ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3190/19 Справа № 335/1973/13-к Суддя-доповідач - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції)
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13
захисників ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18
розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційними скаргами ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_19 в інтересах ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_16 в інтересах ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_15 в інтересах ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_20 в інтересах ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , прокурорів та потерпілої ОСОБА_21 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2018 року в межах об`єднаних кримінальних провадженнях № 0000559, № 0000203, № 0000198 за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ст.257, ч.2 ст.15, п.12, ч.2 ст.115, п.п. 6,12,13 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_12 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.2 ст.15, п.12, ч.2 ст.115, п.п. 6,12,13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 289, ч. 5 ст 186, ч. 2 ст 15, п.12 ч. 2 ст. 115, п.п. 6,12,13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_22 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч.2 ст.15, п.12, ч.2 ст.115, п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ст. 257, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 146, п.6,12,13 ч. 2 ст. 115, ч.3 ст. 27, ч. 4 ст 189, ч. 3 ст 289, ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст.189, ч. 2 ст. 15, п.п. 6,12,13 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_13 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст.189, ч. 2 ст. 15, п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2018 року ОСОБА_7 засуджено за:
- ст. 257 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- п. п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України на 13 років позбавлення волі з конфіскацією з майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 остаточно визначено покарання 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 25 березня 2013 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення за період з 25 березня 2013 до 20 червня 2017 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі; за період з 21 червня 2017 року до 15 лютого 2018 року із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.
ОСОБА_8 засуджено за:
- ст. 257 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 4 ст. 189 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. З ст. 289 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 5 ст. 185 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- п. п. б, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, ОСОБА_8 остаточно визначено покарання 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
Строк відбуття покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з 14червня 2012 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення за період з 14 червня 2012 року до 20 червня 2017 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі; за період з 21 червня 2017 року до 15 лютого 2018 року із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.
ОСОБА_8 визнано невинуватим та виправдано у пред`явлених йому обвинуваченнях за ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.
ОСОБА_10 засуджено за
- ст. 257 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 4 ст. 189 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 10 років позбавлення волі;
- п. п. б, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України на 11 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, ОСОБА_23 остаточно визначено покарання 11 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
Строк відбуття покарання ОСОБА_10 ухвалено рахувати з 10 березня 2012 року
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_10 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення за період з 10 березня 2012 рею до 20 червня 2017 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі; за період з 21 червня 2017 року до 15 лютого 2018 розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.
ОСОБА_22 засуджено за:
- ст. 257 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 10 років позбавлення волі;
- п. п. б, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 11 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_22 остаточно визначено покарання 11 років 2 місяці 7 днів позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
Строк відбуття покарання ОСОБА_22 ухвалено рахувати з 13 березня 2012 року.
Відповідно до ч. 5 от. 72 КК України зараховано ОСОБА_22 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення за період з 13 березня 2012 року до 20 червня 2017 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі; за період з 21 червня 2017 року до 15 лютого 2018 року із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_22 у вигляді тримання під вартою скасовано, звільнено його з-під варти в залі суду у зв`язку з повним відбуттям призначеного покарання.
ОСОБА_12 засуджено за:
- ст. 257 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 4 ст. 189 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- п. п. б, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 11 років б місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, ОСОБА_12 остаточно визначено покарання 11 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
Строк відбуття покарання ОСОБА_12 ухвалено рахувати з 13 березня 2012 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_12 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення за період з 13 березня 2012 року до 20 червня 2017 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі; за період з 21 червня 2017 року до 15 лютого 2018 року із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_12 залишено у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
ОСОБА_12 визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
ОСОБА_13 засуджено за:
- ст. 257 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 4 ст. 189 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- п. п. б, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_13 остаточно визначено покарання 11 років 1 місяць 25 днів позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
Строк відбуття покарання ОСОБА_13 ухвалено рахувати з 19 березня 2012 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_13 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення за період з 19 березня 2012 року до 20 червня 2017 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі; за період з 21 червня 2017 року до 15 лютого 2018 року розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_13 у вигляді тримання під вартою скасовано, звільнено його з-під варти в залі суду у зв`язку з повним відбуттям признаненого покарання.
ОСОБА_6 засуджено за:
- ст. 257 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке євласністю засудженого;
- ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 10 років позбавлення волі;
- п. п. б, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України на 10 років 1 місяць позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 остаточно визначено покарання 10 років 1 місяць позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з дня приведення вироку до виконання після набрання ним законної сили. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_6 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення за період з 13 березня 2012 року до 8 грудня 2015 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 залишено у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.
ОСОБА_11 засуджено за:
- ст. 257 КК України на 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 2 ст. 15, ч.3 ст. 146 КК України на 6 років 6 місяців позбавлення волі;
- ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст.115 КК України на 10 років позбавлення волі;
- ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 189 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, п. п. 12,13 ч. 2 ст. 115 КК України на 10 років позбавлення волі;
- ч. 3 ст. 27, п. п. 6, 12, 13 ч.2 ст. 115 КК України на 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- ч. 1 ст. 263 КК України на 5 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, ОСОБА_11 остаточно визначено покарання 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого.
Строк відбуття покарання ОСОБА_11 ухвалено рахувати з 26 березня 2013 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_11 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення за період з 26 березня 2013 року до 20 червня 2017 року включно із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі; за період з 21 червня 2017 року до 15 лютого 2018 року із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_11 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.
ОСОБА_11 визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, п. п. 8,12,13 ч. 2 ст. 115 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_8 , ОСОБА_11 на користь ОСОБА_21 77700 гривень в рахунок відшкодування майнової шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_22 Рамошина 0.1, ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 на користь ОСОБА_21 500 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 на користь ПрАТ «Агропромислова компанія» 12751,20 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_24 залишено без розгляду.
Вирішено питання судових витрат та долю речових доказів.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2018 року вищевказаний вирок змінено.
Виключено із мотивувальної частини вироку посилання на ч. 3 ст. 68 КК Україна при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_22 ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та посилання на ознаку повторності при кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. З ст. 289 КК України.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку 1 день тримання під вартою за 2 дні позбавлення волі: ОСОБА_7 з 25 березня 2013 року по 30 листопада 2018 року включно; ОСОБА_8 з 14 червня 2012 року по 30 листопада 2018 року включно; ОСОБА_10 з 10 березня року по 30 листопада 2018 року включно; ОСОБА_22 з 13 березня 2012 року по 15 лютого 2018 року включно; ОСОБА_12 з 13 березня 2012 року по 30 листопада 2018 року включно; ОСОБА_13 з 19 березня 2012 року по 15 лютого 2018 року включно; ОСОБА_11 з 26 березня 2013 року по 30 листопада 2018 року включно.
ОСОБА_10 та ОСОБА_12 звільнено з-під варти у зв`язку з відбуттям призначеного покарання та скасовано відносно них запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою.
В решті вирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 та ОСОБА_11 визнані винуватими у тому, що вони зорганізувались в озброєну банду з метою нападів на підприємства, установи, організації і на окремих осіб, та при участі в цій банді, у вчинюваних нею нападах, вчинили в м. Запоріжжі у період з липня 2004 року по 5 березня 2012 року тяжкі та особливо тяжкі злочини.
ОСОБА_25 , щодо якого кримінальне провадження закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, організував озброєну банду, в якій собі відвів роль керівника, до функцій якого входили організація її злочинної діяльності, чіткий розподіл ролей між її членами, визначення загальних правил поведінки, конспірації, дисципліни та ієрархії, планування злочинів, ретельна підготовка до їх вчинення, створення необхідної матеріальної бази, забезпечення зброєю для вчинення злочинів.
Для реалізації свого злочинного умислу щодо організації озброєної банди ОСОБА_25 у невстановлений час залучив свого знайомого ОСОБА_11 , який забезпечував підбір та залучення до складу банди фізично розвинутих осіб, а також належну організацію та планування вчинення злочинів, контроль за дотриманням дисципліни і конспірації членами банди. З цією метою ОСОБА_25 та ОСОБА_11 розподілили склад банди за територіальним принципом на окремі групи, що складалися з осіб, які проживали в певному районі м. Запоріжжя.
З метою забезпечення оперативного виїзду для вчинення запланованих злочинів та уникнення затримання правоохоронцями на місці події, члени банди використовували автомобілі: «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_1 , «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 , «Мерседес Бенц», д.н.з. НОМЕР_3 , а також з метою переховування після вчинення злочинів, орендували житло в м. Запоріжжя.
З метою озброєння банди, згідно із злочинним планом ОСОБА_25 , її члени вступили до громадського формування з охорони громадського порядку «Козацька варта», що надавало право на отримання в ГУМВС України в Запорізькій області дозволів на право зберігання та носіння зброї травматичної дії. У подальшому придбана зброя перероблялася для відстрілу бойовими і саморобними патронам та з метою уникнути перевірок, члени банди заявляли про її втрату.
Також, члени банди при невстановлених обставинах незаконно придбали вогнепальну зброю та боєприпаси (пістолети, гранати), які зберігали, носили без відповідного дозволу для подальшого використання при вчиненні злочинів.
ОСОБА_25 без передбаченого законом дозволу при невстановлених обставина та в невстановлений час придбав вогнепальну зброю пістолет «BRAWNING» cal.6,35 mm зав.№ НОМЕР_4 , який незаконно носив та зберігав в автомобілі «MERCEDES-BENZ S-500», д.н.з. НОМЕР_5 , а також оборонну осколкову гранату Ф-1, яку незаконно зберігав і носив при собі.
ОСОБА_11 носив при собі без передбаченого законом дозволу вогнепальну зброю - пістолет калібру 9x18 мм, корпус бойової наступальної осколкової ручної гранати РГН промислового виготовлення та бойовий ударно-дистанційно запал УДЗ промислового виготовлення, і незаконно зберігав за місцем свого мешкання по АДРЕСА_1 , боєприпаси - патрони у кількості 12 штук, які придатні для виконання пострілів.
В ході створення та протягом всього часу діяльності банди ОСОБА_25 та ОСОБА_11 у невстановлений час залучили до її складу невстановлених осіб:
?Особу № 1, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком, на кримінальне прізвисько ОСОБА_26 , яка 31 березня 2003 року та 29 липня 2008 року на підставі отриманого посвідчення громадського формування з охорони громадського порядку Козацька варта отримала дозволи на право зберігання і носіння пістолета «Форт 12Р».
?Особу № 2, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком, на кримінальне прізвисько « ОСОБА_27 », яка 29 липня 2008 року на підставі отриманого посвідчення члена зазначеного громадського формування отримала дозвіл на право зберігання і носіння пістолета «Скат 1РК».
?Особу № 3, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком, на кримінальне прізвисько « ОСОБА_28 », яка 29 липня 2008 року та 31 липня 2008 року на підставі отриманого посвідчення члена зазначеного громадського формування отримала дозволи на право зберігання і носіння пістолета «Форт 12Р».
?Особу № 4, матеріали кримінального провадження відносно якої виділені в окреме провадження у зв`язку з розшуком, на кримінальне прізвисько « ОСОБА_29 », яка 29 липня 2008 року на підставі отриманого посвідчення члена зазначеного громадського формування отримала дозвіл на право зберігання і носіння пістолета «Форт 12Р», а також придбала за невстановлених обставин пістолет «ZORAKI».
? ОСОБА_13 на кримінальне прізвисько « ОСОБА_30 », який 29 липня 2008 року на підставі отриманого посвідчення члена того ж громадського формування, отримав дозвіл на право зберігання і носіння пістолета «Скай 1 РК».
? ОСОБА_8 на кримінальне прізвисько « ОСОБА_31 », ОСОБА_7 на кримінальне прізвисько « ОСОБА_32 », ОСОБА_33 на кримінальне прізвисько « ОСОБА_34 », ОСОБА_6 на кримінальне прізвисько « ОСОБА_35 », ОСОБА_36 , ОСОБА_22 на кримінальне прізвисько « ОСОБА_37 », які використовували при вчиненні злочинів бити і достовірно знали про наявність вогнепальної зброї і боєприпасів у решти членів банди.
Таким чином, ОСОБА_25 та ОСОБА_11 організували банду шляхом залучення до її складу у різний час ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , та 4 осіб, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження в зв`язку з розшуком, та невстановлених осіб, яка з липня 2004 року по 5 березня 2012 року вчинила наступні злочини.
Приблизно у березні 2003 року ОСОБА_24 зрозумів, що потрапив до організованої групи «банда «лисих», і в цей час між ним та ОСОБА_11 і ОСОБА_25 виник конфлікт з приводу того, що він відмовився від співучасті у злочинній діяльності банди. З метою вирішення вказаного конфлікту у незаконний спосіб 17 липня 2004 ОСОБА_11 , Особа № 1, та невстановлені особи у дворі одного з будинків поблизу кінотеатру ім. Довженка по проспекту Соборному (Леніна) в м. Запоріжжі здійснили напад на ОСОБА_24 , під час якого намагались його викрасти, застосовуючи фізичну силу, та посадити в автомобіль. При цьому, ОСОБА_11 , Особа № 1 і невстановлені співучасники виконали всі дії, які вважали необхідними для викрадення ОСОБА_24 , схопивши його та завдавши з метою подолання до опору удари в область голови та тулуба, спричинивши фізичний біль, але останній вчиняючи активний фізичний опір не дав членам банди довести злочинний умисел до кінця та втік, а в подальшому, з причин побоювання за своє життя, втік за межі Запорізької області.
Після повернення ОСОБА_24 до м. Запоріжжя, на початку вересня 2006 з метою попередження можливого його звернення до правоохоронних органів та викриття злочинної діяльності банди, у ОСОБА_25 та ОСОБА_38 виник умисел на умисне вбивство ОСОБА_24 .
З метою вчинення вбивства ОСОБА_24 , ОСОБА_11 на виконання попереднього плану із ОСОБА_25 , залучив Осіб 1, 2 та невстановленого члена банди, чим вступили у попередню змову між собою.
На початку вересня 2006 року, точного дня не встановлено, приблизно о 23 годині ОСОБА_11 , Особи 1, 2 та невстановлені особи, з метою виконання розробленого плану, знаходились поблизу готелю «Україна», розташованого на проспекті Соборному (Леніна), 162, у м. Запоріжжі.
ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_24 , який перебував поряд зі своїм автомобілем «ВАЗ», д.н.з НОМЕР_6 , біля вказаного готелю, з метою вбивства останнього здійснив у останнього постріли з невстановленого пістолету «ПМ». При цьому, ОСОБА_11 2 та невстановлені члени банди виконали усі дії, які вважали необхідними для доведення вбивства ОСОБА_24 до кінця, але вбивство не було вчинене з причин, що не залежали від їх волі, оскільки кулі в ОСОБА_24 не влучили, та він втік з місця злочину на автомобілі.
Крім того, приблизно в грудні 2011 року у ОСОБА_25 та ОСОБА_11 виник умисел на вчинення вимагання у ОСОБА_39 , який отримував прибуток від діяльності власного кафе «Гурман», розташованого по вулиці Алмазній, 44, у м. Запоріжжі, у вигляді 25 % від прибутку кафе.
ОСОБА_25 та ОСОБА_11 розробили план, за яким члени банди ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_40 та невстановлені особи мають прибути до кафе «Гурман» та висловити ОСОБА_41 незаконну вимогу передачі майна з погрозою застосування насильства над ним та членами його родини, а також погрозою пошкодження належного йому майна.
На виконання вказаного злочинного плану, ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та невстановлені особи, неодноразово, діючи у складі організованої групи у період з 22 грудня 2011 по 26 січня 2012 року висловлювали ОСОБА_41 погрози застосування насильства до нього та членів його родини, а також погрожували знищенням приміщення його кафе та майна, вимагаючи щомісячно сплачувати 25% від прибутку кафе.
ОСОБА_42 змінив режим роботи закладу та уклав договір про охорону приміщення кафе «Гурман» з працівниками Державної служби охорони, працівники якої з 26 січня 2012 року охороняли заклад, внаслідок чого зазначені вище члени банди припинили вимагання.
Восени 2011 року, у ОСОБА_25 виник умисел на заволодіння часткою в статутному капіталі ТОВ «Агропромислова компанія» і ПАТ «Мелітопольський м`ясокомбінат», що належала ОСОБА_43 , з метою матеріального забезпечення діяльності очолюваної ним банди.
Проте, оскільки ОСОБА_44 , який є головою Наглядової ради ПАТ «Мелітопольський м`ясокомбінат» та учасником ТОВ «Агропромислова компанія», а також який мав тісні стосунки із ОСОБА_45 , він відмовився добровільно передавати ОСОБА_25 вказану частку, а також розірвав домовленість із останнім з охорони вказаних підприємств членами банди, що позбавило банду одного з джерел фінансування, тому в ОСОБА_25 виник умисел на примушування ОСОБА_46 та ОСОБА_47 до здійснення вказаних дій на користь ОСОБА_25 . З цією метою ОСОБА_25 та ОСОБА_11 залучили ОСОБА_8 та невстановлених осіб для вчинення незаконного заволодіння автомобілем, яким користувався ОСОБА_48 та на праві власності належав його дружині ОСОБА_21 , а також майном, яке знаходилось в даному автомобілі.
Діючи за попередньо розробленим планом, 17 грудня 2011 року приблизно о 14 годині 30 хвилин ОСОБА_8 та невстановлені члени банди, прибули на автостоянку ресторану «Рибацький стан» по вулиці Немировича-Данченка в м. Запоріжжі, де умисно, повторно, у складі організованої групи, незаконно заволоділи транспортним засобом «Тойота Ленд Крузер», д.н.з. НОМЕР_7 що належав потерпілій ОСОБА_21 , після чого знаходячись на території гаражного кооперативу «Металург» по вул. Зразковій у м. Запоріжжі, умисно, повторно, у складі організованої групи разом з чотирьма невстановленими особами, таємно викрали майно, що знаходилось у викраденому автомобілі, що належало потерпілій ОСОБА_21 , а саме планшет iPad вартістю 8 000 гривень з чохлом вартістю 5З гривні, грошовими коштами в сумі 39000 гривень, пульт-чіпом від автомобіля вартістю 4000 гривень, двома пультами від воріт та від гаражу, вартістю 13 гривень, водійським посвідченням, страховим полісом, подарунками ОСОБА_48 на день народження, що матеріальної цінності не представляють.
ОСОБА_25 , з метою доведення злочинного умислу на заволодіння часткою в статутному капіталі ПАТ «Мелітопольський м`ясокомбінат», розробили разом із ОСОБА_11 злочинний план на вчинення умисного вбивства ОСОБА_49 водія, начальника служби безпеки вказаного підприємства ОСОБА_50 , за яким ОСОБА_11 залучив Особу № 1, ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , невстановлених осіб з числа членів банди, які мали вистежити автомобіль під керуванням ОСОБА_51 та вбити останнього з використанням зброї.
Готуючись до вбивства члени банди вирішили залучити ОСОБА_52 який не був обізнаний про злочинні наміри членів банди, та який мав у користуванні мікроавтобус марки «Мерседес Бенц».
5 січня 2012 року приблизно о 20 годині 30 хвилин ОСОБА_22 , ОСОБА_53 , разом з Особою 1, та іншими невстановленими членами банди за попередньо розробленим ОСОБА_25 та ОСОБА_11 в зазначеному мікроавтобусі під керуванням ОСОБА_54 , вистежили ОСОБА_55 в районі будинку АДРЕСА_2 , який керував автомобілем «ВАЗ 21099», д.н.з. НОМЕР_8 .
Надалі ОСОБА_22 , згідно відведеної йому ролі, з метою реалізації умислу на вбивство, різко повернув кермо, в результаті чого змінив рух та направив мікроавтобус назустріч ОСОБА_56 , перегородивши таким чином йому подальший рух та змусив зупинитися.
Після цього, невстановлена особа, діючи спільно із іншими членами банди, з метою вбивства, з пістолету марки «ZОRAKI mod.914» або «BLOW.06» здійснив п`ять пострілів в ОСОБА_51 , який знаходився за кермом автомобіля, однак останній зумів ухилитися від пострілів та на автомобілі почав тікати.
В цей же час, ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_22 та невстановлені члени банди, бажаючи довести злочинний намір до кінця, намагалися зупинити ОСОБА_51 та вбити, однак це їм не вдалось, оскільки останній на автомобілі втік з місця нападу, таким чином обвинувачені та невстановлені члени банди виконали усі дії, які вважали необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від їх волі, а саме через не влучення пострілів у ОСОБА_51 та його втечу на автомобілі з місця події.
Крім того, на ґрунті неможливості отримання ОСОБА_25 прибутків від діяльності ПАТ «Мелітопольський м`ясокомбінат» та ТОВ «Агропромислова компанія», між ОСОБА_25 та ОСОБА_45 і ОСОБА_57 виник конфлікт, внаслідок чого ОСОБА_25 надав ОСОБА_11 розпорядження організувати вбивство ОСОБА_47 у ресторані «Рибацький Стан».
З метою організації вчинення злочину ОСОБА_11 залучив членів банди ОСОБА_58 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_59 , а також Осіб 1, 2, 3, які для забезпечення мобільного пересування, а також можливості швидко та непомітно зникнути з місця вчинення злочину, мали використати автомобілі «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_1 , та «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_9 , керувати якими доручив ОСОБА_22 та ОСОБА_60 . Відповідно до розробленого плану по вбивству ОСОБА_47 , члени банди вирішили використати в якості знаряддя злочину бити та зброю - травматичний пістолет «Форт 12Р» калібру 9 мм серії НОМЕР_10 .
При підготовці до злочину, з метою переховування від працівників міліції після вчинення вбивства, ОСОБА_11 та Особа 2 орендували житло за адресами: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 кв; АДРЕСА_5 .
Реалізуючи умисел на вбивство, 5 березня 2012 року приблизно о 15 годині 10 хвилин, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_61 , Особи 1, 2, 3, на двох зазначених автомобілях під керуванням ОСОБА_62 та ОСОБА_22 , прибули до ресторану «Рибацький стан», що розташований вул. Немировича - Данченка, 73 в м. Запоріжжі. Діючи за попередньо узгодженим планом, ОСОБА_10 та ОСОБА_22 , не вимикаючи двигунів, залишились вавтомобілях, розвернувши їх таким чином, щоб після вчинення злочину члени банди мали можливість швидко поїхати.
ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , Особи 1 і 2 увійшли до зали ресторану із битами, Особа 1, при якій був пістолет, залишився біля дверей до зали ресторану, а ОСОБА_13 до зали ресторану не зайшов, залишившись в холі притримувати двері. Побачивши в приміщенні ОСОБА_47 , який сидів за одним із столів, ОСОБА_7 , Особи 2,3, ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , з метою вбивства завдали ОСОБА_63 удари битами в область голови та тулуба, а Особа 1 забігла до зали ресторана та здійснила постріл в ОСОБА_47 з пістолета «Форт 12», чим заподіяли останньому тілесні ушкодження, в тому числі вогнепальне вхідне проникаюче поранення у нижню третину живота, від яких настала смерть.
ОСОБА_11 , без передбаченого законом дозволу, зберігав за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 бойових припасів - 12 патронів, до їх вилучення 10 березня 2012 року працівниками міліції. Також ОСОБА_11 , без передбаченого законом дозволу, носив при собі вогнепальну зброю - пістолет калібру 9x18 мм, в магазині якого знаходились бойові припаси - 8 бойових патронів до пістолету «Макарова», «Стечкіна», калібру 9x18 мм, та корпус бойової наступальної осколкової гранати РГН із закріпленою в ньому пробкою із зарядом вибухової речовини вагою 90 г та бойовим ударно-дистанційно запалом УДЗ - до їх вилучення працівниками міліції в ході його затримання 26 березня 2013 року.
Органом досудового розслідування ОСОБА_11 обвинувачувався також у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. З ст. 27, п. п. 8, 12, 13, ч. 2 ст. 115 КК України за фактом керування підготовкою та вчиненням закінченого замаху на вбивство ОСОБА_64 , за попередньою змовою групою осіб, однак суд дійшов висновку про його невинуватість у пред`явленому обвинуваченні та виправдав за недоведеністю, що це кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Органом досудового розслідування ОСОБА_12 та ОСОБА_8 обвинувачувались у вчиненні закінченого замаху на вбивство ОСОБА_51 за ч. 2 ст. 15, п. п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, однак суд дійшов висновку про їх невинуватість у пред`явленому обвинуваченні та виправдав їх за недоведеністю, що це кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченими, внаслідок чого зі складу обвинувачення щодо них за даним епізодом посилання на п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України виключено.
Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України за вчинення виготовлення, зберігання та носіння вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, однак суд дійшов висновку про його невинуватість у пред`явленому обвинуваченні та виправдав за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Не погоджуючись з вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2018 року, учасники кримінального провадження подали апеляційні скарги, а саме:

Перший заступник Генерального прокурора ОСОБА_65 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі обвинувачених, просив вирок скасувати частково та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання:
ОСОБА_7 :
-за ст. 257 КК України у вигляді 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за п.п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити покарання у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
ОСОБА_8 :
-за ст. 257 КК України у вигляді 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч. 4 ст. 189 КК України у вигляді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч. З ст. 289 КК України у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч. 5 ст. 185 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
На підставі ч.І ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна,яке є власністю обвинуваченого;
ОСОБА_10 :
-за ст. 257 КК України у вигляді 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч.4 ст. 189 КК України у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч.2 ст.15, п.12 ч.2 ст.115 КК України у виді 11 років позбавлення волі;
-за п.п. 6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України у виді 12 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
На підставі ч.І ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
ОСОБА_22 :
-за ст.257 КК України у вигляді 14 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді 13 років позбавлення волі;
-за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити покарання у вигляді 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
ОСОБА_11 :
-за ст. 257 КК України у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі;
-за ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді 15 позбавлення волі;
-за ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 189 КК України у вигляді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 289 КК України у вигляді 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України у вигляді 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч.2 ст.15, ч. 3 ст. 27, п.п. 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 13 років позбавлення волі;
-за ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що судом при призначенні покарання належним чином не враховано, що всі без винятку кримінальні правопорушення, за які засуджено обвинувачених, є особливо тяжкими злочинами та вони носили системний характер.Крім того, суд при вирішенні питання про призначення покарання за ст. 257 КК України виокремив лише керівника банди ОСОБА_11 , інші її учасники отримали майже однакові строки покарання, незважаючи на роль кожного у банді та вчинюваних нею нападах.
Також судом не було враховано, що ОСОБА_22 , який був умовно - достроково звільненим від відбування покарання та ОСОБА_7 , маючи не зняту та непогашену судимість за вчинення умисних злочинів, вчинили новий умисний злочин, тобто має місце рецидив злочинів, що є обставиною, яка обтяжує їх покарання.
Крім того, на думку прокурора, судом не враховано, що правила частин 1 і 3 статті 68 КК не можуть бути застосовані при призначенні покарання особі, яка вчинила злочин, за який передбачено найбільш суворий вид покарання - довічне позбавлення волі та безпідставно за всіма доведеними замахами на умисні вбивства обвинуваченим ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_6 та ОСОБА_11 призначив покарання із застосуванням ч. З ст. 68 КК України у виді позбавлення волі строком за 10 років, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Прокурор у кримінальному провадженні - прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтриманню державного обвинувачення Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 просить вирок скасувати частково, ухвалити новий вирок, яким: визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 265. ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК та визнати ОСОБА_11 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст.115 КК України. А також призначити покарання:
ОСОБА_7 :
-за п.п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України у вигляді 15 років позбавленню волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
На підставі ч. 1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначиш покарання у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майни яке є власністю обвинуваченого;
ОСОБА_8 :
-за ч. 4 ст. 189 КК України у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 5 років позбавлення волі;
-за ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 10 років позбавлення волі;
-за ч. 5 ст. 185 КК України у виді 10 років позбавлення вол; з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за п.п. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України у виді 15 років позбавленні, волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглиненні менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
ОСОБА_10 :
- за ч. 4 ст. 189 КК України у виді 12 років позбавлення волі з я конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
- за п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 12 років позбавлення волі з я конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначиш покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
ОСОБА_22 :
-за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити покарання у вигляді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
ОСОБА_11 :
-за ст. 257 КК України у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді 10 років позбавлення волі;
-за ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді 10 років позбавлення волі;
-за ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді 7 років позбавлення волі;
-за ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 189 КК України у вигляді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч. 3 ст. 27, ч. 5 ст. 185 КК України у вигляді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого;
-за ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є власністю обвинуваченого.
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд необгрунтовано визнав ряд доказів сторони обвинувачення недопустимими та безпідставно визнав не доведеним обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. З ст. 27, п.п. 8, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК, та ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК, про що прокурор наводить відповідні мотиви.
Так, прокурор не погоджується із виправданням ОСОБА_11 у вчиненні злочину, який полягав у керуванні підготовкою та вчиненням закінченого замаху на вбивство ОСОБА_64 під час виконання ОСОБА_66 службового обов`язку, за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.
Вважає, що за цим епізодом суд безпідставно надав перевагу показанням свідка ОСОБА_67 над свідченнями ОСОБА_68 , при цьому не звертав увагу на зацікавленість ОСОБА_67 у надані таких показань, оскільки, па думку прокурора, ОСОБА_69 сприяв у незаконній діяльності банди. Прокурор вказує на те, що суд безпідставно визнав недопустимими показами показання свідка ОСОБА_70 , який пояснив суду, що в його провадженні перебувала кримінальна справа за фактом збройного конфлікту між потерпілим ОСОБА_66 , з огляду на положення ч. 4 ст. 95 КПУ України.
В обґрунтування такого доводу прокурор зазначає, що показанням відповідно до ст. 95 КПК України є відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту, а пояснення відповідно до ч. 8 цієї стати отримуються стороною кримінального провадження за згодою опитуваних осіб, і не є джерелом доказів.
Згідно з ч. 7 ст. 97 КПК України не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, стосовно саме пояснень (а не показів) осіб, наданих слідчому, прокурору. Тому вважає, що покази слідчого щодо отриманих ним від допитаних саме показів, а не пояснень, є допустимим джерелом доказів.
У зв`язку з чим вважає допустимими показання саме свідка ОСОБА_70 стосовно обставин вчинення злочину щодо ОСОБА_71 .
Стосовно виправдання ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ст. 263 та ч. 2 ст. 15, пп. 12 ч. 2 ст. 115 КК України (замах зі вбивство ОСОБА_51 ), прокурор викладає незгоду із висновком суду про недопустимість доказів, отриманих внаслідок обшуку в гаражному приміщенні № НОМЕР_11 , розташованому у ГК «Металург».
Прокурор вважає, що суд неправильно послався на норму ч. 1 ст 235 КПК України 2012 року, яка надає право проникнути до житла або іншого володіння лише один раз, оскільки на час проведення обушку діяв КПК України 1960 року, що не передбачав такого обмеження, до того ж, у зв`язку із відсутністю освітлення, 13.06.2012 слідча дія не відбулася.
Також свій висновок про недопустимість доказів, отриманих внаслідок цього обшуку, суд обґрунтував свідченнями понятого ОСОБА_72 , який показав в судовому засіданні, що двері гаража були напіввідчинені, на них не було бирок, оскільки понятий був в стані наркотичного сп`яніння і хотілося піти скоріше, він підписував документи, не читаючи.
Прокурор посилається на ст. 96 КПК України, яка встановлює, що доведення недостовірності показань свідка сторона має право показання, документи, які підтверджують репутацію свідка. Таким документом прокурор вважає протокол допиту як свідка ОСОБА_72 , що на думку апелянта свідчить про неправдивість його показань в суді.
Не погоджується прокурор із тим, що суд не оголосив показання іншого понятого ОСОБА_73 , який помер, не вжив заходів для проведення допиту працівників поліції, які проводили обшук. Як на підставу своїх доводів прокурор посилається на припис п. 8 розділу XI «Перехідні положення» КПК та норми ст.ст. 65, 82, 306 КПК України 1960 року.
У зв`язку із наведеним апелянт вважає необгрунтованим висновок суду щодо недопустимості доказів, отриманих внаслідок обшуку гаражу.
Крім того, прокурор не погоджується із висновками суду про недопустимість доказів, що містяться у наступних протоколах впізнання: за участі потерпілого ОСОБА_24 від 08.05.2013; свідка ОСОБА_74 від 31.05.2013; свідка ОСОБА_75 від 04.01.2013 р. Свої висновки щодо недопустимості доказів суд обґрунтував порушенням порядку проведення впізнання за фотознімками, а саме ч. 7 ст. 228 КПК України, якою передбачено надання для впізнання фотознімку однієї особи, яка підлягає впізнанню, а не декількох осіб, разом з фотознімками інших осіб, яких має бути не менше трьох.
На думку прокурора ст. 228 КПК України не містить заборони проведення впізнання кількох осіб одночасно. Вважає, що проведення впізнання кількох осіб серед значно більшої кількості інших осіб суттєво збільшує ідентифікаційну та доказову цінність одержаної інформації.
Зазначає, що з урахуванням того, що ОСОБА_24 відмовився від статусу потерпілого, його фактично залучено судом до кримінального провадження як свідка. Прокурор посилається на вищенаведену норму ст. 96 КПК України та вважає документом, який підтверджує репутацію свідка, є носій інформації (т.46 а.с. 94-95), відповідно до якого судом під головуванням судді ОСОБА_76 допитано ОСОБА_24 , який надав показання, що узгоджуються з іншими матеріалами справи, і свідчать про неправдивість його показань під час допиту судом присяжних під головуванням судді ОСОБА_77 .
Надалі прокурор посилається на те, що судом залишено поза увагою показання свідка ОСОБА_78 щодо звільнення працівників ТОВ «Альянс 1002», ТОВ «Альянс 2003» з підстав того, що ТОВ «Агропромислова компанія» не розрахувалася по контрактах за жовтень та листопад 2011 року, через відсутність інших контрагентів, а також деякі показання свідка ОСОБА_79 .
Вважає, що суд безпідставно не задовольнив клопотання прокурора про оголошення показань та долучення як доказу протоколу допиту свідка ОСОБА_80 , який на час судового розгляду помер, та свідка ОСОБА_81 , місце перебування якого за 5 років не встановлено.
Крім того, прокурор зазначає, що призначення покарання за вчинення умисного вбивства ОСОБА_47 , ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , який, як встановлено судовим розглядом, завдав найбільш тяжкі тілесні ушкодження викликає зауваження щодо його справедливості, оскільки є меншим, ніж ОСОБА_8 .
Також судом не було враховано, що ОСОБА_22 , який був умовно - достроково звільненим від відбування покарання та ОСОБА_7 , маючи не зняту та непогашену судимість за вчинення умисних злочинів, вчинили новий умисний злочин, тобто має місце рецидив злочинів, що є обставиною, яка обтяжує їх покарання.
Також, на думку прокурора, судом належним чином не були досліджені дані про особи обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_22 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , судом не врахована їх поведінка в установі попереднього ув`язнення та суді, що вплинуло на прийняття рішення про призначення занадто м`якого та несправедливого покарання.

Потерпіла ОСОБА_21 , просить вирок в частині призначеного обвинуваченим покарання скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_13 на підставі ст.70 КК України призначити остаточне покарання у вигляді 15 років позбавлення волі, а обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 на підставі ст.70 КК Україні - у вигляді довічного позбавлення волі без застосування ч. 5 ст. 72 КК.
Свої вимоги потерпіла мотивує тим, що дії обвинуваченого ОСОБА_22 за епізодом вбивства потерпілого ОСОБА_47 повинні бути кваліфіковані додатково і за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК, як вчинення умисного вбивства особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.
Зазначає, що при призначенні покарання за епізодами замаху на вбивство потерпілих ОСОБА_24 та ОСОБА_51 суд виходив із положень ч. З ст. 68 КК України. Проте суд не врахував, що правила ч.ч .2,5 ст. 68 КК України не можуть бути застосовані при призначенні покарання особі, яка вчинила злочин, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки цей вид покарання є таким, що виключає можливість визначення його половини чи двох третин.
Крім того, дії обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_82 , ОСОБА_11 в організації та участі у нападі на потерпілого ОСОБА_51 мають також бути додатково кваліфіковані і за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК.
Вважає, що суд повинний був розглянути питання щодо можливості призначення покарання у вигляді довічного позбавлення волі стосовно усіх обвинувачених. Зокрема стосовно ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , яких суд визнав найбільш суспільно небезпечними, з урахуванням особливої тяжкості вчинених злочинів, тяжкості їх наслідків, позиції обвинувачених, які вину не визнали, не вживали заходів до відшкодування завданої шкоди, суд безпідставно не розглянув питання про можливість призначення даним особам покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
На думку потерпілої суд безпідставно відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зарахував обвинуваченим в строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Адже на момент затримання обвинувачених ч. 5 ст. 72 КК в такій редакції ще не діяла, а на момент винесення вироку - вже не діяла.

Обвинувачений ОСОБА_6 , з урахуванням доповнень до апеляційної скарги, просить вирок змінити, пом`якшити покарання за п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, виправдати за ст. 257, ч. 2 ст. 15, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що його участь у банді нічим не підтверджена, жодний свідок чи обвинувачений на нього не вказав як на члена банди.
Зокрема, потерпілий ОСОБА_24 заявив, що добре знає банду «Лисих», в яку входив раніше, але він впізнав тільки ОСОБА_11 і ОСОБА_83 . Потерпілий назвав члені банди по прізвиськам, які не відносяться до жодного з обвинувачених. Крім того, ОСОБА_84 дав показання по ряду злочинів банди, за якими прокуратурою не дано жодної оцінки, що свідчить про засудження інших осіб, а не членів банди «лисих».
За епізодом замаху на ОСОБА_51 посилається на те, що звинувачення ґрунтується виключно на припущеннях.
Так, єдиним доказом, що вказує на його винуватість, є протокол слідчого експерименту від 21.11.2013 року за участю свідка ОСОБА_85 . Проте зазначений протокол був складений після передачі матеріалів кримінального провадження до суду. Свідка ОСОБА_86 не допитано у судовому засіданні, а тому його показання в ході слідчого експерименту є недопустимим доказом.
За епізодом вбивства ОСОБА_47 зазначає, що дійсно знаходився на території кафе «Рибацький стан» для отримання своєї заробітної плати. Ніяких ударів потерпілому ОСОБА_63 він не наносив, мотивів на вбивство потерпілого у нього не було. Вважає, що його причетність до умисного вбивства ОСОБА_47 не доведено жодним доказом, а обвинувачення в цій частині також ґрунтується на припущеннях.
Крім того, обвинувачений вважає, що суд безпідставно зазначив у вироку про відсутність обставин, що пом`якшують покарання, не врахувавши, що він позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, один з яких має серйозне захворювання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_14 просить вирок відносно її підзахисного скасувати за недоведеністю вчинення нимкримінальних правопорушень, а кримінальне провадження закрити.
За епізодом участі ОСОБА_6 в озброєній банді та у вчинюваних нею нападах адвокат вважає, що вина обвинуваченого не доведена, допустимі, достовірні та достатні докази, що підтверджують його участь банді у вироку не зазначені.
Захисник вказує на те, що суд не мотивував свій висновок про дату організації банди. Судом не встановлено ні час придбання зброї, ні мер озброєння, тобто не встановлено момент, який є визначальним щодо набуттям об`єднання всіх обов`язкових ознак банди.
На думку адвоката, суд не встановив, коли ОСОБА_6 , набув членство у банді, не навів докази на підтвердження цього. Також у вироку відсутні підтвердження щодо обізнаності обвинуваченого про наявність зброї у ОСОБА_11 , ОСОБА_25 , навіть щодо факту знайомства ОСОБА_6 з останнім.
Захисник вважає, що оскільки кримінальне провадження відносно ОСОБА_25 закрито у зв`язку з його смертю, будь-які докази злочинної діяльності не повинні оцінюватися в даному кримінал провадженні, і є неналежними доказами.Допитані судом ОСОБА_24 , ОСОБА_42 , ОСОБА_87 нічого не повідомили щодо участі ОСОБА_6 у банді.
Зазначає, що ОСОБА_24 відмовився від своїх попередніх показань, оскільки він надавав їх під тиском працівників міліції, та заявив, що не вважає себе потерпілим.
Вказує на недопустимість відомостей, отриманих з пояснень потерпілої ОСОБА_21 , яка відмовилася в суді відповідати на питання захисту, чим позбавила захист права на перехресний допит.
Зазначає, що навіть ці показання потерпілої ОСОБА_21 та пояснення свідків ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_50 , не свідчать про участь ОСОБА_6 в банді, і у вчинюваних нападах.
Захисник вказує на недопустимість доказів, отриманих у результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій, які свідчать про керівну роль ОСОБА_11 у банді, у зв`язку з не відкриттям стороні захисту ухвал апеляційного суду Запорізької області, якими надано відповідні дозволи.
Вказує на необхідність дослідження дозволів на проведення НСРД, зокрема для встановлення терміну, на який надається дозвіл на зняття інформації, оскільки здійснення означених дій поза строком, визначеним в ухвалі слідчого судді, є підставою для визнання отриманих доказів недопустимими.
Вважає, що лист голови апеляційного суду Запорізької області від 21.03.2017р. № 10-28/5 про знищення постанов про проведення оперативно - розшукових заходів у зв`язку із закінченням строку зберігання, на який послався суд першої інстанції, не може свідчити про законність отримання оперативними підрозділами аудіозаписів телефонних розмов.
У зв`язку із наведеним, на думку захисника, аудіозаписи телефонних розмов, та виконані на їх підставі висновки експерта, є недопустимим доказами, які, до того ж, не вказують на участь ОСОБА_6 в банді та у вчинюваних нею нападах.
Стосовно епізоду замаху на вбивство ОСОБА_51 захисник посилається на те, що частина доказів свідчить лише про факт вчинення злочину, а не участь у ньому ОСОБА_6 .
Зокрема, із відеозапису з камери спостереження магазину не можливо встановити особи злочинців.
Вважає протокол огляду від 07.01.2012р. недопустимим доказом, оскільки фактично об`єктом огляду була не ділянка місцевості, а автомобіль. Огляд був проведений за відсутності постанови суду, так і дозволу власника, при цьому невідкладності огляду не було, відповідних причин в протоколі не зазначено. Вилучені в ході огляду речові докази також слід визнати недопустимими.
Також вважає недопустимими доказами відомості, що містяться в протоколі слідчого експерименту від 21.11.2013 року за участю свідка ОСОБА_86 , оскільки свідок ОСОБА_90 в ході цієї слідчої дії повідомив про свою участь у замаху на вбивство ОСОБА_91 і ці показання могли б стати підставою для його обвинувачення у вчиненні вказаного правопорушення. Тому захисник вважає, що сторона обвинувачення повинна була надати докази того, що до проведення слідчої дії свідку ОСОБА_92 повідомили про його право відмовитися давати показання. Зазначений свідок не був допитаний судом, тому встановити чи є, чи відсутні розбіжності в якого показаннях неможливо. Згідно з виписного епікризу КУ «Запорізька обласна психіатрична лікарня» від 13.11.2015р. ОСОБА_86 викликали в міліцію в березні 2015 року, де з ним грубо поводилися, вимагали лжесвідчити тощо.
Допит свідка ОСОБА_73 , який був понятим під час слідчого експерименту, виявився неможливим у зв`язку із його смертю, а інший понятий не допитувався. Відеозапис слідчої дії не відтворився в судовою засіданні. Впізнання свідком ОСОБА_93 ОСОБА_6 не проводилося, тому не можливо пересвідчитися чи не помилявся свідок.
Крім того, вказана слідча дія була проведена після закінчення строків досудового розслідування, внаслідок чого відповідно до ч. 8 ст. 223 КПК України є недійсною, а встановлені докази - є недопустимими.
У зв`язку із чим вважає вину ОСОБА_6 у вчиненні замаху на вбивство ОСОБА_51 не доведеною, а тому не підлягає задоволенню цивільний позов ПрАТ «Агропромислова компанія» про стягнення матеріальної шкоди внаслідок пошкодження автомобіля при вчиненні цього злочину.
Також захисник не погоджується із висновком суду про те, що не знайшли свого підтвердження посилання обвинувачених про застосуванні щодо них фізичного впливу з метою примушування до надання зізнавальних показань, написання явок з повинною, та участі у слідчих діях.
На думку адвоката результати проведеної органами прокуратури перевірки за даними фактами спростовуються довідкою ЗМКЛЕ і ШМД про те, що ОСОБА_6 поступив 17.04.2012 р. до медичного закладу із забійною раною на голові, та відомостями із медичної карти в СІЗО, згідно з якими ОСОБА_94 17.04.2012 прибув із слідчих дій, діагноз: струс головного мозку, рублена рана лобно-тім`яної області, гематома верхньої правої щелепи, правосторонньої поверхні шиї, гематома лівої заушної області.
За епізодом умисного вбивства ОСОБА_47 захисник вказує на те, що в ході досудового розслідування судом не усунуто прогалини стосовно з`ясування, і зазначення характеру дій ступеню участі кожного обвинуваченого. Зазначає, що нанесення її підзахисним будь-яких ударів жодним доказом не підтверджено.
Вказує на те, що показання потерпілої ОСОБА_21 є недопустимими доказами, через порушення права на перехресний допит наведених вище підстав.
Захисник зазначає, що показання свідків ОСОБА_50 , ОСОБА_95 , ОСОБА_75 , ОСОБА_96 , ОСОБА_97 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 та ОСОБА_100 стосуються конфлікту між ОСОБА_45 , ОСОБА_57 одного боку та ОСОБА_25 з іншого боку з приводу частки в ТОВ «Агропромислова компанія», частка якої належала ПАТ «Мелітопольський м`ясокомбінат», одним з акціонерів якого був ОСОБА_101 , з приводу розподілу прибутку цих підприємств.
Проте вважає нелогічним висновок суду, що мотивом ОСОБА_47 було вирішення у такий спосіб конфлікту, що виник між одним із засновників ТОВ «Агропромислова компанія» та акціонером ПАТ «Мелітопольський м`ясокомбінат» ОСОБА_57 , який перебував із ОСОБА_45 у тісних стосунках, та на якого ОСОБА_48 мав вплив, і з ОСОБА_25 , який, мав намір підвищити свій кримінальний авторитет і заволодіти часткою акцій ТОВ «Агропромислова компанія» та, відповідно, ПАТ «Мелітопольський м`ясокомбінат», з метою забезпечення фінансування банди.
На думку захисника, зазначений висновок суду є не логічним через те, що ОСОБА_48 не являвся учасником ТОВ «Агропромислова компанія», керівних посад у товаристві не обіймав, отже ніякого впливу на діяльність товариства не мав. А тому не зрозуміло в чому полягав мотив та що мали отримати в результаті вбивства обвинувачені.
В той же час, суд не взяв до уваги посилання обвинувачених на те, що вони приїхали для з`ясування питання погашення заборгованості по заробітній платі, зазначивши що ОСОБА_48 не був директором ані ТОВ «Агропромислова компанія», ані ПАТ «Мелітопольський м`ясокомбінат», і на нього не було покладено обов`язку розрахунку зі звільненими працівниками, що, на думку захисника, свідчить про неузгоджену позицію суду з цього питання.
Вказує на те, що суд безпідставно відкинув як неналежні показання свідка ОСОБА_78 про заборгованість ТОВ «Агропромислова компанія» перед ПП «Альянс-2002», ПП «Альянс-2003», що узгоджується із показаннями обвинувачених про невиплату заробітної плати.
Захисник зазначає, що показання свідків ОСОБА_88 , ОСОБА_102 , ОСОБА_103 , ОСОБА_104 , ОСОБА_105 , ОСОБА_106 , ОСОБА_107 , ОСОБА_108 , ОСОБА_109 , ОСОБА_110 , ОСОБА_111 , ОСОБА_112 , констатують факт вчинення злочину, але нічого не повідомляють щодо способу, ступеню та характеру виконання чи невиконання обвинуваченими об`єктивної сторони складу злочину відповідно до пред`явлених обвинувачень.
Роздруківки телефонних розмов та телефонних з`єднань ОСОБА_11 не дають жодного уявлення про зміст розмов, а отже, не дають підстав для висновку, що вони стосувались готування до злочину. При цьому із вироку не зрозуміло як встановлено належність телефонних номерів.
Вважає, що суд не спростував твердження захисту, що за наявності умислу на вбивство потерпілого обвинувачені мали можливість його здійснити.

Обвинувачений ОСОБА_12 просить вирок відносно нього скасувати, кримінальне провадження закрити у зв`язку із недоведеністю вчиненням ним злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, звільнити його з під-варти в залі суду.
Так, за епізодом вчинення злочину, передбаченого ст. 257 КК України, обвинувачений вказує на незаконність відомостей, здобутих в результаті проведення НСРД, через невідкриття стороні захисту матеріалів, які стали підставою для проведення таких дій.
За епізодом вимагання у ОСОБА_39 вказує, що останній не зміг пояснити суду, яку грошову суму з нього вимагали, а також дав поясненню що дохід кафе становить 0 гривень, звідси не зрозуміло, що становите предмет злочину.
За епізодом умисного вбивства ОСОБА_47 обвинувачений зазначай що жодного доказу його причетності до цього злочину суду не надано.
Так, свідок ОСОБА_113 хоча і бачила нападників, але нікого обвинувачених не впізнала. Свідок ОСОБА_114 , хоча і знає усіх обвинувачених, також нікого в впізнав.
Вважає, що суд не спростував його тверджень, що він опинився в ресторані «Рибацький стан» випадково.
Виходячи із змісту апеляційної скарги, судом не встановлено мотив, мету і спосіб вчиненого злочину проти ОСОБА_47 , а також не з`ясовано характер дій і участі в цьому кожного обвинуваченого. Також вказує на недопустимість свідчень потерпілої ОСОБА_21 через порушення права на перехресний допит.
Зазначає про психологічний і фізичний тиск на усіх обвинувачених, у тому числі на нього, під час досудового розслідування. Внаслідок катування йому зламано ребра та спину, суд першої інстанції постановив ухвалу про надання медичної допомоги, яка досі не виконана.
Посилаючись на норму ст. 91 КПК України, не погоджується з рішенням суду про конфіскацію квартири, яка придбана ним ще у квітні 2001 року за особисті кошти, тобто за 10 років до інкримінованих правопорушень.
Відповідно до ст. 5 ст. 72 КК України (в редакції ЗУ України №838-VIII від 26.11.2015 року) просить зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі в строк відбуття покарання.

Адвокат ОСОБА_16 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 просить вирок відносно останнього скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку із відсутністю в діях обвинуваченого складу злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 189, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та звільнити ОСОБА_12 з під-варти в залі суду.
Стосовно обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 257 КК України, захисник зазначає, що суд безпідставно зазначив про те, що факт участі ОСОБА_25 в створенні організованої групи (банди) з метою нападів на підприємства, установи, організації, керування нею, забезпечення її фінансування, розробці злочинів, планів, наявність зброї встановлено постановою прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_115 від 19.02.2013 року, оскільки постанова про закриття кримінального провадження не є обвинувальним актом, тобто вина ОСОБА_25 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 257 КК України, не доведена у спосіб, передбачений КПК України.
На думку адвоката судом не досліджувалися докази, які б підтверджували висновок суду про те, що ОСОБА_25 у невстановлений час залучив свого знайомого ОСОБА_11 метою створення організованої групи (банди) для вчинення ряду злочинів на території м. Запоріжжя, відвів ОСОБА_11 роль організаційного характеру, яка полягає в залученні співучасників, об`єднанні їх дій та спрямування їх на вчинення декількох злочинів, координації поведінки цих осіб. Докази наведеного відсутні в матеріалах кримінального провадження.
Захисник посилається на те, що судом не були встановлені докази про час, місце та обставини при яких обвинувачені надали згоду вступити в озброєну банду, не встановлено доказів щодо наявності планів про подальшу сумісну злочинну діяльність в майбутньому.
Вважає, що суд необгрунтовано зазначив у вироку, що для озброєння банди її члени вступали до громадського формування з охорони громадського порядку «Козацька варта», що надавало право отримати в ГУМВС України в Запорізькій області дозволи на право зберігання і носіння зброї травматичної дії, оскільки та обставина, що хтось з обвинувачених входив до громадського об`єднання, не свідчить про озброєність банди.
Адвокат зазначає, що невідкриття матеріалів НСРД на вимогу сторони захисту може свідчити про, те що слідство зловживало своїми повноваженнями під час проведення НСРД та проводило слідчі дії без дотримання ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність», глави 21 КПК України та відповідної Інструкції.
З посиланням на постанову ВСУ від 16.03.2017р. по справі № 53- 364кс16, вважає, що отримані в результаті НСРД докази, а також похідні від них висновки експертиз звуку та аудіозапису є недопустимими.
Захисник вказує на порушення права на перехресний допит потерпілої ОСОБА_21 , яка була двічі допитана судом, однак обидва рази відмовилася відповідати на запитання захисту, що тягне за собою визнання показу недопустимим на підставі п. 5 ч. 2 ст. 87 КПК України.
Незважаючи на те, що її підзахисний не обвинувачувався у скоєнні замаху на вбивство ОСОБА_51 , захисник вказує на недопустимість відомостей, викладених у протоколі слідчого експерименту за участі ОСОБА_86 , з підстав, аналогічним доводам апеляційної скарги адвоката ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 .
Адвокат зазначає, що судом необгрунтовано не взяті до уваги показання потерпілого ОСОБА_24 , які він надавав безпосередньо суду.
За епізодом вимагання у ОСОБА_39 адвокат вважає, що судом не встановлено хто з обвинувачених і при яких обставинах вчинив дії, якою характеризується з об`єктивної сторони вимагання - пред`явлення вимоги та погроза застосування насильства.
На думку захисника суд у вироку необгрунтовано посилається на протоколи пред`явлення для впізнання від 31.08.2012, 11.10.2012, 13.11.2011 09.01.2013, 08.10.2012, 11.10.2012, 09.01.2013 як на доказ доведеності вині обвинувачених в інкримінованому правопорушенні, оскільки в порушенні норм КПК при впізнанні не вказано за сукупністю яких саме ознак було впізнано особу, а тому ці докази є недопустимими.
Вважає, що судом не було встановлено мотиву вчинення злочину та не доведено, чи дійсно була погроза та/або пошкодження майна.
Вказує на те, що вимагання є закінченим з моменту пред`явленні майнової вимоги, такі кваліфікуючі ознаки, як пошкодження чи знищенні майна, завдання майнової шкоди потерпілому, а також заподіяння тяжкого тілесного ушкодження мають місце лише у випадку реального настання вказаних в законі наслідків, а тому не можуть розглядатися як замах на злочин дії особи, яка вчиняючи вимагання ставила за мету настання таких наслідків, але цієї мети не досягла.
Також захисник вважає, що судом не встановлено, а прокурором не доведено предмет злочину, оскільки відповідно до пояснень ОСОБА_39 , обвинувачені вимагали 25% від прибутку, але як зазначив сам потерплий, прибутку кафе не мало взагалі, крім того, сам ОСОБА_42 не є власником кафе, а хто є власником кафе відповісти відмовився. Потерпілий навіть не міг пояснити суду, що саме вимагали від нього.
Виходячи із змісту апеляційної скарги стосовно епізоду вбивства ОСОБА_47 , адвокат вважає, що судом не встановлено погодження учасниками злочину способу вбивства ОСОБА_47 , розподіл ролей вчиненні злочину, мотив та мета, яку б досягай обвинувачені внаслідок смерті потерпілого.
Також захисник вказує на застосування з боку органів досудового розслідування до ОСОБА_12 недозволених методів. В цій частині доводи апеляційної скарги адвоката аналогічні доводам апеляції її підзахисного.
Адвокат також зазначає, що в ході судового розгляду кримінального провадження автоматично, без клопотання прокурора, без доведення наявності ризиків, продовжувався строк тримання обвинувачених під вартою.
Судом неодноразово і необгрунтовано обвинувачені видалялися з суду, і справу продовжували слухати за їх відсутності, що є істотним порушенням норм КПК України. З незгодою видалення обвинувачених з суду неодноразово подавалися відводи, які були залишені без задоволення.

Захисник вказує на те, що суд не вирішив клопотання обвинувачених про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження для підготовки до судових дебатів, та про зарахування строку тримання під вартою з дня затримання по день набрання вироком законної сили.
Посилаючись на норму ст. 91 КПК України, не погоджується із рішенням суду про конфіскацію квартири, яка придбана обвинуваченим ще у квітні 2001 року за особисті кошти. На думку захисника, конфіскація квартири суттєво порушує права малолітньої дитини ОСОБА_12 , яка там проживає.

Адвокат ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_22 просить вирок скасувати і направити справу на новий розгляд в суд першої інстанції.
В обґрунтування своєї вимоги посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону адвокат вважає необґрунтованість встановлення судом першої інстанції у вироку мотиву вбивства ОСОБА_47 та необґрунтованість встановлення керівництва банди «лисих» ОСОБА_25 .
На думку адвоката, встановлений судом мотив вбивства ОСОБА_47 не підтверджено доказами. Відсутні докази того, що ОСОБА_25 та ОСОБА_48 мали відношення до ТОВ «Агропромислова компанія» та ПАТ «Мелітопольський м`ясокомбінат».
Вважає, що такі висновки суду щодо мотиву вбивства ОСОБА_47 суперечать тим мотивам, з яких суд відкинув доводи обвинувачених, що вони приїхали до ОСОБА_47 для з`ясування питання погашення заборгованості по заробітній платі.
Вказує на те, що судом не встановлено яку б мету досягай обвинувачені після смерті ОСОБА_47 , з огляду на те, що вони не мали відношення до заволодіння акціями, фінансував банди тощо, а їх посади водіїв та охоронців не дозволяють вирішувати господарсько-управлінські питання.
Зазначає, що судом не встановлено, чи існувала взагалі будь-яка дійсна загроза рейдерського захоплення ПАТ «Мелітопольський М`ясокомбінат» або вимагання передачі статутної частки ОСОБА_89 , не встановлено яким чином ОСОБА_25 , маючи довіреність від ОСОБА_116 , міг заволодіти часткою акцій компанії і які незаконні дії ним вчинялися.
Захисник зазначає, що суд необґрунтовано вказав у вироку, що вина ОСОБА_25 в створенні організованої групи (банди) з метою нападів на підприємства, установи, організації, керування нею, забезпечення її фінансування, розробці злочинів, планів, наявність зброї встановлено постановою прокурора від 19.02.2013 року, якою кримінальне провадження стосовно ОСОБА_25 закрито на підставі п. 5 ст. 284 КПК України. Даний висновок суду не ґрунтується на законі і не може бути твердженням встановлення вини особи, оскільки ОСОБА_25 було повідомлено про підозру.
Відсутність доведеності фактів, на думку захисника свідчить про те, що судом першої інстанції не дотримано вимог кримінального процесуального закону щодо доказування мотиву злочину та зазначення його в мотивувальній частині вироку, і таке порушення вимог кримінального процесуального закону є істотним та є підставою для скасування вироку.
Захисник вважає, що участь ОСОБА_22 у банді не доведене. Зокрема судом не встановлено конкретні обставини, час (дата, місяць, рік (приміщення, територія) при яких ОСОБА_22 погодився брати участь у нападі на громадянина ОСОБА_48 та ОСОБА_51 , та яку відведену роль він мав виконувати.
Зазначає, що суд першої інстанції, постановляючи вирок без конкретного обвинувачення, що не містило всіх обов`язкових елементів складу злочину, повторив недоліки обвинувального акту і постановив незаконне й необгрунтоване рішення.
Посилається на порушення права захисту на перехресний потерпілої ОСОБА_117 , а тому вважає визнання судом її по істотним порушенням вимог ст.ст. 352, 353 КПК України.
Захисник вказує на недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту від 21.11.2013 року за участю свідка ОСОБА_86 через що свідок ОСОБА_90 не був допитаний в суді, йому не роз`яснено його обов`язків, не було приведено до присяги, його існування сторона захисту взагалі ставить під сумнів, як і законність проведеного зазначеного слідчого експерименту, оскільки письмовий протокол містить додаток DVD диск, але диск не відтворювався і стороні захисту відповідно до ст. 290 України не був відкритий.
Зазначає, що судом першої інстанції необгрунтовано, з порушенням вимог ч. 4 ст. 95 КПК України не взяті показання потерпілого ОСОБА_24 , які він безпосередньо надав суду, відмовившись віл попередніх показань, оскільки надавав останні під тиском правоохоронних органів досудового розслідування. Вважає, що заяви потерпілого ОСОБА_24 про недозволені методи ведення досудового слідства відносно нього судом були проігноровані взагалі і його показання, з безпосередньо суду під час судового слідства, були спотворені.
Також, як на істотні порушення кримінального процесуального захисник посилається на автоматичне, без жодного клопотання прокурором доведеності наявності ризиків продовження строку тримання під вартою обвинуваченим. Суд жодного разу не відреагував належним чином на те, що стороною обвинувачення під будівлею суду були організовані несанкціоновані мітинги з залученням неповнолітніх учнів коледжу для здійснення тиску на суд, метою якого було продовження строку тримання під вартою обвинуваченим.
Зазначає, що неодноразово судом під час слухання кримінального провадження, за ініціативою суду видалялися обвинувачені з залу судового засідання і справу продовжувалося слухати за їх відсутністю, що є істотним порушенням норм кримінального-процесуального закону. З незгодою видалення обвинувачених з залу судового засіданні сторонами неодноразово були подані заяви про відвід головуючої, але суд залишав вказані без задоволення.
Вказує на те, що під час судового розгляду неодноразово заявлялись відводи прокурору через його упередженість та здійснення психологічного тиску на обвинувачених ОСОБА_22 та ОСОБА_10 , оскільки за вказівкою прокуратури Запорізької області вказані обвинувачені 4 жовтня 2015 року були етаповані до Вільнянської установи виконання покарань УДПтС України в Запорізькій області (№11), однак судом не були вирішенні питання про обґрунтований відвід прокурора та не ініційовано перевірки допущених порушень прав обвинувачених.
На думку захисника, неповнота досудового розслідування полягала у тому, що судом не були допитані ряд свідків, які були заявлені прокурором як свідки сторони обвинувачення, і прокурор не ставив перед судом питання про зменшення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, а тому питання щодо з`ясування обставин, які мають суттєве значення для об`єктивного розгляду кримінального провадження залишилося судом нерозглянутим.
Судом не вирішені клопотання обвинувачених про ознайомлення з матеріалами справи для підготовки до судових дебатів, клопотання про зарахування строку попереднього ув`язнення по день постановления вироку. Не вирішено клопотання захисників про усунення порушення прав людини від 06.07.2017 року.
Зазначає, що судом необгрунтовано було відмовлено обвинуваченому ОСОБА_118 в заявленому клопотанні про відтворення показань, що надавалися свідком ОСОБА_119 в суді під час судового слідства, що здійснювалося судом присяжних під головуванням судді ОСОБА_120 , де ОСОБА_121 під час судового слідства надавав під присягою показання, що суттєво відрізняються від показань наданих суду присяжних в останньому складі суду і ці розбіжності суд відмовився встановлювати.
Не дано оцінки у вироку щодо заяви прокурора в судових дебатах про те, що обвинувачені вчинили злочин вимагання у ОСОБА_95 .
Судом залишилося невстановленим і погодженням способу вбивства ОСОБА_47 та ОСОБА_51 , хто, де і коли розподілив ролі.
Посилається на те, що судом не встановлено обставини злочину відносно ОСОБА_47 : з ким сидів за столом потерпілий до появи сторонніх осіб, хто з осіб мав при собі зброю або заборонені предмети, чи мали при собі невиплату заробітної плати. Також вважає, що суд необгрунтовано не дав оцінку речовому доказу посвідченню на ім`я ОСОБА_7 , що підтверджуй факт роботи обвинуваченого охоронцем.
Як на відсутність умислу у ОСОБА_7 на вбивство, посилається на показання обвинуваченого, надані ним в суді та в ході досудового розслідування, відповідно до яких ОСОБА_7 хоча і діяв умисно, проте не бажав і не передбачав настання тяжких наслідків до потерпілого. Ніщо обвинуваченому не завадило довести свій умисел до кінця, якщо би умисел на вбивство у нього був.
Протоколи слідчих експериментів від 01.04.2013, 03.04.2015., проведені експертизи на думку захисника обґрунтовують правдивість показань його підзахисного про те, що саме ОСОБА_48 за відсутності будь- яких дій зі сторони ОСОБА_7 проявив агресію, діставши вогнепальну зброю і зробивши постріл у ОСОБА_7 .
Адвокат вказує на те, що допитані судом свідки не були очевидцями того, що відбувалося між обвинуваченим і потерпілим.
Захисник вважає, що ОСОБА_48 мав при собі зброю, яку за застосував безпосередньо проти ОСОБА_7 , і здійснив постріл, тому підзахисний дійшов до висновку, що він фактично перебуває у стані реальності загрози своєму життю. Ці свідчення підтверджуються наданими у судовому засіданні показами інших обвинувачених.

Як і захисник ОСОБА_22 , адвокат ОСОБА_20 вважає, що судом не встановлено обставини злочину відносно ОСОБА_47 : з ким сидів за столом потерпілий до появи сторонніх осіб, хто з осіб мав при собі збрий або заборонені предмети, чи мали при собі зброю особи, які перебувзли з ОСОБА_48 в ресторані, хто з осіб конкретно з обвинувачених входив у приміщення, хто вчиняв постріли і скільки, з якої зброї ОСОБА_48 зробив постріл в ОСОБА_7 , з якої відстані, та яку б мету досяг би ОСОБА_25 у разі смерті ОСОБА_122 .
Решта доводів апеляційної скарги, аналогічні доводам інших захисників, а саме: необгрунтоване продовження тримання під вартою обвинувачених в ході судового розгляду; видалення обвинувачених із зали судового засідання; не допит судом ряду свідків сторони ,обвинуваченні, відсутність клопотання прокурора про зменшення обсягу доказів, які підлягають дослідженню; не вирішення заяв обвинувачених про ознайомлення з матеріалами провадження для підготовки до судових дебатів, та зарахування строків тримання під вартою на підставі ч. 5 ст. 72 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_11 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним оставинам- кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, просить: вирок скасувати та закрити провадження у зв`язку із відсутністю в діяннях складу встановлених судом злочинів, а також не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді; відмовити у задоволенні цивільних позовів.
Неповнотою судового розгляду вважає, що не було здобуто належних та допустимих доказів його вини за кожним епізодом.
Зокрема за епізодами замаху на викрадення та замаху на вбивства ОСОБА_24 вважає, що заява потерпілого від 19.10.2006 на ім`я Президента України не є допустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам ч. 2 ст. 95 КПК України 1960 року щодо заяв про вчинення злочину. Підписання заяви заперечується самим ОСОБА_24 , та від нього не відбиралися розписки за відповідальність за завідомо неправдиві показання.
На думку обвинуваченого відсутність у цій заяві даних про замах на життя потерпілого (тобто більш тяжкого злочину) викликає сумнів в її достовірності.
Вважає безпідставним посилання суду на письмові заяви ОСОБА_24 від 09.11.2016, оскільки суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він сприймав особисто під час судового засідання, до того ж в суді ОСОБА_24 заперечив факт його звернення із заявами. При цьому суд в порушення ст. 374 КПК України не зазначив, чому він не враховує дані показання потерпілого.
Обвинувачений зазначає, що протокол слідчого експерименту від 08.05.13 за участі ОСОБА_24 не є доказом вини, оскільки за своєю суттю ця слідча дія є поясненнями потерпілого на місці, які даються слідчому в ході досудового розслідування, і суд не може посилатися на них відповідно до ст.ст. 23, 95 КПК України. Під час цієї дії ОСОБА_123 не був повідомлений про можливість відмовитися від дачі показань.
Також апелянт вважає цей доказ недопустимим внаслідок порушення права на перехресний допит. Зміст протоколу суперечить показанням потерпілого ОСОБА_24 в суді та показанням свідка ОСОБА_124 .
Зазначає, що допитаний судом ОСОБА_24 заперечив факт замаху на позбавлення його волі та замаху на вбивство.
Показання свідка ОСОБА_125 не містять відомостей про вчинення щодо ОСОБА_24 злочину, однак даним показанням свідка не надано оцінки у вироку.
Свідок ОСОБА_126 пояснив суду, що перебував поряд з ОСОБА_24 , але заперечив здійснений на потерпілого замах. У вироку показання свідка приведені вибірково.
Вважає, що висновки судово-психологічної експертизи не є належним доказом, адже не підтверджують існування обставин справи, а показання потерпілого, які були предметом дослідження експерта, не є джерелом доказів. Висновок службового розслідування за повідомленими потерпілим фактами тиску не може бути використаний як доказ, оскільки ОСОБА_24 під час перевірки не допитувався. Незважаючи на те, що потерпілий повідомляв про злочин з боку працівників правоохоронних органів, відомості до ЄРДР не внесені, досудове розслідування не проводилося.
Показання ОСОБА_127 на можна сприймати як доказ винуватості, оскільки свідку не відомо ані осіб, які здійснили постріл, ані обставин злочину. До того ж не доведено, що куля, яка вилучена у ОСОБА_127 , була відстріляна з пістолета, вилученого у обвинуваченого.
На думку ОСОБА_11 , обвинувачення за цими епізодами ґрунтується лише на показаннях потерпілого, даними в ході досудового розслідування, які ним самим заперечуються.
За епізодом вимагання у ОСОБА_128 вважає, що його роль у вказаному злочині також не доведена.
Зокрема, потерпілий пояснив суду, що з обвинуваченим знайомий особисто, участь останнього у скоєнні злочину заперечує.
Допитані судом свідки та письмові докази також не свідчать про участь обвинуваченого в даному злочині.
За аналогічних доводів вважає, що недоведена його роль у незаконному заволодінні транспортним засобом потерпілої ОСОБА_21 - потерпіла не вказала на вчинення злочину обвинуваченим, зазначивши, що їй відомо про причетність ОСОБА_25 до злочину; допитані судом свідки також не вказують про роль ОСОБА_11 у даному злочині.
За епізодом замаху на вбивство ОСОБА_51 вважає, що у вироку не наведено жодного доказу його причетності до цього злочину.
Допитані судом потерпілий та свідки не вказують на учать обвинуваченого у вчинені злочину.
Вказує на те, що відеозапис від 05.01.2012, який був вилучений оперативним працівником поліції без доручення слідчого, тобто не уповноваженою особою, є недопустимим доказом.
Також з підстав, викладених у вищенаведених апеляційних скаргах вважає недопустимим доказом протокол слідчого експерименту ви 21.11.2013 за участю свідка ОСОБА_54 .
У зв`язку із цим вважає необгрунтованою ухвалу суду від 11.01.2017 року (якою надано оцінку допустимості цього доказу за наслідками розгляду клопотання адвоката ОСОБА_17 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 ).
Крім того, вказує на те, що через те, що сторона обвинувачення не забезпечила присутність даного свідка в суді, сторона захисту була позбавлена можливості допитати свідка та, відповідно, заперечити його показання, що суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 21.01.16 по справі №5-249кс15.
За епізодом вбивства ОСОБА_47 посилається на порушення права на перехресний допит потерпілої ОСОБА_21 та зазначає, що відповідно до Рішення ЄСПЛ від 27 січня 2009 року у справі А.L. проти Фінляндії вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона не може заперечити».
Показання ж інших свідків, а також досліджені судом документи не вказують на причетність обвинуваченого до вчинення вбивства, в тому числі жодний свідком не стверджував, що ОСОБА_25 надавав ОСОБА_11 злочинні накази. Судом же неправильно приведено зміст показань свідка ОСОБА_88 що обвинувачений виконував такі накази ОСОБА_25 у зв`язку з чим просить апеляційний суд дослідити звукозапис допиту свідка.
Обвинувачений вказує, що судом як доказ прийнято протокол впізнання за фотознімками від 14.03.2012, відповідно до якого ОСОБА_22 впізнав ОСОБА_11 , який йому телефонував після того, що сталося, та вказував, куди треба їхати. Проте судом не зазначено, чому він відкинув як доказ роздруківку телефонних з`єднань ОСОБА_11 № НОМЕР_12 за 5 - 6 березня 2012 року, відповідно до якої в ніч на 6 березня 2012 року було вхідний дзвінок з № НОМЕР_13 (телефону ОСОБА_22 ), але тривалість з`єднання 0 секунд, що виключає надання ОСОБА_11 вказівок.
Зазначає, що суд без посилання на докази у вироку встановив, що ОСОБА_11 дзвонив ОСОБА_129 , Шабаліну, Рамошіну, особам №1, №2. Зміст розмов не встановлено, тому вважає, що суд припускає їх зміст. Вважає суперечливим посилання на розмови із ОСОБА_130 , оскільки останній не є членом банди відповідно до висновків суду.
Як на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність посилається на висновки суду щодо наявності складу злочинів, передбачених ст. ст. 257, 263 КК України, та задоволення судом цивільного позову потерпілої ОСОБА_21 .
За епізодом організації озброєної банди та участі в ній вказує, що такі висновки суду ґрунтується на припущеннях.
Так, жодний із обвинувачених не знав про наявність у ОСОБА_25 зброї, що була вилучена в ході обшуку його автомобіля.
У вироку суду не наведено, які ролі були розподілені між членами банди, а також ступень участь кожного з обвинувачених, з якою метою створена банда, не наведено кого саме залучив ОСОБА_11 до її складу.
Обвинувачений з посиланням на певні рішення ВГСУ, ВАСУ, ВССУ зазначає, що інформація, розповсюджена в мережі інтернет, є джерелом доказів.
У зв`язку з чим, посилаючись на ряд інтернет-сайтів, викладає обставини придбання ВАТ «Мелітопольський м`ясокомбінат» ОСОБА_57 та участь у цьому працівника УБОЗ ОСОБА_131 . На думку обвинуваченого зазначені обставини викликають сумнів щодо неупередженості вказаних свідків та можуть свідчити про фальсифікацію оправи.
ОСОБА_11 наводить дані, що свідчать про незаконність НСРД, в тому числі зазначає, що лист голови апеляційного суду Запорізької області від 21.03.2017р. № 10-28/5 не спростовує факту відсутності постанов апеляційного суду про надання дозволу на застосування технічних засобів звукозапису, оскільки акту знищення не було надано. Стороною обвинувачення також не було надано подання, яке було підставною для ухвалення постанови апеляційного суду про проведення НСРД, відсутні і інші відомості, яки б могли свідчити про існування дозволу на проведенню оперативно-розшукових заходів.
Відсутність постанов апеляційного суду унеможливлює встановленню на які конкретно оперативно-розшукові дії надавався дозвіл, щодо кого саме, на який строк тощо.
Судом не було надано оцінки доказам, які б свідчили що телефони: номера, з яких відбувалося зняття інформації, належать обвинуваченому.
У зв`язку з наведеним вважає кваліфікацію його дій за ст. 257 КК України неправильним застосуванням кримінального закону, а також вважає, що судом не встановлені достатні докази для доведення його винуватості вчиненні вказаного злочину, і вичерпані можливості їх отримати.
Щодо складу злочину, передбаченого ст. 263 КК України, вважає, пг отримані внаслідок обшуку за адресою: АДРЕСА_1 відомості є недопустимим доказом, в тому числі і похідні експертні висновки.
В обґрунтування таких доводів посилається на те, що судом взагалі не досліджувалося хто є власником цього приміщення, оскільки він зареєстрований за іншою адресою, обшук проведений за відсутності власника житла ОСОБА_132 . Крім того санкція на обшук не місттить інформації щодо мети проведення обшуку та про предмети, що підлягають вилученню, що суперечить практиці ЄСПЛ.
Також ОСОБА_11 заперечує законність його затримання 26.03.2012 у м. Василівці Запорізької області та вилучення в ході цього вогнепальної зброї та бойових припасів.
Зазначає, що фактичне затримання відбулося біля будинку 57 по вул Партизанській, а не біля будинку 80, як зазначено в протоколі затримання.
Таким чином вважає, що затримання фактично відбулося із незаконним проникненням до приватної власності без дозволу суду.
Обвинувачений з посиланням на п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України та практику ЄСПЛ зазначає, що у зв`язку із відсутністю адвоката його затримання не було законним, а тому вважає, що отримані внаслідок затримання докази та похідні висновки експертиз є недопустимими доказами.
Стосовно висновку експерта № 71 від 01.04.2013, яким встановлено наявність клітин, генетичні ознаки яких співпадають із зразком букального епітелію ОСОБА_11 , зазначає, що в момент затримання по його долоням було примусово потерто металевим предметом, через що його клітини могли опинитися на пістолеті. Вказує, що відповідно до дослідницької частини висновку експерта з патронів і пістолета було зроблено змиви на один тампон, а тому експертом не було розмежовано клітини з магазину і патронів.
Вважає, що відсутність відбитків його пальців рук відповідно до висновку експертизи № 23-Д від 29.03.2013 підтверджує його версію.
Зазначає, що він був одягнутий під час затримання в іншу куртку, а не ту, що була вилучена у нього 13.06.2013р., і на якій за висновками комплексної судово-хімічної експертизи № 147 від 26.06.2013, наявні окремі невпорядковано розташовані сліди металізації.
Відеозапис вилучення у нього зброї свідчить про нелогічне її розташування як для людини, яка володіє зброєю, на що суд не надав відповідної оцінки.
Вважає, що показання понятого ОСОБА_133 навмисно перекручені судом.
Зазначає, що вилучена зброя не може доводити складу злочину, передбаченого ст. 257 КК України, оскільки в жодному випадку інкримінованих злочинів не фігурує.
Щодо задоволення цивільного позову ОСОБА_21 обвинувачений посилається на те, що потерпілою не надано жодних доказів, які б об`єктивно підтверджували наявність моральної шкоди та розмір, який підлягає відшкодуванню.
Посилаючись на вирок судді ОСОБА_134 у іншому кримінальному провадженні, яким стягнуто на користь потерпілого 73 080 грн. моральної шкоди, вказує на те, що суд, задовольнивши цивільний позов ОСОБА_21 в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 500 000 грн., порушив принцип рівності.
Обвинувачений вважає, що суд першої інстанції прийняв неправомірне рішення про задоволення позову за відсутності доказів сплати потерпілою судового збору за вимогами щодо стягнення моральної шкоди.
Також зазначає, що при розгляді справи в новому складі (під головуванням судді ОСОБА_135 ) питання цивільного позову в підготовчому судовому засіданні не розглядалося.
Як на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність вказує і на незастосування судом ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 Обвинувачений також вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які, на його думку, полягали: в розгляді справи 22 вересня 2016 року за відсутності обвинуваченого, який покинув зал судового засідання; не відкритті стороні захисту речових доказів в порядку ст. 290 КПК України; порушенні принципу індивідуалізації під час обрання та продовження запобіжного заходу; не дослідженні доказів, які характеризують обвинуваченого з позитивного боку; порушенні принципу безпосереднього дослідження речових доказів, а саме судом не досліджена куртка, яка була вилучена у ОСОБА_11 , а також задній бампер від автомобіля ВАЗ-2121 і вилучена куля (за епізодом замаху на вбивство ОСОБА_24 ).
Як на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого посилається не неврахування судом поставленого обвинуваченому діагнозу: абсцес щелепної: слинної залози з рекомендацією її видалення, та невиконанні постановленої з цього приводу ухвали суду від 11.07.2017р., якою зобов`язано начальника слідчого ізолятора направити обвинуваченого на стаціонарне лікування до закладу охорони здоров`я. Також обвинувачений, без наведення яких-небудь доводів, зазначає, що призначене судом покарання вважає надмірно суворим.

Обвинувачений ОСОБА_10 , з урахуванням доповнень до апеляційної скарги, просить: скасувати вирок у зв`язку з відсутністю в його діях складу встановлених судом злочинів та з підстав недоведеності вини відмовити в задоволенні цивільних позовів; у разі визнання його винним зарахувати у строк відбування покарання строк тримання під вартою відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015
В обґрунтування своїх вимог посилається на тривалість судового провадження, що призвело до порушення його прав на справедливий судовий розгляд в розумні строки та тривалого тримання під вартою без забезпеченні доведеності вини.
Зазначає, що протягом судового розгляду справи судом неодноразово порушувалися вимоги кримінального процесуального закону, що регулює порядок перегляду доцільності тримання під вартою, в тому числі прокурор жодного разу не доводив існування ризиків, визначених ст. 177 КПК України, та неможливість їх запобігання іншим запобіжним заходом.
За епізодом участі у банді та у скоєних нею нападах вказує на відсутність доказів щодо її існування: не встановлено, коли, де, за яких умов, і саме ОСОБА_25 та ОСОБА_11 її було створено.
Зазначає, що отримана на підставі дозволів ГО «Козацька Варта» зброя відповідно до вироку не є зброєю, якою обґрунтовується озброєність банди.
Вказує на те, що допитаний судом ОСОБА_24 відмовився від своїх раніше наданих показань, та не визнавав себе потерпілим.
На думку обвинуваченого висновок суду, що житло було орендовано для переховування членів банди спростовується показаннями свідків: ОСОБА_136 , яка пояснила суду, що дійсно між нею та Особою №2 було укладено договір оренди квартири, однак там мешкала жінка з неповнолітніми дітьми; ОСОБА_137 , яка показала, що квартиру винаймали співробітники податкової поліції; ОСОБА_138 щодо оренди будинку виключно для власних потреб.
Вважає показання потерпілого ОСОБА_39 , свідків ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_50 , ОСОБА_139 показаннями з чужих слів, оскільки як на джерела походжень своїх свідчень вони посилаються на ЗМІ, осіб, яких не пам`ятають або не можуть назвати, а також на ОСОБА_122 та ОСОБА_25 .
Разом з тим, на думку обвинуваченого, вказані свідки не надали показань щодо фактичних обставин створення банди. Жодна особа не вказала на ОСОБА_10 як на учасника злочинного угрупування, в т.ч. «банди лисих».
Також обвинувачений посилається на недопустимість свідчень потерпілої ОСОБА_21 через порушення права на перехресний допит.
Зазначає, що слідством не встановлено застосування пістолета Браунінг, гранати Ф-1, патронів (6 шт.- кал. 4,45, 6 шт.- кал. 9мм), пістолету Байкал, гранати РГН для вчинення злочинних діянь, в т.ч. інкримінованих обвинуваченим, а також не доведено обізнаність інших обвинувачених про наявність будь-якої зброї та можливість її застосування, що виключає озброєність як кваліфікуючу ознаку ст. 257 КК України.
Як і в інших апеляційних скаргах сторони захисту, в скарзі ОСОБА_10 зазначено про недопустимість відомостей, отриманих внаслідок НСРД та похідних від них доказів, в тому числі висновків експертиз аудіо запису. До того ж зазначені експертизи не ідентифікують його як учасника телефонних розмов та отримання ним будь-яких вказівок.
Стосовно вимагання у ОСОБА_39 зазначає, що відповідно до пояснень потерпілого ОСОБА_39 обвинувачені вимагали 25% від прибутку, але як зазначив сам потерплий, прибутку кафе не мало взагалі, крім того, сам ОСОБА_42 не є власником кафе, а хто є власником - відповісти відмовився. Потерпілий навіть не міг пояснити суду, що саме вимагали від нього. Наведене, на думку обвинуваченого, ставить під сумнів факт скоєння злочину.
Вважає, що посилання потерпілого на укладення договору про надання додаткових послуг Державною службою охорони, а також пояснення свідків також не підтверджує факт вимагання.
Вказує на те, що відсутність його захисника під час впізнання потерпілим та свідками ОСОБА_74 , ОСОБА_140 призвело до порушення права на захист, що тягне за собою недопустимість таких доказів.
Стосовно епізоду замаху на вбивство ОСОБА_51 зазначає, що потерпілий не може впізнати нападників та не може пояснити суперечності між схемою руху, яку він вказав на допиті та відеозаписом з камери відеоспостереження магазину «Бомбей».
Вказує, що показання свідків ОСОБА_141 , ОСОБА_142 , ОСОБА_96 , ОСОБА_98 не викривають жодного обвинуваченого.
Показання свідка ОСОБА_143 суперечать як відеозапису з камери відеоспостереження магазину щодо маршруту, так і показанням свідка ОСОБА_144 стосовно мети його приїзду. Як і в інших апеляційних скаргах сторони захисту, в скарзі ОСОБА_10 наводяться доводи щодо недопустимості відомостей, викладених в протоколі слідчого експерименту від 21.11.2013 за участю свідка ОСОБА_54 .
За епізодом вбивства ОСОБА_47 зазначає, що жодним доказом не доводиться наявність умислу та мотиву на вбивство потерпілого, у зв`язку із чим вважає неправильною кваліфікацію судом дій обвинувачених.
В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що конфліктна ситуація в приміщенні ресторану викликана діями потерпілого та свідка ОСОБА_145 , при цьому судом проігноровано застосування потерпілим і свідком зброї.
Обвинувачений наводить доводи на користь такої версії: показання потерпілої ОСОБА_21 щодо застосування ОСОБА_45 зброї; відсутність гільз через те, що це був револьвер; подальше викрадення цієї зброї з місця злочину.
Як і в інших апеляційних скаргах сторони захисту, обвинуваченим вказується на суперечність висновків суду щодо впливу ОСОБА_47 на ОСОБА_89 та мотивів, з яких суд відкинув доводи обвинувачених, що вони приїхали до ОСОБА_47 для з`ясування питання погашення заборгованості по заробітній платі. Судом не встановлено, яким чином вбивство ОСОБА_47 могло вирішити конфлікт між ОСОБА_57 і ОСОБА_25 .
Вважає, що протокол відтворення обстановки від 11.03.12 є недопустимим доказом, оскільки відбувався без участі захисника. В ході цієї дії брала участь лише адвокат ОСОБА_146 , але вона не має документа про її допуск в якості захисника обвинуваченого.
Також обвинувачений вказує на неправильність застосування судом ст. 72 КК України в редакції Закону України № 2046-VIII від 18.05.2017 при зарахуванні попереднього ув`язнення в строк відбування покарання.
На думку обвинуваченого суд, постановляючи обвинувальний вирок, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України не може залишити без змін раніше обраний запобіжний захід до набрання вироком законної сили, і повинний керуватися виключно нормами ст.ст. 197, 331 КПК України. Вважає зазначене порушення істотним, яке є підставою для скасуванні вироку.

Обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок щодо нього скасувати та кримінальне провадження закрити у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
Свої вимоги обвинувачений мотивує тим, що висновки суду або вг підтверджуються дослідженими доказами, або обґрунтовую тьсі недопустимими доказами.
За епізодом участі у озброєній банді посилається на те, що ні у кого із обвинувачених не була законно вилучена зброя, тільки незаконно підкинуті міліцією, яку суд визнав недопустимим доказом. Перевірити свідчення потерпілої ОСОБА_21 щодо отриманої від її чоловіка інформації про існування банди не можливо, оскільки ОСОБА_48 помер, а потерпіла в суді відмовилася відповідати на питання. Інші ж свідки: ОСОБА_147 , ОСОБА_44 , ОСОБА_148 , ОСОБА_121 нічого конкретного пояснить суду не змогли, оскільки джерелом їх обізнаності є свідчення інших осіб.
Зазначає, що зброя, що нібито належить ОСОБА_25 , ОСОБА_11 , не фігурує в жодному із інкримінованих злочинів, і судом не доведено, що хто-небудь із учасників знав про існування зброї.
Посилається на недопустимість як доказів аудіозаписів телефонних розмов, через відсутність в матеріалах справи дозволів на проведення НОРД. Крім того, відповідно до висновків експертиз вказаними аудіозаписами не зафіксовано його голос та розмови.
Обвинувачений заперечує вчинення вимагательства у ОСОБА_149 . Вважає, що суд обґрунтував свої висновки за цим епізодом лише за свідченнями заінтересованих осіб - потерпілого та ОСОБА_150 , яка перебувала у фінансовій залежності як працівник від ОСОБА_149 .
Зазначає, що ні сторона обвинувачення, ні суд не перевірили його алібі, при цьому не зазначаючи в апеляційній скарзі в чому воно полягало.
На думку обвинуваченого укладання потерпілим договору з Державною службою охорони на один день, а також звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинений злочин через півроку після його скоєння, свідчить про фальсифікацію справи.
Стосовно епізоду незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілої ОСОБА_21 та викрадення майна з нього, вважає, що його вина не доведена.
Так, водій цього автомобіля ОСОБА_151 не впізнав обвинуваченого ні на досудовому розслідуванні, ні в суді. Протоколи впізнання за участю свідка ОСОБА_75 і обвинуваченого ОСОБА_10 вважає недопустимими доказами, з огляду на наступне. ОСОБА_10 відмовився від своїх показань в суді, пояснивши, що співробітники УБОЗ його вимусили впізнати обвинуваченого. Відповідно до протоколу впізнання за участю ОСОБА_75 , перед початком слідчої дії він не вказав за якими ознаками він може впізнати особу.
За ч. 5 ст. 185 КК України зазначає також, що ні досудове розслідування, ні суд не встановили час, місце і спосіб заволодіння майном, що знаходилося в автомобілі.
За епізодом вбивства ОСОБА_47 заперечує навіть, що був колись у кафе «Рибацький стан».
Зазначає, що жодний свідок його не впізнав.
Протоколи впізнання за фотографією проведені за участі обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_22 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 проведені під час досудового розслідування, однак обвинувачені заявили в суді, що оговорили ОСОБА_152 під тиском співробітників УБОЗ. Свідок же ОСОБА_153 відповідно до протоколу впізнання лише пояснив, що ОСОБА_152 бачив на квартирі, тобто даний протокол не має відношення до кримінальної справи. При цьому судом свідок не був допитаний.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_19 просить вирок в частині засудження ОСОБА_8 за ст. 257, ч. 4 ст. 189. ч. 3 ст. 289, ч. 5 ст. 185, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК скасувати та кримінальне провадження в цій частині закрити.
Стосовно епізоду за ст. 257 КК України захисник посилається ні відсутність доказів, які свідчать, що ОСОБА_8 є членом банди. Взагалі не доведено, що він був знайомий із ОСОБА_25 , ОСОБА_11 та іншими обвинуваченими, чи знав про наявність зброї.
Адвокат вказує на недопустимість доказів, отриманих внаслідок НСРД в тому числі зазначаючи, що навіть якщо апеляційний суд і знищив постанови, вони повинні були залишитися у органа досудового розслідування. Обґрунтовуючи свої висновки щодо недопустимості зазначених доказів, вказує на неправильність посилання суду першої інстанції на стару редакцію ст. 217 КПК 1960 року, відповідно до якої ознайомлення учасників кримінального провадження здійснювалося лише за їх клопотанням.
Зазначає, що аудіозаписами розмов не зафіксовано розмови йог: підзахисного або посилання на нього в спілкуванні інших осіб. Вважає, що зафіксовані розмови не містять даних про вчинені злочини.
За епізодом вимагання у ОСОБА_39 адвокат зазначає, що потерпілий не впізнав не досудовому слідстві ОСОБА_8 , при допиті судом відмовився відповідати на питання захисту, чим порушив право на перехресний допит, що тягне визнання його показань недопустимим доказом
На думку обвинуваченого укладання потерпілим договору з Державною службою охорони на один день, а також звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинений злочин через півроку пісні його скоєння, свідчить про фальсифікацію справи.
Вважає, що до показань потерпілого слід ставитися критично, оскільки останній не повідомляв про вчинення злочину протягом грудня 2011 року - березня 2012 року, а звернувся до правоохоронних органів лише 22.08.2016. Пояснення потерпілого, що він боявся обвинувачених суперечить йот: фактичним діям, бо він звернувся до Державної служби охорони. Потерпілий відмовився називати 25% чого (доходу, обороту тощо) вимагали у нього, і також який дохід отримувало кафе, що ставить під сумнів можливість вимагання.
На думку адвоката, на користь захисту свідчить і те, що за весь час вимагання «банда» не зробила жодних дій на здійснення своїх погроз.
Стосовно епізоду незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілої ОСОБА_21 зазначає, що водій цього автомобілі ОСОБА_151 не впізнав жодного обвинуваченого в суді. Вважає, що впізнання за відеозаписами за участю свідка ОСОБА_75 , потерпілого ОСОБА_24 та підозрюваного ОСОБА_10 проведені з порушеннями вимог ч.ч. 1, 6, 7 ст. 228 КПК України: в протоколі не зазначено прикмети за якими можливо впізнати особу; відеозаписом зафіксовано особи різного росту, з них три особи в капюшонах, одна в шапці.
Зазначає, що ОСОБА_154 та ОСОБА_10 впізнали ОСОБА_8 лише як особу, що входила до зали ресторану, а ні як особу, що заволоділа транспортним засобом, при цьому не відповіли в категоричній формі, що впізнали його підзахисного, лише зазначили, що особа на відеозапису схожа на ОСОБА_8 . При цьому, ОСОБА_10 і ОСОБА_24 в суді відмовилися від показань, даних на досудовому розслідуванні.
Відповідно до висновку експерта також не можна категорично визначити чи обвинувачений зображений на відеозапису.
У зв`язку із викладеним вважає, що обвинувачення за цими епізодами ґрунтується на припущеннях, а покладання в обґрунтування вини показів інших обвинувачених суперечить практиці ЄСПЛ (п. 102 рішення від 24.07.2008р. у справі «Володимир Романов проти Росії»).
Також вказує на те, що суд, кваліфікуючи повторність за ст. 289 КК України з посиланням на вчинене раніше ОСОБА_155 вимагання, суперечить висновкам суду про те, що вимагання вчинене 22.12.11, тобто після угону, який був вчинений 17.12.11.
За ст. 185 ч. 5 КК України додатково зазначає, що у вироку не приведені жодні докази вчинення цього злочину саме ОСОБА_8 , не виключено, що майном заволоділа інша особа, без відома обвинуваченого, чи взагалі особа, яка не причетна до заволодіння автомобіля.
Стосовно епізоду вбивства ОСОБА_47 захисник вважає, що жодна з допитаних судом осіб не зазначила про присутність ОСОБА_8 в ресторані того дня.
На думку адвоката те, що обвинувачений працював на ПАТ Мелітопольській м`ясокомбінат» не доводить його причетності до вбивства.
Зазначає, що посилання у вироку на слідчі дії, проведені з іншими обвинуваченими, суперечать вищенаведеній практиці ЄСПЛ, до того ж обвинувачені відмовилися від своїх показань в суді.
Посилання суду на спілкування особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, не доводить вини обвинуваченого, крім того, не доведено, що № користувався ОСОБА_8 .
Захисник зазначає, що показання свідка ОСОБА_156 , викладені в протоколі від 14.06.2012, не свідчать про перебування ОСОБА_8 в ресторані - лише на квартирі. Свідок судом не допитаний, участь у слідчих діях не підтвердив. До того ж, як вказував ОСОБА_157 , «це чоловік на ім`я ОСОБА_158 ». Адвокат вважає порушенням принципу безпосереднього дослідження доказів та позбавлення права захисту на допит свідка перед судом та можливості перевірити достовірність слідчих дій.
Захисник вказує на те, що суд взагалі не дав оцінку наданими стороною - захисту документами, які свідчать про порушення вимог закону при проведенні досудового розслідування, а також тім, які підтверджують показання обвинуваченого про непричетність. Втім адвокат, як і його підзахисний,в апеляційній скарзі не навів, що це за документи, дослідити їх апеляційним судом не просив.
На думку захисника суд, встановлюючи вину обвинувачених, перерахував у вироку докази, однак не проаналізував їх та не надав їм оцінки відповідно до ст. 94 КПК України.
Від захисника обвинуваченого ОСОБА_22 , адвоката ОСОБА_15 надійшли заперечення на апеляційну скаргу процесуального прокурора, в якій захисник вказує на безпідставність вимог апеляційної скарги.
В запереченні на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_15 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_22 процесуальний прокурор вказує на відсутність підстав задоволення апеляційної скарги захисника, зокрема зазначив, що за фактом дачі потерпілим ОСОБА_24 завідомо неправдивих показань у листопаді 2017 року розпочато досудове розслідування за ст. 384 КК України, надавши копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Також в запереченні на апеляційну скарги прокурор просить призначити ОСОБА_22 покарання за сукупністю злочинів у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
В запереченні на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_20 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальний прокурор наводить доводи про безпідставність апеляційної скарги захисника, зокрема зазначив, що існування банди «лисих» та участь у ній ОСОБА_7 підтверджується не тільки комплексом наведених у вироку доказів, але і іншим вироками апеляційного суду Запорізької області від 20.10.2010, зокрема судом наведені докази на існування цієї банди з початку 2000-х років, керівництво нею ОСОБА_11 та участь ОСОБА_7 в ній. На підтвердження своїх доводів надав копію вказаного вироку.
Постановою Верховного суду від 18 вересня 2019 року, було скасовано ухвалу Запорізького апеляційного суду від 30 листопада 2018 року, матеріали з вказаними кримінальними провадженнями були направлені на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційні скарги прокуратури, просив їх задовольнити.

Обвинувачені, та їх захисники підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Потерпіла та її захисник в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду, що не перешкоджає колегії суддів розглянути її апеляційну скаргу по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного провадження, вивчивши надані матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги учасників провадження підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні. Окрім додержання цих вимог, в судовому рішенні необхідно проаналізувати доводи, наявні у матеріалах кримінального провадження з тими, що наведені в апеляції, і дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Апелянти наголошували на тому, що участь у банді нічим не підтверджена, жоден свідок не вказував на обвинувачених, як на членів банди, всі обвинувачення ґрунтуються на припущеннях. Стверджували, що висновок про дату організації банди - невмотивований.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції не провів повного аналізу і оцінки всіх доказів у вказаному провадженні.
Судом першої інстанції не встановлено ні час придбання зброї, ні мету озброєння, також не встановлено момент, який є визначальним щодо набуття об`єднанням обов`язкових ознак банди.
Суд не оцінив в повній мірі показання потерпілого ОСОБА_149 , свідків Левіта ОСОБА_89 , ОСОБА_50 , ОСОБА_139 , які на думку захисту є показаннями з чужих слів, оскільки як на джерела походжень своїх свідчень вони посилаються на ЗМІ, осіб, яких не пам`ятають або не можуть назвати. Більше того, як зазначає сторона захисту, вказані свідки не надали показань щодо фактичних обставин створення банди. Жоден із них не вказав на обвинувачених, як на учасників злочинного угрупування «банди лисих».
Також в судовому засіданні не було допитано свідків ОСОБА_86 , ОСОБА_159 , ОСОБА_116 , ОСОБА_81 , ОСОБА_160 , ОСОБА_161 . Натомість, суд першої інстанції послався на їх показання, які були дані в ході слідчих дій під час досудового розслідування.
Також суд першої інстанції не надав належну оцінку доводам захисту про недопустимість як доказу, протоколу огляду автомобіля від 07.01.2012 року, який проведений за відсутності постанови суду та дозволу власника, при цьому невідкладності огляду відповідних причин в протоколі не зазначено. Відповідно, вилучені в ході огляду речові докази також є недопустимими.
Судом першої інстанції не надано оцінку твердженням обвинувачених та їх захисників про те, що не встановлені докази про час, місце та обставини, при яких обвинувачені надали згоду вступити в озброєну банду, не встановлено доказів щодо наявності планів про «сумісну злочинну діяльність в майбутньому». А також ті обставини, що обвинувачені входили до громадського об`єднання, не можуть свідчить про озброєність банди.
Також суд першої інстанції в повному обсязі не дослідив інформацію щодо застосування недозволених методів ведення слідства до обвинувачених, не надав жодної оцінки медичній документації, яка міститься в матеріалах провадження та з якої убачається наявність тілесних ушкоджень у обвинувачених.
Не надано належної оцінки твердженню сторони захисту щодо безпідставного обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 257 КК України, оскільки факт участі ОСОБА_25 в створенні організованої групи (банди) з метою нападів на підприємства, установи, організації, керування нею, забезпечення її фінансування, розробці злочинів, планів, наявність зброї встановлено постановою прокурора про закриття кримінального провадження від 19.02.2013 року, тобто вина ОСОБА_25 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 257 КК України, не доведена у спосіб, передбачений КПК України.
Не досліджено в повній мірі докази, які б підтверджували висновок про те, що ОСОБА_25 у невстановлений час залучив свого знайомого ОСОБА_11 з метою створення організованої групи (банди) для вчинення ряду злочинів на території м. Запоріжжя, відвів йому роль організаційного характеру, яка полягає в залученні співучасників, об`єднанні їх дій та спрямування їх на вчинення декількох злочинів, координації поведінки цих осіб.
Також не було належно досліджено протокол слідчого експерименту від 21.11.2013 року за участю свідка ОСОБА_86 , який за твердженням сторони захисту є недопустимим доказом, оскільки був складений після передачі матеріалів кримінального провадження до суду, при цьому судом не надавалися доручення в порядку ст. 333 КПК України на проведення такої слідчої дії. Свідка ОСОБА_86 не було допитано в ході судового розгляду та не надано у вироку оцінку вказаним доказам.
У вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2018 року не надано жодної оцінки твердженням сторони захисту про порушення ст. 290 КПК України в частині відкриття матеріалів іншій стороні, а саме - не надання доступу до матеріалів НСРД, які могли б бути використані стороною захисту для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинувачених.
Не надано у вироку оцінку посиланням сторони захисту на недопустимість використання як доказу аудіозаписів телефонних переговорів, бо стороною обвинувачення не надані дозволи на проведення контролю телефонних розмов.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
За таких обставин апеляційний суд, виходячи з вимог статей 7 і 9 КПК України, не вправі встановлювати і доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2018 року підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. При новому розгляді необхідно врахувати наведене, ретельно дослідити докази у вказаному кримінальному провадженні, з урахуванням того, що обвинувачені та їх захисники просили їх оцінити по іншому, перевірити усі доводи як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, звернути увагу на імперативні вимоги Кримінального процесуального кодексу України і правильність застосування кримінального Закону, та в залежності від встановленого, постановити законне і обґрунтоване рішення, з викладенням в ньому аналізу доказів і ґрунтовних мотивів його прийняття.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_19 в інтересах ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_16 в інтересах ОСОБА_12 , захисника ОСОБА_15 в інтересах ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_20 в інтересах ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_21 - задовольнити частково.
Апеляційні скарги прокурорів - задовольнити частково.
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2018 року в межах об`єднаних кримінальних провадженнях № 0000559, № 0000203, № 0000198 за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ст.257, ч.2 ст.15, п.12, ч.2 ст.115, п.п. 6,12,13 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_12 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч.2 ст.15, п.12, ч.2 ст.115, п.п. 6,12,13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.257, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 289, ч. 5 ст 186, ч. 2 ст 15, п.12 ч. 2 ст. 115, п.п. 6,12,13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_22 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч.2 ст.15, п.12, ч.2 ст.115, п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених за ст. 257, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 146, п.6,12,13 ч. 2 ст. 115, ч.3 ст. 27, ч. 4 ст 189, ч. 3 ст 289, ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст.189, ч. 2 ст. 15, п.п. 6,12,13 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_13 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 4 ст.189, ч. 2 ст. 15, п.п. 6,12 ч. 2 ст. 115 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3