Рівненський апеляційний суд
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України

10 жовтня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю:
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника-адвоката ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000104 за спільною апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також за апеляційною скаргою заступника прокурора Рівненської області ОСОБА_11 на вирок Корецького районного суду Рівненської області від 02 січня 2019 року стосовно
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в
м.Корець Рівненської області, громадянина України, із вищою освітою,
неодруженого, непрацюючого, раніше не судимого, зареєстрованого за
адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого
за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
в с т а н о в и л а :

22 березня 2015 року близько 13 год.10 хв., ОСОБА_4 , керуючи автомобілем "Honda Accord", номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою по вул. Київська в м.Корець Рівненської області в напрямку м.Рівне зі швидкістю понад 60 км/год., в порушення вимог Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. № 1306, (далі - ПДР), а саме:
п.10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
п.12.3 - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходи для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для всіх учасників руху об`їзду перешкоди;
п.12.4 - у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км./год.,
ОСОБА_4 не виявивши небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний завчасно виявити - автомобіль "Fiat Scudo", номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який в цей момент виїхав із території автозаправлювальної станції "Укранафта", що знаходиться за адресою: м.Корець Рівненської області, вул. Київська, 150-А, на проїзну частину та виконував маневр повороту на протилежну смугу, не вибравши безпечної в установлених межах швидкості, не вживши при цьому заходів, передбачених п.12.3 ПДР, виїхав на зустрічну смугу руху, на якій в цей час знаходився вказаний автомобіль "Fiat Scudo" та здійснив зіткнення із цим автомобілем. Внаслідок цієї дорожньо-транспортної події (далі - ДТП) водій автомобіля "Fiat Scudo" ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку, гематому та забійну рану лобно-вискової ділянки голови зліва, забій шийного відділу хребта та закритий перелом тіла 2-го шийного хребця в зоні основи зубовидного відростка з його зміщенням, розрив ключичного-акроміального зчленування зліва. Вказані тілесні ушкодження є тяжкими за критерієм небезпеки для життя.

Вироком Корецького районного суду Рівненської області від 02 січня 2019 року ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.286 КК України на три роки позбавлення волі з позбавленням права керувати усіма видами транспортних засобів на строк два роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
Також судом ухвалено стягнути з ОСОБА_4 витрати за проведення судових експертиз у розмірі 7782 грн. 94 коп.
Судом частково задоволено цивільний позов ОСОБА_12 та постановлено стягнути з ОСОБА_4 на його користь 90626 грн. 10 коп. матеріальної шкоди та 2 000 грн. компенсації моральної шкоди.
Цим же вироком частково задоволено цивільний позов ОСОБА_8 й ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на її користь 5000 грн. компенсації моральної шкоди а також - цивільний позов ОСОБА_7 , яким вирішено стягнути із ОСОБА_4 на його користь 2907 грн. 13 коп. матеріальної шкоди та 20 000 грн. - моральної шкоди.
Судом ухвалено стягнути із ОСОБА_4 до державного бюджету судовий збір у розмірі 1457 грн. 46 коп.
Вироком вирішено питання стосовно речових доказів по справі.

У спільній апеляційній скарзі потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 просять вказаний вирок в частині вирішення їх цивільного позову змінити - стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 100 000 грн. компенсації моральної шкоди, та на користь ОСОБА_8 50 000 грн. моральної шкоди.
На обґрунтування заявлених вимог апелянти зазначили, що задовольняючи частково їх цивільні позови в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції не в повній мірі врахував наслідки даного кримінального правопорушення. Зокрема потерпілий ОСОБА_7 зазначив, що внаслідок даного злочину йому було спричинено тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до великих моральних та фізичних страждань, адже він переніс оперативне втручання, неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні. Зазначив, що за станом здоров`я він позбавлений можливості влаштуватись на роботу та матеріально забезпечувати свою родину на тому ж рівні, що й раніше, та він не може відновити попередній стан.
При цьому, потерпілий вказав, що обвинувачений залишив місце ДТП, не викликав поліцію, жодного разу не приходив в лікарню та не цікавився станом його здоров`я, не відшкодував спричинену шкоду, що призводить до нових душевних страждань. Зважаючи на вказане, ОСОБА_7 просить стягнути з обвинуваченого 100 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.
Потерпіла ОСОБА_8 покликалась на те, що під час даної ДТП вона отримала емоційний стрес, переживала за життя та здоров`я чоловіка. Також на даний час вона переносить значні душевні страждання, негативні емоції, адже в результаті цього злочину її чоловік не може влаштуватись на роботу та утримувати сім`ю на попередньому рівні, натомість ОСОБА_4 , знаючи про їх матеріальні та моральні втрати, не вживає заходів щодо відшкодування завданої з його вини шкоди. При цьому зазначила, що внаслідок ДТП вона також отримала тілесні ушкодження, а тому оцінює спричинену їй моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.

Заступник прокурора Рівненської області ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить вказаний вирок у частині призначення покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_4 за ч.2 ст.286 КК України на три роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. На підставі ст.75 КК України просить звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.
На обґрунтування заявлених вимог прокурор зазначив, що ст.75 КК України не передбачає можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням від такого виду покарання як позбавлення права керувати транспортними засобами. При цьому, покликавшись на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, вказав, що звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання нормою ст.75 КК України не допускається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора ОСОБА_6 на підтримання апеляційних скарг, потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 та їх представника-адвоката ОСОБА_9 , які просили задовольнити свою апеляційну скаргу та підтримали апеляційні вимоги прокурора, думку обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника-адвоката ОСОБА_5 про безпідставність апеляційних вимог потерпілих та відсутність заперечень проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за викладених у вироку обставин, є правильним, відповідає фактичним обставинам даного провадження і підтверджений наявними у справі доказами, що в апеляційних скаргах не оспорюється.

Частиною 1 ст.128 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. При цьому, частини 4, 5 цієї статті визначають, що форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п.3 Постанови Пленуму № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, що винними діями обвинуваченого ОСОБА_4 потерпілому ОСОБА_7 була заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних переживаннях і стражданнях, що їх зазнав останній у звязку з спричиненням йому тяжких тілесних ушкоджень, а саме закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу мозку, гематоми та забійної рани лобно-вискової ділянки голови зліва, забою шийного відділу хребта, закритого перелому тіла другого шийного хребця в зоні основи зубовидного відростка з його зміщенням, розриву ключично-акроміального зчленування зліва.

Однак, місцевий суд, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, належним чином не оцінив характер та обсяг моральних страждань, що їх зазнав потерпілий в результаті протиправних дій обвинуваченого, які спричинили порушення його звичайного способу та ритму життя.

Так, у звязку з отриманими тілесними ушкодженнями ОСОБА_7 тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні. Вказані ушкодження позбавили потерпілого можливості влаштуватись на роботу, він не має змоги утримувати свою сім`ю на попередньому рівні.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, є недостатнім для компенсації перенесених потерпілим душевних страждань та переживань. Проте, зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_4 не працюючий, колегія судів вважає за доцільне стягнути із обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_7 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Вимоги потерпілої ОСОБА_8 щодо збільшення розміру компенсації моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки місцевий суд, задовільняючи її позовні вимоги, врахував та мотивував належним чином вирок в цій частині.

Окрім того, статтею 75 КК України встановлено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням не поширюється на додаткові покарання. Так, згідно роз`яснень, які містить п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше пяти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається. Звільнити з випробуванням засуджену особу від відбування іншого виду покарання або позбавлення волі на строк понад п`ять років суд не вправі.

Однак, суд першої інстанції, не дотримався вказаних вимог закону, звільнивши ОСОБА_4 від відбування з випробуванням, не лише від основного покарання у виді позбавлення волі, але й від додаткового покарання права керувати транспортними засобами на строк два роки.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що судом першої інстанції при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_4 застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню, що призвело до неправильного звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок в частині звільнення ОСОБА_4 від відбування додаткового покарання, з ухваленням нового вироку в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області ОСОБА_11 задовольнити, а спільну апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати усіма видами транспортних засобів на строк два роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з випробуванням з іспитовим строком два роки.

Покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання,
Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_7 п`ятдесят тисяч гривень компенсації моральної шкоди.
В решті вирок залишити без змін.
Цей вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3