Номер провадження: 11-сс/813/1134/19
Номер справи місцевого суду: 521/7377/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуюча - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 06.05.2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000810, внесеному до ЄРДР 11.04.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358, ст.356 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 06.05.2019 року задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000810, внесеному до ЄРДР 11.04.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.4 ст.358, ст.356 КК України, та накладено арешт на об`єкти нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) із забороною розпоряджатись цим майном.
Своє рішення про накладення арешту на майно слідчий суддя мотивував тим, що без застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження не можливо виконати завдання кримінального провадження в частині захисту суспільства та держави від кримінальних правопорушень.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що:
- висновки, викладені прокурором в клопотанні про арешт майна не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_8 майно, на яке накладений арешт, було придбано на законних підставах;
- слідчим суддею не з`ясовано, які саме обставини дають підстави для висновку про те, що дане нерухоме майно є речовим доказом в розумінні ст.98 КПК України, та не вказано, як саме такий речовий доказ міг зберегти на собі сліди кримінального правопорушення.
Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника власника майна, який просив задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.
Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя розглянув клопотання повно, всебічно та об`єктивно, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на майно лише в частині обмеження правомочності власників на розпорядження указаними земельними ділянками та законно відмовив у забороні користування земельними ділянками.

Як зазначено у клопотанні прокурора, СВ Хмельницького ВП Малиновського ВП ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000810, внесеному до ЄРДР 11.04.2016 року за ч.4 ст.190, ч.4 ст.358, ст.356 КК України, за заявами ОСОБА_9 про використання ОСОБА_10 завідомо підроблених документів з метою реєстрації себе як директора ТОВ «Главбуд Плюс», а також про заволодіння невстановленими особами майном ТОВ «Главбуд Плюс», а саме нежитловими приміщеннями загальною площею 3807,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Остапа Вишні, 1А, шляхом проведення протиправних реєстраційних дій з вищевказаною нерухомістю попри наявність її обтяження.

У клопотанні прокурора вказано, що нерухоме майно предметом кримінального правопорушення, тому підлягає арешту шляхом заборони розпорядження цим майном.

Дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначене у клопотанні майно може мати відношення до даного кримінального провадження, оскільки могло бути набутим у власність третіми особами внаслідок кримінального правопорушення, внаслідок чого вірно наклав арешт на зазначене вище майно.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Апеляційним судом встановлено, що прокурором при складанні клопотання в повній мірі дотримані вищевказані вимоги кримінального процесуального Закону, оскільки воно містить всі необхідні відомості та правове обґрунтування необхідності накладення арешту на майно.

Вищевикладені обставини були вірно враховані слідчим суддею при прийнятті оскаржуваного рішення, їм була надана належна правова оцінка, внаслідок чого слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для накладення арешту шляхом обмеження правомочності власників на розпорядження таким майном.

В апеляційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування відсутності необхідності такого ступеню втручання у права власника нерухомого майна, як заборона розпорядження майном.

Крім того, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності в оскарженій ухвалі вказівки на те, які саме сліди могло зберегти на собі майно, на яке прокурор просить накласти арешт, оскільки, відповідно до клопотання прокурора, основною метою арешту майна є запобігання незаконному відчуженню нерухомого майна.

Також апеляційний суд наголошує, що застосований до арештованого майна засіб обтяження не позбавляє права добросовісного набувача на користування цим майном, а заборона подальшого розпорядження ним є гарантією ефективності проведення досудового розслідування та забезпечує можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди в разі доведення наявності складу кримінального правопорушення.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржене рішення слідчого судді постановлене у чіткій відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, у зв`язку з чим така апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржена ухвала без змін.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407,409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 06.05.2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000810, внесеному до ЄРДР 11.04.2016 року за ч.4 ст.190, ч.4 ст.358, ст.356 КК України, залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4