Постанова

Іменем України
19 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 609/23/16-к

провадження № 51-1091 км 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 28 листопада 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000106, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шумського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2018 року ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діях складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України.
Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у тому, що він, перебуваючи на посаді старшого дільничного інспектора міліції СДІМ МГБ Шумського РВ УМВС України в Тернопільській області, наприкінці квітня 2015 року близько 13:00 прибув до домогосподарства АДРЕСА_2 , та, користуючись своїм службовим становищем, безперешкодно увійшов до приміщення будинку вказаного домоволодіння, де під час спілкування із ОСОБА_10 помітив за кріслом пневматичну гвинтівку «Kral air rifle» серійний номер № н-64159, переслідуючи корисливий мотив, відкрито викрав вказану гвинтівку та вийшов із будинку, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 1657,50 грн.
Крім того, ОСОБА_9 органом досудового розслідування обвинувачувався у тому, що, перебуваючи на посаді старшого дільничного інспектора міліції СДІМ МГБ Шумського РВ УМВС України в Тернопільській області, наприкінці квітня 2015 року, з метою заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 , користуючись його правовою неграмотністю, повідомив останньому про необхідність сплатити йому понесені витрати в сумі 500 грн за здійснені ним виїзди для вирішення скарг, які поступали на ОСОБА_10 , хоча виявляти та припиняти адміністративні правопорушення, здійснювати провадження у справах про адміністративні правопорушення входило в його службові обов`язки. У подальшому ОСОБА_10 , введений в оману ОСОБА_11 , передав останньому 19 серпня 2015 року 100 грн, 20 серпня 2015 року 100 грн, та 31 серпня 2015 року ще 300 грн, як витрати за здійснення виїздів для вирішення скарг. Своїми шахрайськими діями ОСОБА_9 заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_10 на загальну суму 500 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 28 листопада 2018 року вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2018 року залишено без зміни.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує про надання апеляційним судом неправильної оцінки доказів у кримінальному провадженні та неправильне трактування показань свідків. Наголошує, що судами зроблено неправильний висновок про відсутність у діях ОСОБА_8 корисливого умислу на заволодіння майном потерпілого ОСОБА_10 , та вважає, що підстав для виправдування його за ч. 1 ст. 186 КК України у судів не було. Крім того, зазначає, що суди дійшли неправильного висновку про відсутність у діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, при цьому докази в цій частині суди оцінили неповно та неправильно. Зазначає, що апеляційний суд, задовольнивши клопотання прокурора про повторний допит потерпілого ОСОБА_10 , не допитав його. При цьому, на думку прокурора, апеляційний суд безпідставно вказав, що неявка потерпілого у судове засідання пов`язана із незабезпеченням прокурором його участі, та такий факт суд трактував як відмову прокурора від заявленого клопотання про його повторний допит. Вважає, що апеляційний суд необґрунтовано вказав про відсутність підстав у місцевого суду посилатись як на доказ на протокол добровільної видачі від 01 вересня 2015 року, враховуючи, що такий протокол отримано в межах досудового розслідування та він є належним і допустимим доказом. Зазначає, що ухвала апеляційного суду постановлена із порушенням ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 не надходило.
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Положення ст. 17 КПК України регламентують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи.
Крім того, ст. 62 Конституції України закріплено принцип, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Статтею 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевим судом не встановлено в діях ОСОБА_8 відкритого викрадення майна потерпілого, як і не встановлено заволодіння грошовими коштами потерпілого шляхом обману.
Як вбачається зі змісту вказаного вироку, місцевий суд, з наведенням докладних мотивів, обґрунтував свій висновок щодо відсутності у діях ОСОБА_8 складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції, виконуючи вимоги статей 85, 86, 94 КПК України, зробив ґрунтовний аналіз наявних доказів та дійшов правомірного висновку про те, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. При цьому неповноти дослідження доказів колегією суддів не встановлено.
Апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України, переглянув виправдувальний вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них достатньо переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав їх необґрунтованими. Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою й вмотивованою, та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
При цьому доводи касаційної скарги прокурора про неправильну оцінку доказів та неповноту їх дослідження, викривлення та неправильне трактування змісту показань свідків, чим фактично просить дати їм іншу оцінку, не можуть бути предметом касаційного розгляду, а тому у касаційному порядку не перевіряються.
У касаційній скарзі прокурор зазначив, що апеляційний суд, задовольнивши його клопотання про повторний допит потерпілого, всупереч вимогам КПКУкраїни не повідомив його про розгляд кримінального провадження та безпосередньо не допитав.

Як вбачається з аудіозапису судового засідання та журналу судового засідання від 17 жовтня 2018 року апеляційним судом задоволено клопотання прокурора про повторний допит потерпілого ОСОБА_10 , у зв`язку з чим розгляд кримінального провадження будо відкладено.
У судовому засіданні 28 листопада 2018 року прокурор повідомила суд, що в телефонному режимі проінформувала потерпілого про апеляційний розгляд кримінального провадження та необхідність його явки для допиту, однак з невідомих їй причин потерпілий до суду не з`явився.
Разом з тим, у тому ж судовому засіданні прокурор не наполягала на відкладенні розгляду кримінального провадження з метою повторного виклику потерпілого, при цьому заявила клопотання про дослідження інших доказів, яке було розглянуто судом, та повідомила суд про відсутність інших клопотань, після чого суд перейшов до судових дебатів.
Таким чином, порушень процесуального закону під час розгляду кримінального провадження у порядку апеляційної процедури, а також порушення принципу безпосередності дослідження доказів, колегією суддів не встановлено, а тому доводи касаційної скарги прокурора в цій частині є необґрунтованими.
Крім того, прокурор зазначає, що апеляційний суд безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав у місцевого суду посилатися як на доказ винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, на протокол добровільної видачі від 01 вересня 2015 року.
З такими доводами касаційної скарги прокурора колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що протокол добровільної видачі зброї складено 01 вересня 2015 року, при цьому відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 186 КК України, до ЄРДР за № 0000131 внесено 12 жовтня 2015 року (в подальшому перекваліфіковано на ч. 1 ст. 186 КК України). Тобто, вказана слідча дія проведена до внесення відомостей до ЄРДР.
А тому, на думку колегії суддів, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що з огляду на вимоги ст. 86-87 КПК України у місцевого суду не було підстав посилатись на вказаний протокол як на доказ винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину.
За таких обставин, враховуючи, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 28 листопада 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3