ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2780/19 Справа № 192/1492/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського Апеляційного суду у складі:
судді - доповідача ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 000409, -
ВСТАНОВИЛА:
цим вироком:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 04.04.2013 року Амур-Нижньодніпровським районним судом за ч. 1 ст. 121 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 14.09.2016 року ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 06.09.2016 року умовно-достроково з невідбутим терміном 1 рік 1 місяць 14 днів;
визнано винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ухвалено відраховувати з моменту набрання вироком законної сили.
Зараховано в строк відбування покарання перебування ОСОБА_7 під вартою з 14 червня 2018 року по день набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_7 залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Вирішено долю речових доказів.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 13.06.2018 року близько 19 години 30 хвилин, будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи біля будівлі магазину розташованого по АДРЕСА_3 , в ході виниклої на ґрунті особистих неприязних відносин сварки із ОСОБА_9 , умисно наніс останньому один удар ножем, який тримав в лівій руці, в область правого плеча, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесне ушкодження у виді колото-різаної рани правого плеча, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 63Е від 09.08.2018 відноситься до легкого ступеню тілесних ушкоджень, що зумовило короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше ніж 21 добу, та один удар ножем, який тримав в лівій руці, в область правої верхньої частини грудної клітини, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесне ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення верхньої частини грудної клітини, з пошкодженням міжреберної артерії правого плеча, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 63Е від 09.08.2018 відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння. Після чого з місця скоєння злочину зник.
Вказаними діями ОСОБА_7 вчинив злочин, відповідальність за який передбачена ч. 1 ст. 121 КК України, а саме, умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

В апеляційних скаргах:
- обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити, як такий, що є несправедливим.
Зазначає, що потерпілий ОСОБА_9 теж його побив, проте ні суд ні прокурор це не прийняли до уваги.
- прокурор просить вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також за причин істотних порушень вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України).
В порядку ст. 407 КПК України, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців та виключити з формулювання обвинувачення вироку, яке суд визнав доведеним, посилання на доказ висновок судово-медичної експертизи № 63Е від 09.08.2018.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Прокурор зазначає, що відповідно до положень ст. 65 КК України, суд має призначити покарання, що є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Судом під час прийняття рішення про визначення покарання засудженому ОСОБА_7 необґрунтовано призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки ОСОБА_7 вже був засуджений 04.04.2013 року Амур-Нижньодніпровським районним судом за ч. 1 ст. 121 КК України до 6 років 6 місяців позбавлення волі. Вчинення ОСОБА_7 нового умисного злочину свідчить про те, що його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства та реального покарання у виді позбавлення волі. Окрім того судом не враховано того факту, що ОСОБА_7 скоїв аналогічний злочин в період не знятої та не погашеної судимості відповідно до вимог ст. 89 КК України, а саме після спливу 7 місяців з моменту відбуття покарання.
Також апелянт не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 , не оскаржуючи фактичних обставин злочину, місця, часу, способу його вчинення, вважає, що рішення суду ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, так як суд в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у формулюванні обвинувачення, яке доведено під час судового розгляду, суд безпідставно здійснив посилання на доказ висновок судово-медичної експертизи № 63Е від 09.08.2018, в той час як докази на підтвердження встановлених судом обставин, мають викладатися окремо у мотивувальній частині судового рішення.
Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційні вимоги сторони обвинувачення та просила їх задовольнити, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, думку обвинуваченого, який вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим та просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, пояснивши, що то була самооборона і він не хотів різати, а лише 2 рази вдарив, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що районний суд вказаних вимог дотримався у повному обсязі.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції перевіряється в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації їх дій за ч. 1 ст. 121 КК України, - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про несправедливість винесеного судом першої інстанції вироку, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 121 КК України, судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності, із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у вироку наведено докладні мотиви.
Юридична кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України, є правильною.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого покарання, колегія суддів зазначає на ступне.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з вимогами статей 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.
Виходячи з положень статті 50 КК України рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
Як вбачається з вироку, при обранні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував обставини, при яких скоєно злочин, тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_7 раніше судимий за аналогічний злочин, судимість не знята і не погашена, за місцем проживання характеризується негативно.
Також судом враховано наявність обставин, що обтяжують його покарання, - рецидив злочину. Обставин, що пом`якшують його покарання, судом не встановлено.
Тому, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65-67 КК України, а призначене судом першої покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
При цьому колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, де суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Отже, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання є м`яким, та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора та зміни вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_8 , - залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 , - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк, з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4