УХВАЛА
03 червня 2019 року

м. Київ
справа № 757/5205/19-к

провадження № 51-2685ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року,
встановив:
Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ухвалою від 08 лютого 2019 року повернув скаргу ОСОБА_4 , подану на бездіяльність уповноважених осіб Київської місцевої прокуратури № 6, яка полягала у нездійсненні процесуальних дій щодо розгляду клопотання у рамках кримінального провадження № 0014216.
Не погоджуючись з указаним рішенням слідчого судді ОСОБА_4 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою.
Київський апеляційний суд ухвалою від 19 березня 2019 року залишив без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_4 , а ухвалу слідчого судді без змін.
12 квітня 2019 року ОСОБА_4 звернулася до Київського апеляційного суду із заявою про виправлення описки в ухвалі цього суду від 19 березня 2019 року.
Київський апеляційний суд ухвалою від 14 травня 2019 року задовольнив частково заяву ОСОБА_4 та постановив виправити описку, допущену в ухвалі цього суду від 19 березня 2019 року.
ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року та направити матеріали до Київського апеляційного суду для виправлення описки.
Перевіривши касаційну скаргу та долучену до неї копію судового рішення, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про таке.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Отже, зазначена норма гарантує право на касаційне оскарження судового рішення тільки у випадках, прямо визначених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 379 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) ухвалу суду про внесення виправлень у судове рішення чи відмову у внесенні виправлень може бути оскаржено.

Разом із тим, указана норма не містить жодних положень щодо порядку такого оскарження, у тому числі з урахуванням інстанції суду, який постановив таку ухвалу. У зв`язку з цим буквальне філологічне тлумачення може привести до явно абсурдного висновку, що оскарженню підлягають взагалі будь-які ухвали про внесення виправлень у судове рішення чи відмову у внесенні виправлень, навіть якщо вони постановлені Верховним Судом, рішення якого за загальним правилом остаточні та оскарженню не підлягають. Не містять положення ч. 3 ст. 379 КПК при їх буквальному філологічному тлумаченні й відповіді на питання про те, в якому порядку мали б оскаржуватися відповідні ухвали апеляційних судів, вищого спеціалізованого суду (у випадку його створення) та Верховного Суду в апеляційному чи касаційному.
За таких обставин, Верховний Суд приходить до висновку, що зміст положень ч. 3 ст. 379 КПК підлягає з`ясуванню за допомогою інших методів тлумачення, зокрема, логічного та системного.
Ухвала про внесення виправлень у судове рішення чи відмову у внесенні виправлень має особливу правову природу, обумовлену її «похідним» характером, оскільки вона не вирішує будь-яких питань по суті, окрім як щодо виправлення допущених у судовому рішенні відповідного суду описок і очевидних арифметичних помилок (або відмову у внесенні таких виправлень). Зміст ухвали про внесення виправлень у судове рішення завжди обумовлений змістом судового рішення, до якого вносяться зміни, а тому оцінка правомірності постановлення такої ухвали з точки зору її змісту у випадку її оскарження в апеляційному чи касаційному порядку має здійснюватися одночасно із оцінкою змісту виправленого судового рішення.
У зв`язку з цим, логічно зробити висновок, що оскарження ухвали про внесення виправлень у судове рішення має здійснюватися в тому ж порядку, як і виправлене судове рішення, у тому числі з урахуванням інстанції суду, який прийняв таке рішення. Аналогічний висновок необхідно зробити й щодо ухвали про відмову у внесенні виправлень. Дотримання відповідного порядку оскарження може бути поєднане із наявністю відповідних обмежень права на оскарження тих чи інших судових рішень, крім випадків, коли суд при постановленні ухвали про внесення виправлень у судове рішення вийшов за межі наданих йому законом повноважень.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 424 КПК ухвала слідчого судді після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на таку ухвалу оскарженню в касаційному порядку не підлягають.
Таким чином, оскільки оскарженню в касаційному порядку не підлягає ухвала Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року (постановлена за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді), то так само оскарженню в касаційному порядку не підлягає і ухвала Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року про внесення до неї виправлень.
Не може бути обґрунтованою можливість касаційного оскарження ухвали про внесення виправлень у судове рішення чи відмову у їх внесенні (без врахування суті виправленого судового рішення) і з огляду на положення ч. 2 ст. 424 КПК, яка передбачає, що ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню. Так, ухвала про внесення виправлень у судове рішення може перешкоджати подальшому кримінальному провадженню тільки з урахуванням змісту виправленого рішення.
Повертаючись до касаційної скарги ОСОБА_4 , Верховний Суд зауважує, що ухвала Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, якою виправлено описку в судовому рішенні цього суду від 19 березня 2019 року (постановленого за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді), була прийнята в межах повноважень даного суду та не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню. Перевірка законності вказаної ухвали апеляційного суду про виправлення описки не може бути здійснена без аналізу та надання оцінки змісту рішенню апеляційного суду від 19 березня 2019 року, яке відповідно до ч. 4 ст. 424 КПК не є предметом перегляду касаційним судом, тому суд касаційної інстанції у даній конкретній ситуації позбавлений права реалізувати свої повноваження, передбачені ст. 436 КПК, за наслідками розгляду касаційної скарги на таке судове рішення, а тому воно не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
ОСОБА_4 звернулася до касаційного суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, якою виправлено описку в судовому рішенні цього суду від 19 березня 2019 року, постановленого за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, тобто на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в касаційному порядку, а тому у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 травня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3