Справа № 569/5746/19
УХВАЛА

19 червня 2019 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі слідчого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого СУ ГУНП в Рівненській області майора поліції ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000015 від 22.02.2019, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СУ ГУНП в Рівненській області майор поліції ОСОБА_3 звернулась до суду з клопотанням, погодженим прокурором військової прокуратури Західного регіону України ОСОБА_4 , у якому просить накласти арешт на майно, що перебуває у власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що слідчим управлінням ГУНП в Рівненській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000015 від 22.02.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 , будучи головою Демидівської районної державної адміністрації Рівненської області, у порушення вимог ст. ст. 19, 68 Конституції України, ст. ст. 22, 24 Закону України «Про запобігання корупції», Закону України «Про місцеві державні адміністрації», у супереч інтересів служби та своїх службових обов`язків, будучи особою, яка займає відповідальне становище, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, використовуючи своє службове становище, умисно, протиправно, переслідуючи корисливий мотив та мету власного збагачення, 20 березня 2019 року, близько 15 год. 30 хв. перебуваючи на території заднього двору Демидівської РДА Рівненської області, одержав шляхом вимагання від ОСОБА_6 неправомірну вигоду в сумі 20 тис. гривень за невжиття заходів щодо припинення діяльності автомобільної заправної станції ОСОБА_6 , чим вчинив одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, поєднане із вимаганням неправомірної вигоди, тобто злочин, передбачений ч. 3 ст. 368 КК України.

Повідомлення про підозру складено 21 березня 2019 року та цього ж дня вручено ОСОБА_5 .

На даний ча органом досудового розслідування встановлено, що у власності ОСОБА_5 перебуває майно: будинок щитовий будинок АДРЕСА_1 (інформаційна довідка № з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно);
- банківський рахунок № НОМЕР_1 ПАТ КБ «Приватбанк» відкритому на ім.»я ОСОБА_7 із наданням інформації про залишок грошових коштів.
Враховуючий вищевикладене з метою забезпечення збереження речових доказів, необхідно накласти арешт на вищевказане майно.

В судове засідання слідча не з`явилась з поважних причин, подала заяву про розгляд клопотання у її відсутності, повністю підтримує клопотання, просить його задоволити з підстав викладених у ньому.

Представник власника майна ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, подав письмове клопотання у якому просить відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна з підстав викладених у ньому.

Дослідивши надані матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що СУ ГУНП в Рівненській області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню за № 0000015 від 22.02.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
Як убачається із п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, що заходом забезпечення кримінального провадження для досягнення його дієвості є арешт майна.

Відповідно до п. 8 глави 2.6. «Арешт майна» Узагальнення вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження арешт може бути накладено на: нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права; майно у вигляді речей, документів, грошей, якщо вони відповідають критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; надані особі з метою схилити її до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи як винагорода за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та (або) є доходами від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення.
Частиною 2 ст. 167 КПК України регламентовано, що тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди, надані особі з метою схилити її до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи як винагорода за його вчинення, є предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з їх незаконним обігом, набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, доходи від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що метою забезпечення арешту майна є збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., для з"ясування наявності порушення цього положення ЄСПЛ має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід"ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст. 1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини.

Згідно інформаційної довідки № з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що у власності ОСОБА_5 перебуває майно: будинок щитовий будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно до Рішення Демидівського районного суду від 02.11.2010 у справі 02-200/10 право власності на щитового будинку АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_9 , яка провела державну реєстрацію вказаного майна за собою 23.05.2011 в КП «Рівненське ОБТІ», а відтак жодного відношення до ОСОБА_5 не має та на нього не можу бути накладено арешт.
Крім того в судовому засіданні встановлено, що банківський рахунок НОМЕР_1 ПАТ КБ «Приватбанк» відкритого на ім.»я ОСОБА_5 є рахунком для виплат заробітної плати та не має відношення до вказаного кримінального провадження і є його особистим майном.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов"язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( див. п. 46 рішення у справі " Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі " Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі " Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").
Основною метою ст.. 1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «новоселець кий проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).
Судом встановлено, що арештоване майно не відповідає критеріям ч. 2ст. 167 КПК України, зокрема його частина не належать особі, щодо якої здійснюється провадження, не є предметом вчинення злочину доказом злочину не набуто злочинним шляхом та не є особистим майном підозрюваного, а тому не має жодного відношення до кримінального провадження в межах якого на нього накладено арешт. Окрім того, у відповідності до Конституції України, накладення арешту на банківський рахунок на ім`я ОСОБА_5 є порушенням його гарантованого права на заробітну плату.
Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, слідчий суддя приходить до висновку, що заявлене клопотання не підлягає до задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 131, 167, 170-173, 309 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Рівненській області майора поліції ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000015 від 22.02.2019- відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п"яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1