Постанова
Іменем України
20 травня 2019 року
м. Київ
справа № 699/70/15-к
провадження № 51-6475км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника

ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси

від 02 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області

від 25 квітня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000224, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Моринці Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вищевказаним вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 367 КК до покарання

у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади

у правоохоронних органах на строк 3 роки.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК його звільнено від кримінальної відповідальності

у зв`язку із закінченням строків давності, а провадження у справі закрито.
Стягнуто з Головного управління Державного казначейства України в Черкаській області на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відповідно 10 000 грн

та 25 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої діями обвинуваченого, шляхом списання їх із відповідного рахунку.
Вирішено питання щодо речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження.
За вироком суду старшого дільничного інспектора сектору ДІМ Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України в Черкаській області (Черкаська обл.,

м. Корсунь-Шевченківський, вул. Леніна, 54) ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, здійснюючи функції представника влади, будучи службовою особою, працівником правоохоронного органу, вчинив службову недбалість,

що спричинила тяжкі наслідки охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян та державним інтересам, за наступних обставин.
Так, у червні 2007 року ОСОБА_7 отримав на виконання постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2007 року

у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 115 КК,

яку відповідно до ст. 118 КПК 1960 року повинен був виконати протягом

10-денного строку з метою забезпечення цивільного позову, заявленого потерпілими у вказаній кримінальній справі, накласти арешт на майно обвинуваченого.
Однак ОСОБА_7 , неналежно виконуючи свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, достовірно знаючи про наявність у власності ОСОБА_10 трьох транспортних засобів (автомобіль-тягач DAF 95XF430, напівпричіп Schwarzmuller та причіп СЗАП-8527) після отримання

з 3-го міжрайонного відділення ДАІ при ВДАІ УМВС України в Черкаській області відповіді на запит № 861 від 03 липня 2007 року, всупереч вимогам ст. 126 КПК,

не наклав арешт на вказані транспортні засоби, не вжив усіх заходів щодо розшуку майна ОСОБА_10 , не направив до відділення ДАІ копії постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про накладення арешту

з метою встановлення заборони на відчуження майна ОСОБА_10 та внесення відповідних даних до електронно-інформаційної системи «Арешт», обмежившись складанням 04 липня 2007 року протоколу про відсутність за місцем проживання останнього транспортних засобів, та протягом тривалого часу з 12 червня

2007 року по 22 листопада 2007 року не направляв матеріалів отриманого доручення на адресу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.
Внаслідок таких дій ОСОБА_7 04 вересня 2007 року та 16 квітня 2008 року вищезазначені транспортні засоби були відчужені, що унеможливило виконання вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2008 року

щодо ОСОБА_10 (кримінальна справа № 1-41/08) у частині стягнення

із засудженого на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 матеріальної

та моральної шкоди на загальну суму 58 718 грн.
Таким чином, ОСОБА_7 завдав тяжких наслідків охоронюваним законом правам та інтересам потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , передбачених

статтями 11, 15 Цивільного кодексу України, зокрема праву на своєчасне відшкодування завданої шкоди за рахунок майна ОСОБА_10 , а також істотної шкоди державним інтересам у вигляді підриву авторитету та престижу органу державної влади в особі управління Міністерства внутрішніх справ України

у Черкаській області.
Отже, ОСОБА_7 порушив ст. 104 КПК 1960 року (обов`язок проводити дізнання

у межах, визначених кримінально-процесуальним законодавством), ст. 10 Закону України «Про міліцію» (обов`язок виконувати у передбачених законодавством випадках і в межах своєї компетенції постанови прокурора, слідчого, рішення слідчого судді), п. 7.10 розділу 7 Положення про службу дільничних інспекторів міліції в системі МВС, затвердженого Наказом МВС від 20 жовтня 2003 року

№ 1212 (обов`язок виконувати окремі письмові доручення прокурорів, слідчих, органів дізнання, постанов суддів і ухвал судів), а також функціональні обов`язки старшого дільничного інспектора (право проводити передбачені кримінально-процесуальним законодавством України дізнання за справами, що перебувають

у провадженні, а також обов`язок виконувати окремі письмові доручення прокурорів, слідчих, органів дізнання, постанов суддів і ухвал судів).
Апеляційний суд частково задовольнив апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_6 та представника Головного управління Державної казначейської служби України в Черкаській області, виключив

із резолютивної частини вироку рішення про звільнення ОСОБА_7

від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 367 КК та закриття кримінального провадження й звільнив обвинуваченого від покарання за вказаний злочин

на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності. Цей же вирок апеляційний суд скасував у частині вирішення цивільного позову потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і направив кримінальне провадження у вказаній частині на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та закриття кримінального провадження

на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК. На обґрунтування такого прохання захисник зазначає, що істотною шкодою в ст. 367 КК (з урахуванням змін, внесених Законом України від 13 травня 2014 року № 1261-VII) вважається тільки майнова шкода,

а тому відповідно до Примітки п.п. 3, 4 ст. 364 КК для кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 367 КК має значення тільки сума матеріальних збитків. На думку захисника, суди не дали оцінки твердженням сторони захисту про відсутність у діянні ОСОБА_7 такої кваліфікуючої ознаки, як спричинення тяжких наслідків, а відповідно, й об`єктивної сторони інкримінованого злочину, необґрунтовано ототожнили поняття «матеріальних збитків» у розумінні ст. 367 КК з поняттям «майновий інтерес» та дійшли помилкового висновку про можливість стягнення на користь потерпілих 58 718 грн, уже стягнутих за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2008 року.

Авторка касаційної скарги звертає увагу, що станом на 2007 рік для кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 367 КК сума матеріального збитку повинна становити 50 000 грн. Зазначає, що суди не врахували та оцінили показань свідків про те,

що до посадових обов`язків ОСОБА_7 не входило виконання ухвал суду

про накладення арешту на майно, направлення матеріалів виконання окремого доручення до суду та відомостей про накладення арешту в ДАІ, а ст. 126 КПК

1960 року, порушення якої ставилось у провину засудженому, не передбачала можливості розшуку майна. На думку касатора, ОСОБА_7 вважав, що виконав надане йому доручення у повному обсязі, а тому суб`єктивна сторона злочину відсутня. Крім того, захисник зазначає про безпідставність цивільних позовів потерпілих, на обґрунтування чого наводить відповідні доводи.
В доповненнях до касаційної скарги захисник ОСОБА_6 також стверджує,

що суди проігнорували той факт, що тягач та напівпричіп були заставним майном, право власності на яке в подальшому визнано за банком, зазначає

на відсутність у 2007 році механізму виконання постанов суду про накладення арешту на майно дільничними інспекторами.
У касаційних скаргах потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , посилаючись

на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушують питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Стверджують, що апеляційний суд проігнорував той факт, що в результаті злочинної недбалості ОСОБА_7 настали тяжкі наслідки

для потерпілих, не встановив розміру завданої їм шкоди, вийшов за межі передбачених ст. 407 КПК повноважень та необґрунтовано скасував вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову й направив кримінальне провадження на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. ОСОБА_8 звертає увагу на безпідставність висновку апеляційного суду

щодо порушення місцевим судом процесуальних прав цивільного відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Черкаській області, представник якого отримав копію цивільного позову та рішення суду. Вважає ухвалу апеляційного суду невмотивованою та такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК. Також, на думку потерпілих, суд апеляційної інстанції необґрунтовано звільнив ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. В доповненнях до скарги ОСОБА_8 наводить доводи щодо своєї незгоди із судовими рішеннями у цивільній справі за його позовом

до ОСОБА_7 та інших відповідачів про стягнення моральної шкоди.
У запереченні на касаційну скаргу захисника потерпілий ОСОБА_8 вважає

її необґрунтованою.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримала свою касаційну скаргу та скаргу засудженого, проти задоволення скарг потерпілих заперечувала. Прокурор заперечувала проти задоволення усіх касаційних скарг, вважала оскаржені судові рішення законними та обґрунтованими.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того

чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно

з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно

до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні

й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Загальні вимоги до змісту вироку суду визначено у ст. 374 КПК. Зокрема, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК встановлено, що у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, мотивів, способу вчинення й наслідків кримінального правопорушення, а також форми вини; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Однак суд першої інстанції цих вимог кримінального процесуального закону

не дотримався, не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК, а сукупності доказів
з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, та дійшов передчасного й суперечливого висновку

про наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК.
Зокрема, під час дослідження об`єктивної сторони злочину, передбаченого

ст. 367 КК, має бути встановлено: 1) нормативний акт, яким визначається компетенція службової особи та коло її службових обов`язків; 2) які конкретні обов`язки особа повинна була виконати і чи мала вона реальну можливість належним чином виконати ці обов`язки; 3) які були допущені особою порушення службових обов`язків; 4) які наслідки спричинили ці порушення і чи знаходяться вони в причинному зв`язку з наслідками.
Як убачається з обвинувального акта, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення

в тому, що він, будучи службовою особою, працівником правоохоронного органу, усупереч ряду нормативно-правових актів, зокрема статей 104, 126 КПК 1960 року,

ст. 10 Закону України «Про міліцію», п. 7.10 розділу 7 Положення про службу дільничних інспекторів міліції в системі МВС, функціональним обов`язкам старшого дільничного інспектора, отримавши у червні 2007 року на виконання постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2007 року,

не наклав арешту на належні ОСОБА_10 транспортні засоби, не вжив усіх заходів щодо їх розшуку, не направив до відділення ДАІ копії вищезазначеної постанови для встановлення заборони відчуження вказаного майна в системі «Арешт», обмежившись складанням 04 липня 2007 року протоколу про відсутність транспортних засобів за місцем проживання ОСОБА_10 та протягом тривалого часу з 12 червня 2017 року по 22 листопада 2017 року не направляв матеріалів отриманого доручення до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, внаслідок чого транспортні засоби ОСОБА_10 були відчужені, що унеможливило виконання вироку щодо останнього в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 матеріальної та моральної шкоди на загальну суму 58 718 грн, чим було спричинено тяжкі наслідки правам та інтересам указаних осіб, а також істотної шкоди державним інтересам.
Вказане обвинувачення суд першої інстанції визнав доведеним, із чим

в подальшому погодився і апеляційний суд.
Однак місцевим судом не встановлено, яким саме нормативним актом передбачено обов`язок ОСОБА_7 , як старшого дільничного інспектора сектору ДІМ Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України в Черкаській області, проводити розшук майна, а також направляти до ДАІ рішення суду для встановлення заборони на відчуження майна.
Під час розгляду кримінального провадження суду необхідно було встановити передбачений законодавством України порядок накладення арешту на майно, зокрема, до чиєї компетенції входило направлення постанов судів до відповідних органів для встановлення обтяжень щодо відчуження майна та якими нормативними актами це питання на той час було врегульовано.
Обґрунтовуючи своє рішення про доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, місцевий суд дійшов висновку, що останній, отримавши для виконання розписану на нього постанову Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2007 року, з`ясував, що ОСОБА_10 належать три транспортні засоби, та рапортом

від 04 липня 2007 року доповів про це керівництву, після чого він, установивши,

що транспортні засоби відсутні за місцем проживання ОСОБА_10 , не оголосив

їх у розшук.
Натомість, згідно вказаного рапорту (т. 4, а.п. 136) ОСОБА_7 доповів начальнику Корсунь-Шевченківського РВ УМВС ОСОБА_11 про те, що належні

ОСОБА_10 три транспортні засоби за місцем проживання останнього відсутні, їхнє місцезнаходження встановити неможливо.
В ході судового та апеляційного розгляду кримінального провадження сторона захисту стверджувала, що зазначений рапорт є доказом виконання ОСОБА_7 доручення, однак цих доводів не було спростовано у судових рішеннях,

не зазначено, в чому полягало порушення ОСОБА_7 вимог статей 104, 126 КПК 1960 року, з урахуванням того, що він склав протокол про відсутність майна,

що підлягає опису.
Суди не дали оцінки змісту окремого доручення, котре було надано ОСОБА_7 керівництвом Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України та який обсяг вказаного доручення засуджений не виконав.
22 листопада 2007 року на адресу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було направлено листа за підписом начальника Корсунь-Шевченківського РВ УМВС України ОСОБА_11 з матеріалами на виконання постанови того ж суду

від 31 травня 2007 року (т. 4, а.п. 24), проте під час судового розгляду кримінального провадження не було встановлено, чому протягом тривалого часу вищезазначені матеріали не були направлені до суду, чи є в цьому вина безпосередньо ОСОБА_7 , який склав протокол про відсутність належного ОСОБА_10 майна за місцем його проживання та подав рапорт на ім`я начальника ще 04 липня 2007 року, чи отримував ОСОБА_7 після подання рапорту вказівки від керівництва щодо подальших дій з метою виконання постанови суду та чи покладався на останнього обов`язок направити матеріали

за результатом виконання доручення до суду, адже матеріали направлено до суду за підписом ОСОБА_11 .
Між тим, встановлення цих обставин має важливе значення для доведення винуватості ОСОБА_7 , оскільки йому ставиться за вину, зокрема, й те, що він протягом тривалого часу з 12 червня 2017 року по 22 листопада 2017 року
не направляв матеріали отриманого доручення до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, що унеможливило виконання вироку стосовно ОСОБА_10 .
Висновки суду щодо зазначених обставин у вироку відсутні.
Також при викладенні фабули обвинувачення місцевий суд визнав, «що згідно функціональних обов`язків старшого дільничного інспектора ОСОБА_7

мав право проводити передбачені кримінально-процесуальним законодавством України дізнання за справами, які перебували у його провадженні, а також виконувати окремі письмові доручення прокурорів, слідчих, органів дізнання, постанов суддів і ухвал судів», хоча згідно наявних у матеріалах кримінального функціональних обов`язків старшого дільничного інспектора (т. 4, а.п. 146-147) цього не передбачено.
Крім того, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, є настання тяжких наслідків від службової недбалості.
Згідно до Примітки п. 4 до ст. 364 КК (в редакції від 05 квітня 2001 року), тяжкими наслідками у статтях 364-367, якщо вони полягають у заподіянні матеріальних збитків є такі, що у двісті п`ятдесят і більше разів перевищують неоподатковуваний мінімум доходів громадян.
Розв`язуючи цивільні позови потерпілих в частині відшкодування матеріальної шкоди, місцевий суд дійшов висновку, що безпосередньо бездіяльністю обвинуваченого реальних збитків потерпілим не завдано, а порушений лише

їхній майновий інтерес, та з цих підстав відмовив у задоволенні цивільних позовів потерпілих у частині стягнення матеріальної шкоди.
Таким чином, місцевий суд дійшов суперечливих висновків, оскільки, з однієї сторони, визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК, обов`язковою ознакою об`єктивної сторони якого є наявність тяжких наслідків у виді спричинення потерпілим матеріальних збитків, а з іншої, при вирішенні цивільного позову потерпілих, встановив, що бездіяльністю обвинуваченого збитків потерпілим не завдано,

чим констатував відсутність в діянні ОСОБА_7 об`єктивної сторони, як елементу складу вищезазначеного кримінального правопорушення.
Наведені порушення згідно з ч. 1 ст. 412 КПК є істотними, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. На вказані порушення суд апеляційної інстанції не звернув уваги, не усунув їх та не навів переконливих мотивів своїх висновків.
У зв`язку з наведеним подані касаційні скарги слід задовольнити частково, вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Новий розгляд кримінального провадження суду першої інстанції необхідно провести з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, під час якого врахувати вищенаведене, перевірити та встановити, чи мало місце діяння,

у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , чи містить це діяння склад кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується останній,

чи настали для потерпілих відповідні наслідки та чи пов`язане їх настання причинно-наслідковим зв`язком з діями (бездіяльністю) ОСОБА_7 , якщо так,

то якими саме, та внаслідок невиконання останнім яких конкретно службових обов`язків з посиланням на нормативні акти, котрими їх передбачено, з`ясувати порядок накладення арешту на майно, який діяв на час вчинення інкримінованих ОСОБА_7 діянь та чим він регламентувався, проаналізувати Порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830, який діяв на час інкримінованого злочину, надати належну оцінку усім доказам та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 жовтня 2017 року

та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 25 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню

не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3