Справа № 351/2686/18
Провадження № 11-кп/4808/208/19
Категорія ч.1 ст.289 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

та його законного представника ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000286 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_11 на вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Трофанівка Снятинського району Івано-Франківської області та жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду неповнолітнього ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 1000 (одна тисяча) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч ) гривень.

На підставі ст. 105 КК України неповнолітнього ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання, застосувавши до нього примусові заходи виховного характеру, передбачені п.3 ч.2 ст. 105 КК України, у виді передачі його під нагляд матері ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительки с.Бучачки Снятинського району Івано-Франківської області до досягнення обвинуваченим повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_8 в дохід держави витрати на залучення експерта, у зв`язку із проведенням експертизи: № 4.5-125/18 від 29.11.2018р. в сумі 858,00 грн.

Вирішено питання про речові докази в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 , вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом.

Злочин вчинено за наступних обставин.

Так, 17.11.2018 року близько 03:00 год. неповнолітній ОСОБА_8 разом із ОСОБА_12 на автомобілі марки «ВАЗ 21011», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_12 , який на праві власності належить ОСОБА_13 , жителю АДРЕСА_2 , приїхав на автостоянку, яка розташована навпроти будівлі АДРЕСА_3 .

Близько 03:50 год. неповнолітній ОСОБА_8 , перебуваючи в салоні вищевказаного автомобіля та скориставшись відсутністю водія ОСОБА_12 , вирішив незаконно заволодіти даним транспортним засобом. Для цього, за допомогою ножиців, які знаходились у салоні транспортного засобу, намагався завести двигун автомобіля без ключа запалювання, а коли завести двигун не зумів, то вирвав контактну групу замка запалювання та намагався завести двигун шляхом з`єднання проводів запалювання, однак посадив акумуляторну батарею автомобіля.

Після цього, неповнолітній ОСОБА_8 попросив ОСОБА_14 , який не усвідомлював, що ОСОБА_8 намагається незаконно заволодіти транспортним засобом, та стояв неподалік, допомогти йому штовхнути автомобіль та завести його з буксира, пообіцявши останньому заплатити 30 гривень.

В подальшому, неповнолітній ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, розуміючи, що він не має ані дійсного, ані уявного права на транспортний засіб, а саме автомобіль марки «ВАЗ 21011», реєстраційний номер НОМЕР_1 , непомітно для сторонніх осіб, накатом поїхав на ньому з місця події, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом потерпілого ОСОБА_12 вартістю 10796 грн.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_11 , не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його злочинних дій, вважає вирок незаконним та таким, що підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню.

В обґрунтування апеляційних доводів, прокурор посилається на те, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому. Вказує, що такою ж є позиція Вищого спеціалізованого суду України, сформульована у листі від 16.01.2017 №223-66/0/4-17 «Про практику здійснення судами кримінального провадження щодо неповнолітніх». Таким чином суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього ОСОБА_8 від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру на підставі ст.105 КК України, повинен був згідно ч.2 ст.373 КПК України постановити вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та на підставі ст.105 КК України звільнити його від покарання без визначення його виду і розміру, та застосувати до обвинуваченого примусові заходи виховного характеру.

Крім того, прокурор посилається на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 1 ст. 99 КК України призначив неповнолітньому ОСОБА_8 покарання у виді штрафу за відсутності відомостей щодо наявності в обвинуваченого самостійного доходу та власних коштів або майна, на яке може бути звернене стягнення. А також розмір призначеного штрафу - 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суперечить вимогам ч.2 ст.99 КК України, якою визначено, що розмір штрафу, в тому числі за вчинення злочину, за який передбачено основне покарання лише у виді штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановлюється судом в межах до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Просить вирок Снятинського районного суду від 26.03.2019 року змінити. Виключити з резолютивної частини вироку вказівку про призначення неповнолітньому ОСОБА_8 покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити;

- обвинувачений ОСОБА_8 , його законний представник та захисник не заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

В своїй апеляційній скарзі прокурор не оскаржує правильність встановлених судом фактичних обставин, правильність кваліфікації дій обвинуваченого та доведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, в зв`язку з чим відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Разом з тим, в апеляційній скарзі прокурор вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

За правилами статті 373 КПК України якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 105 КК України, неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання. У цьому разі суд застосовує до неповнолітнього такий примусовий захід виховного характеру, зокрема, застереження.

Згідно з п.16 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.01.2017 року № 223-66/0/4-17 «Про практику здійснення судами кримінального провадження щодо неповнолітніх» рішення про звільнення від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру приймається за результатами судового розгляду обвинувальним вироком суду.

При цьому слід зазначити, що системний аналіз вжитих у кримінальному законі формулювань «звільнення від покарання» (чч.4 і 5 ст.74, ч.1 ст.105 КК), «звільнення від відбування покарання» (стст.75, 79, 104 КК), «звільнення від призначеного покарання» (ст.78 КК) дає підстави зробити висновок, що під звільненням від покарання із застосуванням інших заходів примусу слід розуміти звільнення не від конкретного покарання, визначеного в санкції статті чи призначеного судом, а від його призначення як виду примусових заходів в цілому. Іншими словами, суд, приймаючи рішення про звільнення неповнолітнього від покарання із застосуванням заходів виховного характеру відповідно до ч.2 ст.373 КПК, постановляє вирок, яким визнає обвинуваченого винуватим у вчиненому злочині (кримінальному правопорушенні), керуючись ст.105 КК звільняє його від покарання без визначення його виду і розміру та застосовує примусові заходи виховного характеру.

З оскаржуваному вироку вбачається, що ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.289 КК України, який згідно ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, у неповнолітньому віці, до кримінальної відповідальності притягується вперше, у скоєному щиро розкаюється, добровільно відшкодував завдану шкоду, активно сприяв розкриттю злочину, на обліку в наркологічному та психоневрологічному кабінетах не знаходиться, виховувався належним чином у повній сім`ї у нормальних соціально-побутових умовах, інвалідності немає, вад психічного розвитку та фізичного здоров`я не встановлено, по місцю проживання та навчання характеризується позитивно.

Відповідно до висновку органу пробації неповнолітній ОСОБА_8 може виправитися без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк.

За вказаних обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про звільнення ОСОБА_8 від покарання та застосування до нього примусових заходів виховного характеру, проте ухвалюючи вирок, безпідставно призначив неповнолітньому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.289 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідність.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування або з міни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити, а вирок суду - змінити.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2019 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку вказівку про призначення неповнолітньому ОСОБА_8 покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

В решті вирок Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 26 березня 2019 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5