Ухвала
іменем України

03 червня 2019року

м. Київ

справа № 766/3318/18

провадження № 51-2714ск19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 13 червня 2018 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року щодо нього,
встановив:
За вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 13 червня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Херсонського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
Вирішено питання щодо речових доказів і судових витрат у провадженні.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК, а саме у використанні завідомо підробленого документа, за обставин, викладених у вироку.

Як установив Суд, влітку 2017 року ОСОБА_4 придбав у не встановленої слідством особи підроблений документ посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане Центром 6541, TSC 6541, з власною фотокарткою на ім`я ОСОБА_4 , з метою незаконного керування транспортними засобами, оскільки постановою Суворовського районного суду м. Херсона від 06 листопада 2009 року його було позбавлено такого права на строк 10 років. Надалі, 24 січня 2018 року, біля будинку № 128 на вул. І. Куліка у м. Херсоні ОСОБА_4 умисно використав згадане підроблене посвідчення, надавши його працівнику поліції для підтвердження права керування транспортним засобом.
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності юридичної оцінки вчиненого діяння, порушує питання про зміну судових рішень через суворість призначеного йому покарання, яке просить пом`якшити. Суть доводів ОСОБА_4 зводиться до того, що суди нижчих інстанцій усупереч вимогам закону України про кримінальну відповідальність, які регламентують призначення покарання, дійшли необґрунтованого висновку про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства. Скаржник вважає, що оспорювані вирок та ухвала не відповідають ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Виходячи зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.
Як убачається з копій судових рішень, місцевий суд керувався наведеними законодавчими приписами при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.
Згідно з вироком, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також особу винного, котрий має постійне місце проживання, характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, має на утриманні неповнолітню дитину, на спеціальних обліках не перебуває, раніше притягався до кримінальної відповідальності, але знову вчинив новий умисний злочин. Разом із цим суд врахував також обставини, що пом`якшують покарання, визнання обвинуваченим своєї вини та щире каяття.

З огляду на все це суд дійшов обґрунтованого висновку про суспільну небезпечність ОСОБА_4 та про неможливість досягнення мети його виправлення

й попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, а менш суворий вид покарання, ніж обмеження волі, буде недостатнім для досягнення

цієї мети.
Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й апеляційний суд. Відповідно до змісту оспорюваної ухвали при перегляді вироку суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , навів переконливі мотиви, з яких він визнав їх неприйнятним і такими, що не є підставою для зміни вироку.

Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими та не викликають сумнівів у їх правильності, а посилання скаржника на надмірну суворість покарання, істотні порушення загальних засад при його призначенні, а також недотримання судами вимог ст. 370 КПК є неспроможними.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, суд дійшов висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 13 червня 2018 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6 єва