Ухвала

Іменем України
22 листопада 2019 року
м. Київ
Справа №757/47267/19-к
Провадження № 51-5801ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу підозрюваного ОСОБА_4 на ухвалу судді Київського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
встановив:
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2019 року клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Головного слідчого управління Національної поліції України про продовження строку досудового розслідування задоволено частково продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002572 від 22 жовтня 2018 року до одинадцяти місяців, а саме до 09 жовтня 2019 року. В решті вимог клопотання відмовлено.
Ухвалою судді Київського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року, на підставі

ст. ст. 392, 399 КПК України, відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від

05 вересня 2019 року про продовження строку досудового розслідування.
Не погодившись із зазначеним рішенням підозрюваний звернувся з касаційною скаргою, в якій просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, оскільки вважає її незаконною та необґрунтованою.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
Вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 309 КПК України.
За приписами ч.3 ст. 309 КПК України, скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Відповідно до ч. 9 ст. 295 -1 КПК України ухвала слідчого судді, прийнята за результатами розгляду клопотання про продовження строку досудового розслідування оскарженню не підлягає.
У силу ч. 4 ст. 399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Отже, суддя апеляційного суду обґрунтовано дійшов висновку, що ухвала слідчого судді про продовження строку досудового розслідування не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, а тому діяв відповідно до положень ч. 4 ст. 399 вказаного Кодексу та прийняв законне, обґрунтоване, належно вмотивоване судове рішення, з яким погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження з цих підстав, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, положення Конституції України, якими забезпечується право на апеляційне оскарження, то вони не ґрунтуються на законі.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.
Відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням рішення слідчого судді, окреме оскарження якого законом не передбачене, не є свідченням порушення конституційних прав на апеляційний перегляд справи, як про це йдеться в касаційній скарзі.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду; такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (Рішення у справі "Скорик проти України" від 08 січня 2008 року).
Окрім цього, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання підозрюваного ОСОБА_4 на постанову Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №128/1802/18, оскільки ця справа стосується відмови апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження на вирок місцевого суду ухвалений за результатами судового розгляду проведеного в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, тоді як оскаржувана ОСОБА_4 ухвала апеляційного суду від 13 вересня 2019 року постановлена щодо апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, постановлену в порядку, визначеному параграфом 4 глави 24 КПК України.

За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням, не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя і порушенням конституційних прав, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Таким чином, з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень колегія суддів вбачає, що підстав для її задоволення немає та вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою підозрюваного ОСОБА_4 на ухвалу судді Київського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3