Номер провадження: 11-кп/813/294/19
Номер справи місцевого суду: 492/526/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_11 на вирок Арцизького районного суду Одеської області від 03.04.2018 року у кримінальному проваджені за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, -

встановив:

оскаржуваним вироком районного суду:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Арциз Одеської області, українець, громадянин України, з середньою освітою, одружений, маючий на утриманні одну неповнолітню дитину, не працюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 17.11.2015 року Арцизьким районним судом Одеської області за ч.2 ст.289 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на 2 роки;

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України та призначено йому покарання:
- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;
- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
В силу ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
Відповідно до вимог ч. 1, ч. 4 ст. 71 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_10 до покарання, призначеного за даним вироком, приєднано частково один рік два місяці позбавлення волі з не відбутого ним покарання за вироком Арцизького районного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року та остаточно визначено ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.
На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили у виді тримання під вартою ОСОБА_10 змінено на особисте зобов`язання та звільнено ОСОБА_10 з-під варти в залі суду. Зобов`язано ОСОБА_10 не відлучатися з м. Арциз Одеської області, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання, прибувати до суду за першою вимогою. Вироком суду вирішено питання про процесуальні витрати у кримінальному провадженні.
Згідно з оскаржуваним вироком районного суду ОСОБА_10 визнаний винним за те, що він, приблизно в період часу з 20 по 25 серпня 2016 року, більш точної дати та часу встановити не представилось можливим, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, переслідуючи прямий умисел, таємно викрав з кімнат будинку АДРЕСА_2 , в якому проживав, 7 чавунних радіаторів опалення на 10 секцій кожний, загальною вартістю 3733,31 грн., із розрахунку 533,33 грн. за кожний, які належать на праві приватної власності потерпілому ОСОБА_12 , чим завдав останньому матеріальну шкоду на загальну суму 3733,31 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном в подальшому розпорядився на власний розсуд.
06 грудня 2016 року, приблизно о 14 год. 00 хв., більш точного часу встановити не представилось можливим, ОСОБА_10 , перебуваючи в будинку АДРЕСА_3 , керуючись раптово виниклим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, із корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, повторно, з веранди зазначеного будинку, таємно викрав автомобільну акумуляторну батарею сірого кольору марки «FIRE BULL», моделі «100-А», вартістю 2078,67 грн., яка належить на праві приватної власності потерпілому ОСОБА_13 , чим завдав останньому матеріальну шкоду на зазначену суму, після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення (злочину).
21 грудня 2016 року, приблизно о 02 год. 00 хв., більш точного часу встановити не представилось можливим, ОСОБА_10 , через незачинені вхідні двері зайшов до котельні, розташованої у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_4 , де працювала його знайома потерпіла ОСОБА_14 , та, побачивши, що остання на ліжку спить, з користі, керуючись раптово виниклим умислом, зі столу таємно викрав планшет марки «LENOVO TAB A 7-40», вартістю 1472,69 грн., з урахуванням його зносу, який належить на праві приватної власності потерпілій ОСОБА_14 , чим завдав останній матеріальну шкоду на зазначену суму, після чого покинув місце вчинення кримінального правопорушення (злочину).
Крім того, 07 лютого 2017 року, приблизно о 19 год. 00 хв., більш точного часу встановити не представилось можливим, ОСОБА_10 , переслідуючи умисел, направлений на незаконне заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_15 , зловживаючи довірою останнього, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, з корисливих мотивів, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_5 , усно в розмові повідомив потерпілому ОСОБА_15 неправдиві відомості про те, що може продати останньому ноутбук свого знайомого, на що потерпілий погодився та, перебуваючи на вулиці біля зазначеного будинку, ОСОБА_10 отримав від потерпілого ОСОБА_15 грошові кошти у сумі 900,00 грн., які останній передав добровільно та самостійно, вважаючи, що це є правомірним та необхідним, оскільки з ОСОБА_10 був знайомий та не мав підстав не довіряти останньому, після чого ОСОБА_10 покинув місце вчинення кримінального правопорушення (злочину).
25 лютого 2017 року, приблизно о 16 год. 00 хв., більш точного часу встановити не представилось можливим, ОСОБА_10 , переслідуючи прямий умисел, направлений на незаконне заволодіння грошовими коштами потерпілого ОСОБА_16 , зловживаючи довірою останнього, повторно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, з корисливих мотивів, в телефонній розмові повідомив потерпілому ОСОБА_16 неправдиві відомості про те, що може продати потерпілому ноутбук свого знайомого і попросив передати йому грошові кошти за ноутбук у сумі 900,00 грн., на що потерпілий погодився та, того ж дня, приблизно о 19 год. 00 хв., перебуваючи біля під`їзду будинку АДРЕСА_6 , ОСОБА_10 отримав від потерпілого грошові кошти у сумі 900,00 грн., які останній передав добровільно та самостійно, вважаючи, що це є правомірним та необхідним, оскільки з ОСОБА_10 був знайомий та не мав підстав не довіряти останньому, після чого ОСОБА_10 покинув місце вчинення кримінального правопорушення (злочину).
Не погоджуючись з вироком районного суду прокурор Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить скасувати вирок районного суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки; за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки; на підставі ч.1 ст.70 КК України остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки; відповідно до вимог ч.1, 4 ст.71 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_10 до покарання, призначеного за даним вироком, приєднати частково один рік два місяці позбавлення волі з не відбутого ним покарання за вироком Арцизького районного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року та остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор посилається на те, що районним судом безпідставно застосовано до обвинуваченого ОСОБА_10 дію п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, з огляду на те, що даний Закон не може бути застосований до ОСОБА_10 , який не відбув повністю покарання, призначеного вироком Арцизького районного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року та знов вчинив нові умисні злочини.
Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, та ці обставини ніким не оспорюються.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_10 не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону при прийняті оскаржуваного рішення районним судом дотримані не були.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Положеннями закріпленими в ст. 409 КПК України регламентовано підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно положень ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №8 від 12 червня 2009 року), при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Статтею 86 КК України визначено, що амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.
Амністія це вид звільнення від кримінальної відповідальності чи від покарання та його відбування, який на підставі закону про амністію застосовується судом щодо певної, але індивідуально невизначеної категорії осіб, винних у вчиненні злочинів.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністією є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.
Виходячи з вищенаведеного, зазначені норми закону передбачають застосування амністії саме до осіб, а не до покарання, а тому не може ставитися у залежність від призначення особі покарання за сукупністю вироків з можливістю застосування до неї акта амністії.
Так, у ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» визначено перелік категорій осіб, до яких амністія не застосовується. Структура зазначеної норми через використання у ній підпунктів, з наведенням конкретної категорії у кожному з них, свідчить про відокремленість цих категорій та неможливість їх підміни одна одною.
Зокрема, у п. «а» встановлена заборона застосування амністії до осіб, які після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання, знову вчинили умисний злочин. Тобто, вказаний пункт поширюється на осіб, які в період відбування покарання вчинили новий злочин, і, відповідно, не може стосуватися осіб, які були звільнені від відбування покарання, в тому числі, з випробуванням.
До осіб, які вчинили злочин, у період іспитового строку, має застосовуватися спеціальна норма п. «в» вказаного Закону, який забороняє застосовувати амністію щодо іншої категорії осіб тих, які були звільнені судом від відбування покарання з випробуванням і до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинили умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Таким чином, формулювання «знову вчинили умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин» свідчить про те, що вчинення особою попередньо або в подальшому умисних злочинів невеликої чи середньої тяжкості не є підставою для незастосування до неї Закону України «Про амністію у 2016 році».
Отже, у випадку, якщо особа, яка була звільнена судом від відбування покарання з випробуваннями, і до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинила умисний злочин, який не є тяжким та особливо тяжким, вона підлягає звільненню від відбування покарання за вчинення останнього злочину на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», за умови, якщо вона являється суб`єктом застосування цього Закону. У випадку, якщо особа попереднім вироком була засуджена за злочин, який виходячи з його тяжкості або переліку статей КК України не підпадає під дію Закону України «Про амністію у 2016 році», питання щодо застосування амністії може бути вирішено тільки щодо останнього злочину, і в таких випадках правила встановлені ст. 71 КК України, при призначенні покарання не застосовуються і попередній вирок виконується окремо.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, висловленим у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі 135/84/17, провадження № 51-5195кмо18.
З огляду на викладене, оскільки за попереднім вироком Арцизького районного суду Одеської області від 17.11.2015 року ОСОБА_10 було звільнено від відбування покарання з випробуванням за злочин, який виходячи з його тяжкості не підпадає під дію Закону України «Про амністію у 2016 році», і він у період іспитового строку вчинив злочини середньої тяжкості, що відповідає змісту п. «в» ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», то за відсутності підстав, передбачених ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», він мав бути звільнений від покарання, призначеного за злочини у вчиненні яких ОСОБА_10 обвинувачується у даному кримінальному провадженні, і в даному випадку правила встановлені ст. 71 КК України, при призначенні покарання не застосовуються і попередній вирок Арцизького районного суду Одеської області від 17.11.2015 року має виконуватись окремо.
Таким чином, перевіривши вирок, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи прокурора про неправильне застосування норм кримінального закону при призначенні покарання, яке виразилось у непризначені остаточного покарання відповідно до ст. 71 КК України, безпідставні.
Разом з цим, апеляційним судом встановлено, що районний суд, при призначенні покарання, не дотримався вимог закону та помилково на підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнив обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування покарання призначеного остаточно за сукупністю вироків відповідно до вимог ч. 1, ч. 4 ст. 71 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш тяжкого покарання.

Враховуючи те, що прокурор ставить питання про скасування вироку районного суду та ухвалення апеляційним судом нового вироку, яким просить призначити обвинуваченому покарання за вчинені злочини у виді позбавлення волі, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції відносно обвинуваченого, підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, з ухваленням нового вироку в цій частині.

При призначенні покарання апеляційний суд враховує положення ст.ст. 50, 65 КК України, відповідно до яких особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, ступеню їх тяжкості та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Апеляційний суд погоджується з висновками районного суду щодо відсутності обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, та вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі. На переконання апеляційного суду таке порання буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення та є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться в ст.50 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 за цим вироком, апеляційний суд також враховує Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18.03.2019 року у справі 135/84/17, провадження № 51-5195кмо18, згідно якого у випадку, якщо особа, яка була звільнена судом від відбування покарання з випробуваннями, і до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинила умисний злочин, який не є тяжким та особливо тяжким, вона підлягає звільненню від відбування покарання за вчинення останнього злочину на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», за умови, якщо вона являється суб`єктом застосування цього Закону. У випадку, якщо особа попереднім вироком була засуджена за злочин, який виходячи з його тяжкості або переліку статей КК України не підпадає під дію Закону України «Про амністію у 2016 році», питання щодо застосування амністії може бути вирішено тільки щодо останнього злочину, і в таких випадках правила встановлені ст. 71 КК України, при призначенні покарання не застосовуються і попередній вирок виконується окремо.

Пункт «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачає можливість звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, у тому числі осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні» установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Судом встановлено та учасниками провадження не оспорюється, що ОСОБА_10 є батьком неповнолітньої ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та не позбавлений батьківських прав щодо дитини; злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_10 , відповідно до ст.12 КК України є злочинами середньої тяжкості та вчинені останнім до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році», у зв`язку з чим ОСОБА_10 має право на застосування до нього п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Таким чином, приймаючи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_10 скоїв кримінальні правопорушення після ухвалення вироку Арцизького районного суду Одеської області від 17.11.2015 року, в період іспитового строку, призначеного цим вироком, апеляційний суд вважає за необхідне призначити йому покарання за злочини, у вчиненні яких він обвинувачується у даному кримінальному провадженні у виді позбавлення волі із застосуванням ч.1 ст.70 КК України, тобто за сукупністю злочинів із застосуванням принципу повного поглинення менш суворого покарання більш суворим із звільненням його від відбування призначеного покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Вирок Арцизького районного суду Одеської області від 17.11.2015 року, яким ОСОБА_10 засуджений за ч. 2 ст. 289 КК України до позбавлення волі строком на п`ять років із звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на два роки, слід виконувати окремо.
За таких обставин апеляційний суд визнає вирок районного суду в частині призначеного покарання та в частині вирішення питання звільнення обвинуваченого ОСОБА_10 на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від відбування остаточного покарання, призначеного на підставі ч. 1, ч. 4 ст. 71 КК України, необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону, а тому вирок суду першої інстанції не може залишатися в силі та підлягає скасуванню, з постановленням за правилами ст.420 КПК України апеляційним судом нового вироку.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Арцизького районного суду Одеської області від 03.04.2018 року відносно ОСОБА_10 , засудженого за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України скасувати в частині призначеного покарання, та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покарання:

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;
- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
В силу ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, звільнити.
Вирок Арцизького районного суду Одеської області від 17.11.2015 року, яким ОСОБА_10 засуджений за ч.2 ст.289 КК України до позбавлення волі строком на п`ять років із звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на два роки, виконувати окремо.
В іншій частині вирок районного суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим в той же строк, з дня отримання копії вироку.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4