Житомирський апеляційний суд
Справа №275/148/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
обвинуваченого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
перекладача: ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 26 червня 2019 року про продовження строку тримання під вартою, -

в с т а н о в и л а:

На розгляді Корольовського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст.357 ч.3, ч.3 ст.358, ч.3 ст.289, ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115, п.12 ч.2 ст.115 України.

Відповідно ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Оскільки підготовче судове засідання відкладено, виникла необхідність розгляду питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Прокурор звернувся з клопотанням продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Захисник просила відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Обвинувачений клопотання захисника підтримав.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 26 червня 2019 року строк тримання під вартою ОСОБА_7 продовжено до 24 серпня 2019 року. Суд прийшов до висновку про необхідність продовження обраного запобіжного заходу, оскільки такий запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а характеру та тяжкості діянь, які йому інкримінуються, надають можливість забезпечити безперешкодне здыйснення правосуддя, зокрема, запобігти ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні усного клопотання процесуального прокурора. Посилається на те, що ухвала суду є не обґрунтованою, при її винесені судом першої інстанції мало місце неповнота дослідження обставин справи, що спричинило невідповідність висновків суду фактичним обставинам. Зазначає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою та подається окремим клопотанням щодо кожної особи, згідно з п.4 ст.184 КПК України. Прокурором не було подано до суду письмове клопотання про обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 у порядку та строки, визначені ч.3 ст.315 КПК України за правилами, визначеними розділом II КПК України. Однак судом першої інстанції грубо порушено норми процесуального права в частині застосування запобіжного заходу 26.06.2019р. для ОСОБА_7 , який є грузином за національністю, уродженцем Грузії, апатридом, та є особою, яка не володіє українською мовою. ОСОБА_7 на виконання ухвали апеляційної суду з усунення недоліків складення обвинувального акту, органом досудового розслідування вручено обвинувальний акт як на українській мові так і на грузинські мові, в той же час даним складом суду першої інстанції відмовлено в залученні перекладача. Вказує також, що в усному клопотанні про продовження запобіжного заходу було вказано абстрактні припущення, котрі жодним чином не підтверджені належними доказами, що наявні декілька ризиків. Припущення, що ОСОБА_7 буде вчиняти кримінальні правопорушення чи продовжить кримінальне правопорушення у якому підозрюється - також жодним чином не підтверджені та не можуть бути підтверджені. Натомість сторона захисту наголошувала суду про відсутність доказів, що об`єктивно підтверджували б припущення прокурора, що ОСОБА_7 здатний вчинити якийсь з імовірних ризиків. Прокурор нічим не обгрунтував наявність цих ризиків, а захист вважає, що підстав вважати, що існують перелічені слідчим ризики немає, оскільки ОСОБА_7 має ряд важких хвороб та потребує систематичного лікування, має похилий вік, в матеріалах провадження стороною захисту надавалися документи про надання можливості проживати в АДРЕСА_1 , Головою грузинської діаспори ОСОБА_10 . Стверджує, що ОСОБА_7 фактично безперервно перебуває під вартою з 13.09.2013р. і по день слухання справи, станом на 02.07.2019р. він як попередньо ув`язнений відбув 5 років 9 місяців 19 днів, з врахуванням положень ч.5 ст.72 КК України в попередній редакції, відбув 11 років 8 місяців 8 днів. Відповідно до положень ст.197 КПК України сукупний строк тримання під вартою у кримінальних провадженнях щодо особливо тяжких злочинів не повинен становити 12 місяців, а зважаючи, що станом на 26.06.2019р. в провадженні триває підготовче судове засідання, то правових підстав для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 у суду не було.

Заслухавши доповідь судді, захисника та обвинуваченого, які підтримали свою апеляційну скаргу, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, та вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку передбаченому КПК України.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання ОСОБА_7 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199, 331 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 неодноразово був засуджений за вчинення умисних тяжких злочинів, є особою без громадянства, постійного місця проживання та реєстрації в Україні не має, обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень із застосуванням насильства, що спричинило загибель потерпілого ОСОБА_11 . Відповідно наданих медичних довідок, ОСОБА_7 має ряд хронічних захворювань з приводу яких йому надається лікування за призначенням лікарів міської медичної частини, а також профільними спеціалістами. Стан його здоров`я середньої важкості, стабільний, потреби у здійснень лікування в спеціалізованому медичному закладі (лікарні) на даний час немає.

При цьому оскільки строк дії ухвали про тримання під вартою, визначений ст.197 КПК України щодо ОСОБА_7 на час розгляду клопотання спливав, враховуючи ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у їх вчиненні, дані про особу обвинуваченого, інші обставини, які підлягають врахуванню при вирішенні питання щодо запобіжного заходу у відповідності до положень ст. 178 КПК України, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що ризик переховування від суду не зменшився, тому немає підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу, виходячи також із необхідності забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, з чим також погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор в усному клопотанні під час підготовчого судового засідання, дали колегії суддів першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може переховуватися від суду.

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належному виконанню обвинуваченим процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час підготовчого судового розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що сторона обвинувачення не підтвердила належними доказами тверджень щодо ризиків, які на думку захисту є абстрактними припущеннями, є безпідставними та з огляду на стадію розгляду кримінального провадження передчасними.

З приводу того, що прокурор заявив клопотання про продовження строку в усній формі, а також про не надання перекладача під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою під час підготовчого судового засідання слід зазначити, що надання перекладача було забезпечено під час апеляційного розгляду провадження, що не може свідчити про порушення права обвинуваченого на захист, а подання клопотання в усній формі не таким істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке в даному випадку може бути підставою для скасування ухвали суду та відмови у задоволенні такого усного клопотання прокурора. При цьому апеляційний суд звертає вагу на те, що з пояснень учасників судового розгляду вбачається, що не дивлячись на таке звернення з клопотанням в усній формі та ненаданням його копії стороні захисту, захисник та обвинувачений були готові до його розгляду, повно та обгрунтовано викладали свою позицію по даному клопотанню. Крім того зазначене клопотання в любому випадку підлягало розгляду судом, оскільки з положень ст. 331 ч.3 КПК України вбачається обов`язок суду не дивлячись на наяність клопотань за умови закінчення строку дії попередньої ухвали про запобіжний захід, вирішити питання про його продовження за власної ініціативи.

Те, що обвинувачений ОСОБА_7 має ряд важких хвороб та потребує систематичного лікування та має похилий вік, заслуговують на увагу колегії суддів, разом з тим зазначені обставини були предметом судового дослідження суду першої інстанції, були враховані судом при ухваленні свого рішення, та враховуючи всі обставини провадження, не можуть бутим безумовними підставами для визнання такого рішення незаконним та для відмови в задоволення клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою та для заміни запобіжного заходу на інший, більш м`який.

Щодо посилань сторони захисту на можливість проживання обвинуваченого в АДРЕСА_1 за місцем проживання голови грузинської діаспори ОСОБА_10 , то слід зазначити, на момент розгляду судом першої інстанції та апеляційним судом дані про те, що обвинувачений має будь-яке право на користування вказаним житлом та про те, що можливо забезпечити його обов`язкове перебування за вказаною адресою з забезпеченням його належної процесуальної поведінки, відсутні. Лише завірянь зазначеного голови діаспори та іншого її представника про можливість користування обвинуваченим даним приміщенням та забезпечення його належного виконання обов`язків представляється недостатнім для застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, тим більш що вказані особи не можуть нести ніякої відповідальності з вказаних питань.

Посилання захисника в апеляційній сказі на конкретні рішення Європейського Суду спростовується посиланням на практику Європейського Суду наведеної в ухвалі апеляційного суду про доцільність за певних обставин застосування запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою та не впливають, враховуючи обставини кримінального провадження та обставини, які впливають на вирішення питання про обрання виду запобіжного заходу, на правильність прийнятого судом першої інстанції рішення та доцільність в даному випадку на продовження строку тримання під вартою на 60 діб під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

При цьому цілком слушними вбачаються посилання захисника на те, що строк попереднього ув`язнення на даний час є дуже значним, а саме з 2013 року, разом з тим ці доводи не можуть бути підставою для висновку про незаконність подальшого тримання обвинуваченого під вартою, як стверджує про це захисник, в тому числі із посиланням на положення п.2 ч.3 ст. 197 КПК України , та для обов`язкового застосування до нього іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, а положення п.2 ч.3 ст. 197 КПК України стосуються обмежень строку тримання під вартою на стадії досудового розслідування провадження, і з огляду на наведені вище однозначні підстави для продовження саме такого запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 не можуть розцінюватися судом в даному випадку як підстави для звільнення обвинуваченого з-під варти.

З огляду на викладене, підстави для задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого, з мотивів наведених в ній, скасування ухвали суду та звільнення обвинуваченого з-під варти, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 26 червня 2019 року про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою до 24 серпня 2019 року, без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: