Постанова

Іменем України
05 грудня 2019 року

м. Київ
Справа № 153/1118/18
Номер провадження в апеляційному суді 11-кп/801/513/2019

Провадження № 51 3607 км 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000343 від 05 вересня 2017 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Безводне Ямпільського району Вінницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року за

ст. 129 ч. 1, ст. 125 ч. 1, ст. 70 ч. 1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців,
за ст. 125 ч. 2 КК України,
за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_8 на вирок Вінницького апеляційного суду від 26 червня 2019 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 18 січня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 125 ч. 2 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року щодо ОСОБА_6 ухвалено виконувати самостійно.

Ухвалено стягнути зі ОСОБА_6 : на користь потерпілого ОСОБА_7

3 376 гривень 44 копійки на відшкодування матеріальної шкоди, 10 000 гривень моральної шкоди та 4 444 гривні 49 копійок понесених потерпілим процесуальних витрат; на користь держави 704 гривні 80 копійок судового збору.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що він

05 вересня 2016 року приблизно о 06 годині 45 хвилин на території домоволодіння колишньої співмешканки ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин вчинив щодо останньої протиправні дії.
З метою захисту своєї матері у конфлікт втрутився ОСОБА_7 , який намагався припинити незаконні дії ОСОБА_6 та затримати його до приїзду працівників поліції. ОСОБА_6 , знаходячись у житловій кімнаті зазначеного будинку, протидіяв ОСОБА_7 та, знаючи про наявність у останнього травми плеча, схопив своїми руками праву руку потерпілого та ривком потягнув до низу. У подальшому ОСОБА_6 вийшов з будинку, однак ОСОБА_7 його наздогнав та намагався зупинити, тримаючи за одяг, на що ОСОБА_6 завдав потерпілому удар долонею руки в область обличчя, один удар в передню частину правого плеча, один удар в область грудної клітки, від чого ОСОБА_7 впав на землю та втратив свідомість. У результаті таких дій ОСОБА_7 заподіяно легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вироком Вінницького апеляційного суду від 26 червня 2019 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 за ст. 125 ч. 2 КК України в частині призначення покарання за апеляційними скаргами прокурора та потерпілого ОСОБА_7 скасовано, ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.
На підставі ст. 70 ч. 4, ст. 72 ч. 3 КК України вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року щодо ОСОБА_6 ухвалено виконувати самостійно.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 вказано рахувати з дня прибуття і постановки його на облік у виправному центрі.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали, а також короткий зміст поданих заперечень
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирок апеляційного суду щодо нього у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права і призначити новий розгляду у суді апеляційної інстанції. Вбачає порушення його права на захист у тому, що прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 у ході судових дебатів у суді першої інстанції просив призначити покарання у виді штрафу в розмірі 90 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, в апеляційній скарзі прокурор також просив ухвалити свій вирок і призначити таке покарання, однак прокурор ОСОБА_8 частково підтримав апеляційній скарги прокурора та потерпілого і висловив думку про призначення покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, чим фактично вніс зміни до апеляційної скарги прокурора на погіршення становища обвинуваченого з порушенням вимог ст. 403 ч. 4 КПК України. Вважає, що суд апеляційної інстанції в повній мірі не врахував, що саме потерпілий своєю поведінкою провокував продовження конфлікту, що він позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, частково визнав свою вину, є інвалідом 3-ї групи довічно. Зазначає, що за одні й ті самі дії його двічі засуджено, спочатку вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року, а потім вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 18 січня 2019 року.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись наістотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що, скасувавши вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухваливши свій вирок, апеляційний суд не зазначив відповідні статті закону України про кримінальну відповідальність, а тому вважає, що вирок суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370, 374, 418, 420 КПК України. Крім того, указує на те, що при призначенні ОСОБА_6 остаточного покарання на підставі ст. 70 ч. 4 КК України, суд апеляційної інстанції застосував ст. 72 ч. 3 КК України, яка не підлягала застосуванню.

У запереченнях на касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та прокурора потерпілий ОСОБА_7 зазначає про безпідставність доводів, викладених у касаційних скаргах, та просить залишити їх без задоволення, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 без зміни.
Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги засудженого та прокурора не надходило.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 у судовому засіданні висловив доводи на підтримання своєї касаційної скарги та просив її задовольнити.
Прокурор у судовому засіданні вважала касаційну скаргу прокурора обґрунтованою лише в частині неправильного посилання на ст. 72 ч. 3 КК України і просила її задовольнити частково, виключивши посилання на вказану статтю, а касаційну скаргу засудженого вважала безпідставною і просила залишити її без задоволення.
Потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечив проти задоволення касаційних скарг засудженого та прокурора.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 420 ч. 2 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами. Фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій засудженого в касаційних скаргах не оспорюються.

Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про притягнення його до кримінальної відповідальності двічі за одні й ті самі дії є безпідставними.

Відповідно до принципу юридичної відповідальності «non bis in idem» особа не може бути притягнута до юридичної відповідальності за одне й те саме правопорушення.

Цей принцип закріплено в ст. 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Стаття 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних гарантує, що нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.
Із матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_6 засуджено вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року за заподіяння легких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та погрозу їй вбивством. Вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 18 січня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за заподіяння ОСОБА_7 легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Хоча зазначені події і мали місце в один час 05 вересня 2016 року приблизно о

06 годині 45 хвилин та в одному і тому ж місці за адресою: АДРЕСА_2 , протиправні дії щодо

ОСОБА_9 та ОСОБА_7 були різними, спричинили різні наслідки та утворили різні склади кримінальних правопорушень. Отже, порушення принципу юридичної відповідальності «non bis in idem» колегія суддів не вбачає.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 125 ч. 2 КК України. При цьомусуд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Що стосується посилання засудженого ОСОБА_6 на неправильне призначення йому покарання апеляційним судом та неврахування всіх даних про його особу, зміну прокурором апеляційної скарги з порушенням вимог ст. 404 ч. 3 КПК України, то вони є необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
При призначені покарання ОСОБА_6 за ст. 125 ч. 2 КК України суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу засудженого, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд указав на те, що суд першої інстанції належним чином не врахував, що ОСОБА_6 у вчиненому не розкаявся, в судових засіданнях проявляв неповагу до потерпілого, цивільний позов не визнав та заподіяну шкоду не відшкодував.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про неправильне звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням і призначив ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців, мотивувавши таке рішення.
Згідно зі ст. 403 ч. 4 КПК України внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження не допускається.
У апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просив ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 за ст. 125 ч. 2 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі 90 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Потерпілий ОСОБА_7 в апеляційній скарзі за аналогічними підставами просив апеляційну інстанції ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити за

ст. 125 ч. 2 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Із журналу судового засідання від 18 червня 2019 року та аудіозапису цього судового засідання, який міститься на технічному носії фіксації кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, вбачається, що прокурор ОСОБА_8 частково підтримав апеляційні скарги прокурора та потерпілого, вважав, що вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 у частині призначення покарання підлягає скасуванню, просив суд апеляційної інстанції ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_6 за

ст. 125 ч. 2 КК України призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. Така позиція не суперечить вимогам кримінального процесуального закону, не є змінами до апеляційної скарги прокурора і такі зміни до неї в розумінні ст. 403 ч. 4 КК України не вносились.
Покарання, призначене ОСОБА_6 судом апеляційної інстанції, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, воно відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки апеляційного суду щодо призначеного покарання, а також свідчили б про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді обмеження волі, у касаційній скарзі засудженого не наведено і за матеріалами кримінального провадження такі обставини не встановлені.
Враховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 не знаходить.

Доводи касаційної скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 374 ч. 4 п. 2 КПК України, у разі визнання особи винуватою в резолютивній частині вироку зазначаються, у тому числі, прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його винуватим у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.
У резолютивній частині вироку апеляційного суду зазначено про скасування вироку Чернівецького районного суду Вінницької області від 18 січня 2019 року щодо ОСОБА_6 за ст. 125 ч. 2 КК України в частині призначення покарання та в цій частині ухвалено новий вирок, ОСОБА_6 призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.
Отже, вирок апеляційного суду за змістом відповідає вимогам статей 374, 420 КПК України, а зазначений порядок викладення резолютивної частини не перешкодив і не міг перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Разом з тим, доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування

ст. 72 ч. 3 КК України є обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 72 ч. 3 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Із матеріалів кримінального провадження вбачаться, що вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 28 березня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 129 ч. 1, ст. 125 ч. 1, ст. 70 ч. 1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік 6 місяців.
Вироком Вінницького апеляційного суду від 26 червня 2019 року ОСОБА_6 призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців, яке належить відбувати реально, і тому остаточне покарання ОСОБА_6 призначено на підставі ст. 70 ч. 4 КК України.
За таких обставин посилання при призначенні ОСОБА_6 покарання ще і на положення ст. 72 ч. 3 КК України є зайвим і неправильним.
За таких обставин, вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 підлягає зміні, а касаційна скарга прокурора задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_8 задовольнити частково, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького апеляційного суду від 26 червня 2019 року щодо ОСОБА_6 змінити, виключити із резолютивної частини цього вироку посилання на застосування ст. 72 ч. 3 КК України.

У решті вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3