У Х В А Л А
Іменем України
21 серпня 2019 року
Шевченківський районний суд м. Києва у складі слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю заявника адвоката ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна, в межах кримінального провадження № 0014098 від 17.12.2014 року,-

ВСТАНОВИВ:
В провадженні слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва перебуває вищевказане клопотання.

Заявник обґрунтовує клопотання тим, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 від 01.12.2017 року задоволено клопотання старшого слідчого з ОВС 3 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби Безпеки України ОСОБА_4 , погоджене з прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_6 , якою в рамках кримінального провадження № 0014098 від 17.12.2014 року накладено арешт на об`єкти нерухомго майна: - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку, площею 0,1922 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заявник зазначає, що арешт на вищевказане майно накладено необґрунтовано, а тому просить слідчого суддю його скасувати.

Заявник в судовому засіданні клопотання підтримав, просив його задовольнити.

Слідчий проти задоволення клопотання заперечив.

Заслухавши думку заявника, слідчого, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КПК України, клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Отже, клопотання подано до належного суду.

З клопотання та долучених до нього документів вбачається, що арешт на земельні ділянки було накладено з метою збереження речових доказів та можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно до ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю або частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Накладення арешту на майно можливе лише за умови наявності підстав вважати, що воно є доказом злочину, що повинно бути встановлено в судовому порядку на підставі достатніх й допустимих доказів, наданих слідчим.

Як визначено у ст.ст. 7, 16 КПК Украі?ни, загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здіи?снюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно практики Європеи?ського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння маи?ном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греціі?» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенціі? вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франціі?», від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгаріі?», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння маи?ном повинно забезпечити «справедливии? баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретноі? особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальнии? та надмірнии? тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеціі?», пп. 69 і 73, Series A N 52). Має існувати обґрунтоване пропорціи?не співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеи?мс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Згідно Договору купівлі-продажу від 19.12.2017 року ОСОБА_5 , 1976 року народження придбала у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на оплатній основі житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 0,1922 га., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.06.2019 року.

ОСОБА_5 не являлася на 2014 рік і не являється на теперішній час службовою особою чи працівником ПАТ «БГ Банк». Не мала і не має в теперішній час будь-якого відношення до фінансово-господарської діяльності ТОВ «Фінансова компанія «Марко Поло»». До укладення а вищевказаної угоди у грудні 2017 року не була знайома з громадянами ОСОБА_7 та ОСОБА_8 попередніми власниками житлового будинку та земельної ділянки, котрі вона у них придбала.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституціи?нии? принцип законності набуття та реалізаціі? права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Украі?ні, відповідно до яких органи державноі? влади та органи місцевого самоврядування, і?х посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами Украі?ни

Вказана правова позиція, у тому числі підтверджена Верховним судом, зокрема постановами Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 372/4581/14-ц, від 27.03.2019 у справі № 369/4858/16-ц, від 16.01.2019 у справі № 372/1593/16-ц та іншими.

Слідчии? суддя звертає увагу на те, що досудове розслідування даного кримінального провадження здіи?снюється з грудня 2014 року, питання про арешт нерухомого маи?на вирішено ухвалою слідчого судді від 01.12.2017, в тои? час як на момент звернення власника маи?на до суду в порядку ст. 174 КПК Украі?ни та розгляду слідчим суддею відповідного клопотання про скасування арешту маи?на жодніи? особі не повідомлено про підозру та не пред`явлено обвинувачення, що безумовно суперечить загальним засадам кримінального провадження, зокрема принципу розумності строків, та істотно порушує безумовне право власності особи на таке маи?но.

В порушення вищевказаних приписів КПК України, слідчим не доведено, що майно, на яке накладено арешт, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, як це визначено ст. 98 КПК України. Не підтверджено також, що земельні ділянки набуті протиправним шляхом.

Вирішуючи питання про скасування арешту майна слідчий суддя враховує загальні засади застосування заходів забезпечення кримінального провадження у відповідності до Розділу ІІ КПК України, якими передбачено обґрунтування необхідності такого ступеню втручання у права і свободи особи потребами досудового розслідування, принцип співмірності.

Проте, зі змісту наявних у справі матеріалів не вбачається даних, які б свідчили, що вказані заходи забезпечення кримінального провадження є співмірними та пропорційними.

При вирішенні даного клопотання слідчий суддя враховує, що відповідно до усталеноі? практики Європеи?ського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпціі?, що з перебігом ефективного розслідування справи та і?і? судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та і?х аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку, що на даний час в існуванні арешту майна відпала необхідність, а тому клопотання підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 174, 376, 532 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В :
Клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна, в межах кримінального провадження № 0014098 від 17.12.2014 року задовольнити.
Скасувати арешт та заборону розпорядження майном, а також проведення щодо нього будь-яких реєстраційних дій органами Державної реєстраційної служби, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01.12.2017 року по справі № 761/43378/17, в межах кримінального провадження № 0014098 від 17.12.2014 року, на: житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1922 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1