Номер провадження: 11-кп/813/1395/19
Номер справи місцевого суду: 515/775/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.07.2019 року у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0000084 від 12.03.2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Кривче Борщевського району, Тернопільської області, громадянки України, не одруженої, працюючої за наймом, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянки України, раніше судимої:
- 20.10.2005 року Апеляційним судом Одеської області за ст. 125 ч. 1, ст. 115 ч. 2 п. 9, п. 12, ст. 304, ст. 70 КК України до 10 років позбавлення волі, звільненої з Збаражської ВК № 63 Тернопільської області 04.04.2014 року умовно-достроково на 11 місяців 26 днів;
- 29.11.2018 року Татарбунарським районним судом Одеської області за ч. 1 ст. 185 КК України до 100 годин громадських робіт, яке відбула 28.02.2019 року,
обвинуваченої в вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.07.2019 року ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Вирішено питання з процесуальними витратами та речовими доказами у кримінальному провадженні.
Оскаржуваним вироком встановлено, що 18.01.2019 року, приблизно о 23 годині, ОСОБА_7 , прибула до домоволодіння АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_8 , скориставшись тим, що власник ОСОБА_8 та інші за її діями не спостерігають, через присадибну ділянку та незачинену хвіртку потрапила до господарського двору зазначеного домоволодіння, де через незамкнені двері проникла до підсобного приміщення, звідки, повторно, таємно викрала майно потерпілого ОСОБА_8 на загальну суму 1000 грн. Після чого, з місця вчинення злочину зникла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію її дій, просила змінити вирок суду та звільнити її від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, так як призначене покарання є занадто сурове та судом при призначені покарання не було вирішено питання щодо можливості застосування ст. 75 КК України.

Суд першої інстанції не врахував, що обвинувачена, щиро кається у вчиненому, активно сприяла у розкритті злочину, добровільно відшкодувала шкоду, яка є малозначною у виді 1000 грн.

Відповідно до ч.4 ст.401 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.
ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі не заявляла клопотання про її бажання брати участь під час апеляційного розгляду.
З огляду на викладене апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_7 без її участі.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки обвинувачена в апеляційній скарзі не заперечує проти доведеності її вини, правильності кваліфікації, а апеляційним судом не встановлено обставин, що давали б підстави вийти за межі апеляційних вимог, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок суду першої інстанції в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої про те, що призначене їй покарання є занадто суворим, оскільки при призначенні покарання судом першої інстанції не враховано тих обставин, що обвинувачена щиро кається у вчиненому, активно сприяла у розкритті злочину, добровільно відшкодувала шкоду, апеляційний суд вважає такі твердження необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Санкція ч.3 ст.185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.

З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, який є тяжким злочином, відповідно до положень ст.12 КК України.

Крім того, суд першої інстанції врахував фактичні обставини вчинення злочину, а також обставини, що пом`якшують покарання, зокрема: щире каяття обвинуваченої, активне сприяння встановленню істини у справі, добровільне відшкодування збитків потерпілому.

Також суд першої інстанції врахував відомості про особу обвинуваченої, зокрема ті обставини, що раніше обвинувачена неодноразово судима, на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила та знову вчинила корисливий злочин під час відбуття покарання у виді громадських робіт за вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 29.11.2018 року.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції, врахувавши всі пом`якшуючи обставини, в тому числі і зазначені в апеляційній скарзі, призначив обвинуваченій мінімальне покарання у виді позбавлення волі, передбачене ч.3 ст.185 КК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було вирішено питання про можливість застосування до обвинуваченої дії ст.75 КК України, апеляційний суд вважає необґрунтованими з таких підстав.

Згідно з положеннями ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 26 квітня 2018 року № 757/15167/15-к зробила висновок, що загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченої ОСОБА_7 та вчинення нею злочину під час відбування покарання за попереднім вироком, суд першої інстанції вирішив питання про відсутність підстав для застосування стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 положень ст.ст. 69,75 КК України та дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення нею нових злочинів, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

Керуючись ст.370-372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.07.2019 року, яким ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, залишити без змін.
Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4