Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

05 вересня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника-адвоката ОСОБА_6 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000547 за апеляційною скаргою начальника Володимирецького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 березня 2019 року стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Лисків Жидачівського району Львівської області, громадянина України, одруженого, з середньою освітою, військовозобов`язаного, не працюючого, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 27 березня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.121 КК України на п?ять років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та покладенням на нього обов?язків, передбачених ч.ч.1, 2 ст.76 цього Кодексу: періодично з?являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишено цілодобовий домашній арешт.
Вироком вирішено питання стосовно речових доказів по справі.

Згідно вироку суду, ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що 13 грудня 2018 року, приблизно о 1 год. 30 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час розпивання спиртних напоїв зі своїми знайомими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у житловому будинку останнього, що розташований на АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, вчинив сварку із господарем будинку, в ході якої, вихопивши складного ножа, умисно, протиправно, наніс не менше п`яти ударів ОСОБА_10 у різні частини тіла, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. Тоді ж ОСОБА_5 , цим же ножем, наніс ОСОБА_9 , яка намагалась припинити його протиправні дії, не менше трьох ударів у різні ділянки тіла, внаслідок чого заподіяв останній тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя в момент заподіяння.
Своїми умисними діями, які виразились у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілим, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.121 КК України.

В апеляційній скарзі начальник Володимиецького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_8 просить вказаний вирок скасувати у зв?язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п?ять років.
В обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначив, що ОСОБА_5 вчинив злочин, який відноситься до категорії тяжких злочинів, злочинне посягання було спрямоване проти життя і здоров`я двох людей. При цьому, місцевим судом було встановлено лише одну пом`якшуючу обставину щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та було встановлено обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Водночас обвинувачений негативно характеризується за місцем проживання, зловживає спиртними напоями і схильний до насильства.
На переконання прокурора, не зважаючи на вказані обставини, місцевий суд не навів переконливих доводів про доцільність застосування ст.75 КК України. Також вважає, що судом не враховано заподіяння обвинуваченим тяжких тілесних ушкоджень двом потерпілим, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку скоєного.
Натомість на думку апелянта, призначене обвинуваченому покарання створює враження безкарності.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, міркування обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 про безпідставність апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, кваліфікацію його дій в апеляційній скарзі сторони не оспорюють та не заперечують.

Що стосується доводів прокурора щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому, відповідно до вимог ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з частиною 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації , покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційній повноваження суду визначаються також Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначив лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

При цьому, згідно зі статтею 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, реалізуючи свої дискреційній повноваження, суд для вибору такого покарання повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільняючи його від відбування покарання з випробуванням з покладенням певних обов`язків на строк 3 роки, врахував усю сукупність встановлених обставин кримінального провадження, в тому числі суспільну небезпеку вчиненого ним злочину та особу обвинуваченого.

Зокрема судом було взято до уваги, що вчинений ОСОБА_5 злочин належить до категорії тяжких злочинів. Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд врахував його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також визнав обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Ці ж обставини зазначені в обвинувальному акті, який було затверджено апелянтом. Крім того, судом належним чином було оцінено дані про особу винного, а саме те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває і негативно характеризується за місцем проживання та наявність на його утриманні п`ятьох малолітніх дітей,

Мотивуючи своє рішення про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, місцевий суд, окрім вищевикладених обставин, врахував провокативну поведінку потерпілого ОСОБА_10 , яка передувала вчиненню злочину, а також думку потерпілих, які зазначили, що не мають претензій до обвинуваченого та просять обрати йому міру покарання, не пов`язану з ізоляцією від суспільства.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому та звільняючи його від відбування цього покарання з випробуванням з іспитовим строком, місцевим судом було враховано усі обставини, на які покликається прокурор як на підставу призначення ОСОБА_5 реальної міри покарання, та дано їм належну оцінку.

При цьому, колегія суддів зауважує, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Однак, сторона обвинувачення не надала колегії суддів доказів, які б свідчили про явну несправедливість призначеного ОСОБА_5 покарання через його м`якість, на що прокурор покликався в апеляційній скарзі.
Таким чином, наведені обставини надали суду першої інстанції підстави для висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від призначеного покарання з випробуванням, оскільки його перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, однак в умовах контролю за його поведінкою.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог як кримінального процесуального закону, так і закону про кримінальну відповідальність, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційних вимог прокурора не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Володимирецького суду Рівненської області від 27 березня 2019 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу начальника Володимирецького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_8 - без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення до Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3