ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/315/19Головуючий по 1 інстанції: ОСОБА_1
ЄУНСС: 703/27/19 Категорія: ч. 1 ст.286 КК України Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора обвинуваченого захисника потерпілого цивільного позивача представника потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження №001690 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , представника ОСОБА_11 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_10 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 червня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , росіянина, уродженця Курської області Курчатовського району, с. Карла Лібкнехта, Російська Федерація, громадянина України, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі триста п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 950 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
Прийнято рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь:
- потерпілого ОСОБА_9 50 000 грн. моральної шкоди та 14 999 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу;
- цивільного позивача ОСОБА_10 10 000 грн. моральної шкоди;
- держави судові витрати у сумі 858,00 грн.
В порядку ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів,

в с т а н о в и л а :
За даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 06 вересня 2018 року близько 13 год. 00 хв., керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул.Кармелюка біля будинку №72, в напрямку від перехрестя з вул.Б. Хмельницького в м.Сміла до с.Велика Яблунівка, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, перед початком виконання маневру лівого повороту, не переконався, що цей маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав зміну напрямку руху, виїхав на зустрічну смугу руху, в результаті чого не надав перевагу в русі мотоциклу «МТ 10-36», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному напрямку по своїй смузі руху, та здійснив з ним зіткнення, порушивши при цьому п.1.5; пп. «б, д» п. 2.3, п.п. 10.1., п. 10.4 Правил дорожнього руху України.
Внаслідок порушення ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми тазу з переломом сідничних та лобкових кісток з обох сторін, які згідно висновку експерта №_02-01/1447 від 15.11.2018 відносяться до категорії середньої тяжкості, а також інші ушкодження: рана правого стегна - за ознакою короткочасного розладу здоров`я відноситься до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, садна обох ліктьових які відносяться до категорії легких.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 порушує питання про зміну вироку Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25.06.2019 в частині призначеного покарання, пом`якшивши його до штрафу в розмірі двісті неоподаткованих мінімімумів громадян, що становить 3400 грн. та без позбавлення права керування транспортними засобами. Крім того, просить залишити без розгляду заявлений цивільний позов потерпілого та цивільного позивача, в тому числі, відмовивши в стягненні витрат на правову допомогу.

Апелянт зазначає, що суд, обираючи вид та розмір покарання, порушив вимоги ст.ст. 12, 65 КК України, що суттєво вплинуло на розмір штрафу, а також на призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом на 2 роки.
Звертає увагу на те, що судом не прийнято до уваги позицію прокурора в судових дебатах щодо призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.
Крім того зазначає, що суд першої інстанції, враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) від 07.07.2018, не мав права розглядати заявлені цивільні позови потерпілого ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_10 без залучення страхової компанії.
Одночасно ОСОБА_7 зазначає про безпідставне стягнення з нього витрат на правову допомогу, оскільки вони документально не підтверджені та недоведені, що цілком узгоджується з позицією ВС викладеною у справі №301/1894/17 від 17.10.2018.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_11 , який є представником потерпілого ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_10 просить постановити вирок, яким призначене покарання ОСОБА_7 змінити в зв`язку з його невідповідністю особі засудженого внаслідок м?якості. Крім того, порушує питання про зміну рішення суду першої інстанції щодо вирішення заявленого цивільного позову. Вважає за доцільне призначити обвинуваченому покарання у виді трох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортим засобом строком на три роки, із подальшим стягненням на користь: ОСОБА_9 матеріальних збитів у розмірі 191123,86 грн., 10 0000 грн. моральної шкоди та 30 000 грн. витрат на правову допомогу; ОСОБА_10 50 000 грн. моральної шкоди.

Представник, не оспорюючи встановлені в провадженні фактичні обставини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, посилається на те, що суд першої інстанції при призначенні покарання не в повному обсязі дотримався положень ст.65 КК України та не врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 моральних та матеріальних збитків спричинених злочином не відшкодував, у вчиненому не розкаявся, про що свідчить його виступ в суді під час надання останнього слова та становить підвищену суспільну небезпеку, тому його виправлення і ресоціалізація можлива лише в умовах обмеження волі.

Щодо вирішення цивільного позову, зазначає, що про наявність страхового полісу цивільної відповідальності потерпілий дізнався лише на останньому судовому засіданні, а судом належним чином не оцінено моральні страждання понесені потерпілим та цивільним позивачем та не вмотивовано підстави часткового задоволення цивільного позову.

В доповненнях до апеляційної скарги представник ОСОБА_11 просить ухвалити вирок, яким вирок суду першої інстанції змінити, визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді арешту строком до 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Заслухавши суддю-доповідача, думки: обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та безпідставність апеляційних вимог представника потерпілого і цивільного позивача адвоката ОСОБА_11 ; потерпілого ОСОБА_9 , цивільного позивача ОСОБА_10 та їх представника адвоката ОСОБА_11 в підтримку поданої ними апеляційної скарги та відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого; прокурора про законність, обгрунтованість вироку суду першої інстанції і відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого та цивільного позивача, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, заслухавши останнє слово ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_11 належать до часткового задоволення.

Так, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який він засуджений, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України і учасниками судового провадження не оспорюється.

Кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, колегія суддів вважає правильною.

Вирішуючи по суті апеляційні вимоги учасників судового провадження щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів виходить з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, зокрема, апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Зокрема, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевий суд виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та, з урахуванням правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке за положеннями ст. 12 КК України належить до злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, не працює, є пенсіонером, має водійський стаж близько 30 років, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, адміністративних стягнень за вчинення правопорушень на транспорті не мав, вину у вчиненому визнав, за наявності обставин, що пом`якшують покарання останнього щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, при відсутності обставин, що його обтяжує, обґрунтовано призначив ОСОБА_7 основне покарання у виді штрафу в розмірі наближеному до мінімального, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 К України з додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами на визначений строк.

При цьому, судом першої інстанції, незважаючи на альтернативу призначення додаткового покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, обґрунтовано позбавлено ОСОБА_7 права керування транспортними засобами на строк два роки, врахувавши встановленні в провадженні фактичні обставини, в тому числі і те, що від дій обвинуваченого потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоровя, позицію самого потерпілого про доцільність призначення такого виду покарання, а також те, що ОСОБА_7 не відшкодовано заподіяні матеріальна та моральна шкода.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 про доцільність призначення йому мінімального розміру штрафу, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, без подальшого позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки вважає, що призначене обвинуваченому як основне так і додаткове покарання є справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого ним правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Не заслуговують на увагу і доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо наявності в діях потерпілого ОСОБА_9 порушень ПДР України, що, на думку обвинуваченого, має бути враховано при призначенні йому покарання, оскільки вони були предметом перевірки та оцінки судом першої інстанції. При цьому, враховується, що згідно висновку експерта № 4/937 від 13.12.2018, саме невідповідність в діях ОСОБА_7 вимог ПДР України з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Підстав призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання ніж визначив суд першої інстанції, колегією суддів в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника ОСОБА_11 про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі або арешту із збільшенням терміну позбавлення спеціального права, за відсутності для цього обґрунтованих підстав.

Більш того, колегія суддів позбавлена можливості погіршити становище обвинуваченого за відсутності відповідних апеляційних вимог учасників судового провадження, оскільки діє в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, як це передбачено ч. 2 ст. 404 КПК України, лише якщо цим не погіршується становище особи.

З урахуванням апеляційних вимог представника ОСОБА_11 , він, як в апеляційній скарзі, так і в доповненнях до неї, хоч і порушує питання про ухвалення в провадженні нового вироку, однак просить змінити вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25.06.2019, що не узгоджується з повноваженнями суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на вирок суду першої інстанції, передбаченими ч. 1 ст. 407 КПК України.

Оцінюючи доводи обвинуваченого та представника потерпілого щодо неправильного розв`язання судом першої інстанції заявлених цивільних позовів в кримінальному провадженні, колегія суддів виходить з того, що вони вирішені передчасно.

Так, згідно матеріалів кримінального провадження, потерпілим ОСОБА_9 пред`явлено позов до ОСОБА_7 про стягнення 191 123,86 грн. матеріальної шкоди, 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 30 000 грн. витрат на правову допомогу. Крім того, в кримінальному провадженні до ОСОБА_7 пред`явлено цивільний позов цивільним позивачем ОСОБА_10 про стягнення 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25.06.2019 заявлені цивільні позови задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 50 000 грн. моральної шкоди та 14 999 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, а на користь цивільного позивача ОСОБА_10 - 10 000 грн. моральної шкоди.
Як слідує з апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_7 , останній вказує на те, що його цивільна відповідальність застрахована на підставі страхового полісу № АМ 5930049 від 19.03.2018 і у разі настання страхового випадку, страхова компанія відшкодовує матеріальну та моральну шкоду в межах 300 000 грн. Про наведене ОСОБА_7 зазначалось і у відзиві на позовні заяви потерпілого ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_10 , до якого також долучалась відповідна копія полісу № АМ/5930049 від 17.03.2018.
Більш того, згідно апеляційної скарги представника потерпілого та цивільного позивача адвоката ОСОБА_11 , про наявність у ОСОБА_7 страхового полісу цивільної відповідальності в ході судового розгляду відомо не було, а про вказану обставину потерпілий та цивільний позивач дізналися лише на останньому судовому засіданні.

При цьому, матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що судом роз`яснено потерпілому та цивільному позивачу їх право залучити до участі в провадженні страхову компанію в якості співвідповідача, з урахуванням практики Верховного суду про можливість залучення співвідповідача лише за клопотанням позивача.

На думку колегії суддів, належним чином не досліджена судом першої інстанції обставина щодо страхування цивільної відповідальності ОСОБА_7 , яка не оцінена з урахуванням положень ст. 94 КПК України, свідчить про неповноту судового розгляду в частині вирішення заявлених цивільних позовів, тому вирок суду підлягає скасуванню з призначенням в цій частині нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства, для його розгляду по суті відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому, колегія суддів позбавлена можливості вирішити по суті заявлені потерпілим ОСОБА_9 та цивільним позивачем ОСОБА_10 цивільні позови, оскільки учасниками судового провадження не порушувалось питання про дослідження обставин, якими підтверджені заявлені вимоги, в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України, а суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями повторно досліджувати докази за власної ініціативі та давати їм іншу оцінку.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, ч.1 ст. 407, ст.ст. 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілого та цивільного позивача задовольнити частково.

Вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 25 червня 2019 року, змінити, скасувавши його в частині розв`язання цивільного позову ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_7 та призначити новий розгляд в цій частині у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді