що внаслідок вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення потерпілий зазнав душевних переживань через позбавлення майна, яким він користувався, а також спричинення йому фізичного болю, переживань, було порушено його звичний життєвий уклад, внаслідок вчинення злочину потерпілий тривалий час був позбавлений можливості користуватися транспортним засобом.
Суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України є підставою для зміни судового рішення.

У вироку суду зазначено, що при призначенні ОСОБА_8 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину; особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не працював, одружений, посередньо характеризується за місцем проживання.

З врахування виключення кваліфікуючої ознаки вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, відповідно до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, часткового визнання вини як обставини, що пом`якшує покарання, відсутності обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів вважає за необхідне призначене ОСОБА_8 основне покарання у виді семи років позбавлення волі пом`якшити до шести років позбавлення волі.

На думку колегії суддів, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстави для призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання відсутні.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015) зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно з ч.2 ст. 532 КПК України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Оскільки ОСОБА_8 з 20.05.2015 по 01.12.2015, з 16.02.2016 по 12.03.2016, з 21.11.2016 по 25.04.2019(день набрання вироком законної сили після перегляду його судом апеляційної інстанції) перебуває в місцях попереднього ув`язнення, на підставі ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015) обвинуваченому слід зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20.05.2015 по 01.12.2015, з 16.02.2016 по 12.03.2016, з 21.11.2016 по 25.04.2019включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Врахувавши у строк покарання строк попереднього ув`язнення відповідно до положень ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015), ОСОБА_8 слід вважати таким, що відбув призначене покарання у виді шести років позбавлення волі та звільнити його з-під варти з залу суду негайно.
У решті вирок залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 задоволити частково, апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 28 березня 2018 рокущодо ОСОБА_8 змінити.

Пом`якшити ОСОБА_22 призначене за ч.2 ст. 289КК України основне покарання до шести років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015) зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20.05.2015 по 01.12.2015, з 16.02.2016 по 12.03.2016, з 21.11.2016 по 25.04.2019 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 з-під варти з залу суду негайно як такого, що відбув призначене покарання.

У решті вирок залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4