ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2019 року

м. Київ
Справа №556/588/18
Провадження № 51-569км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року в кримінальному провадженні № 000328 по обвинуваченню
ОСОБА_9 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вараш Рівненської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 01 червня 2018 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, ОСОБА_9 17 травня 2017 року близько 21-ої год, керуючи автомобілем марки «ВМW», модель 320 D, р. н. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі в с. Стара Рафалівка Володимирецького району Рівненської області в напрямку с. Бабка, в порушення вимог пунктів 10.1. 11.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, через неуважність та втрату пильності, не вибравши безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, змінив напрямок руху в ліву сторону та здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , котрий рухався по вулиці Центральній зі сторони с. Бабка, Володимирецького району в напрямку м. Вараш. В результаті вказаного зіткнення ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечня для життя в момент їх заподіяння.
Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року зазначений вирок місцевого суду змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку врахування обставини, що обтяжує покарання, - вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. На підставі п. «в» ст. 1 закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_9 звільнено від відбування основного та додаткового покарання, призначеного судом першої інстанції.

Своє рішення щодо виключення з мотивувальної частини вироку обставини, що обтяжує покарання, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, апеляційний суд мотивував тим, що органи досудового розслідування в обвинувальному акті не посилалися на вказану обставину, а тому, оскільки судовий розгляд стосовно особи проводиться лише в межах висунутого обвинувачення, суд першої інстанції, посилаючись на зазначену обставину, вийшов за межі обвинувачення.

Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно дійшов висновку, що обставина, яка обтяжує покарання, не є такою, що має бути зазначена у фактичних обставинах і у сформульованому обвинуваченні. Також вказується, що апеляційний суд не дослідив належним чином показання засудженого щодо перебування у стані алкогольного сп`яніння, не врахував, що вимоги апеляційної скарги були змінені у судовому засіданні, вийшов за межі апеляційної скарги та безпідставно звільнив від відбування покарання на підставі акту амністії.
У касаційних скаргах, які тотожні за своїм змістом, потерпілий ОСОБА_7 та його представник адвокат ОСОБА_8 , вказуючи істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушують питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Касаційні скарги мотивовані тим, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги, оскільки ОСОБА_9 та його захисник відмовились від частини апеляційних вимог, а саме щодо застосування відносно засудженого положень закону про амністію та порушували питання про застосування відного засудженого ст. 75 КК України. Зазначається, що апеляційний суд безпідставно виключив з мотивувальної частини обставину, що обтяжує покарання, - стан алкогольного сп`яніння.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала касаційні скарги прокурора, потерпілого та представника потерпілого.
Потерпілий ОСОБА_7 та його представник підтримали касаційні скарги свої та прокурора, просили їх задовольнити.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК.
За нормами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення судове рішення.
Згідно з положеннями ст. 413 КПК Українинеправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Як вбачається з касаційних скарг прокурор, потерпілий і представник потерпілого вказують на незаконність ухвали апеляційного суду фактично з одних і тих же підстав, а саме зазначають про:
- безпідставність висновку апеляційного суду, що суд першої інстанції, встановивши самостійно обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, вийшов за межі пред`явленого обвинувачення на їх думку, суд першої інстанції мав право самостійно встановлювати обставини, що обтяжують покарання, оскільки це не стосується кваліфікуючих ознак злочину та формулювання обвинувачення;
- відсутність підстав для застосування Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки злочин було вчинено у стані алкогольного сп`яніння;
- вихід апеляційного суду за межі апеляційної скарги, оскільки сторона захисту змінила свої вимоги та просила застосувати ст. 75 КК, а не Закон України «Про амністію у 2016 році»;
- дослідження апеляційним судом доказів, які не досліджувалися у суді першої інстанції і клопотання про дослідження яких не заявлялося.
Тобто наведені доводи фактично стосуються порушень вимог кримінального процесуального закону і пов`язані, головним чином, з виключенням апеляційним судом з вироку суду першої інстанції посилання на вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння як на обставину, що обтяжує покарання, що зрештою дозволило апеляційному суду застосувати Закон України «Про амністію у 2016 році».
Отже, Верховному Суду належить з`ясувати, чи поширюється заборона щодо виходу за межі судового розгляду, визначена у ст. 337 КПК України, на таку обставину, що обтяжує покарання, як вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.
Так, відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
За змістом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, окрім іншого, «виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення» (п. 5), а також «обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання» (п. 6).
Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України в кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, «подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення)» (п. 1) та «обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження» (п. 4).
Наведені правові норми у їх системному зв`язку указують на те, що «межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта» (ч. 1 ст. 337 КПК України) визначаються не тільки «формулюванням обвинувачення», але й викладеним у обвинувальному акті змістом фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та визначеною в обвинувальному акті правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України), оскільки «формулювання обвинувачення» є підсумком кримінально-правової оцінки фактичних обставин, а тому безпосередньо та нерозривно з ними пов`язане.
Цей висновок підтверджується й положеннями ч. 3 ст. 337 КПК України, згідно з якою з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Положення ч. 1 ст. 337 КПК України мають на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого він повинен захищатися (включаючи як фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які будуть предметом доказування в суді, так і відповідну правову кваліфікацію).
Як зауважив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v Russia, заява № 36673/04, рішення від 30 травня 2013 року, § 112) вимоги пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є спеціальними аспектами права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Відповідно до підпункту «a» пункту 3 статті 6 Конвенції кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Підпункт «b» пункту 3 статті 6 Конвенції гарантує обвинуваченому «достатній час і можливості для підготовки свого захисту» і, отже, передбачає, що суть діяльності щодо захисту його інтересів може включати все «необхідне» для підготовки до основного судового розгляду. Обвинувачений повинен мати можливість організувати свій захист відповідним чином і без обмеження можливості висувати всі доречні доводи захисту в суді першої інстанції і, таким чином, впливати на результат розгляду.

Зокрема, в названій справі ЄСПЛ дійшов висновку (окрім іншого), що заявниці не була надана адекватна можливість для підготовки свого захисту у зв`язку з невизначеністю щодо точних фактичних обставин її дій або бездіяльності, які ставилися їй у провину в протоколі про адміністративне правопорушення та які згодом були уточнені в судовому рішенні, а отже заявниця не була належно повідомлена «про характер і причини висунутого їй звинувачення» і не мала «достатнього часу і можливостей» для підготовки свого захисту.
Хоча обставини справи «Малофєєва проти Росії» істотно відрізняються від обставин даного кримінального провадження, наведена позиція ЄСПЛ, так чи інакше, указує, що важливим аспектом права обвинуваченого «бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього» та «мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту» є те, що обвинувачений повинен бути поінформований не тільки про правову кваліфікацію його дій, але й про фактичні обставини діяння, яке ставиться йому у вину.
Верховний Суд звертає увагу на те, що ст. 67 КК України містить перелік різних за характером обставин, що обтяжують покарання. Одні з них становлять певні фактичні обставини, які безпосередньо та нерозривно пов`язані з відповідним діянням (наприклад, «вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів» (п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України) тощо). Інші або являють собою оціночні поняття, у світлі яких необхідно оцінювати фактичні обставини злочину (наприклад, «тяжкі наслідки, завдані злочином» (п. 5 ч. 1 ст. 67 КК України) та інші), або пов`язані з особою потерпілого (див, наприклад, пункти 6-1 ч. 1 ст. 67 КК України) чи іншими обставини, що обумовлені не діянням як таким, а іншими фактами (скажімо, попередньою судимістю, що указує на існування повторності чи рецидиву злочинів п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України) тощо.
Верховний Суд вважає в цілому правильною існуючу судову практику, що ґрунтується на рекомендаціях п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з яким рішення суду про визнання тих чи інших обставин такими, що пом`якшують або обтяжують покарання, «має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку».
Разом із тим, це твердження потребує уточнення в контексті обставин цього кримінального провадження.
Оскільки факт перебування особи в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину (на відміну від деяких інших обставин, що обтяжують покарання) безпосередньо пов`язаний із подією злочину, суд може самостійно визнати це обставиною, що обтяжує покарання, за умови, якщо цей факт, не будучи зазначеним в обвинувальному акті в переліку обставин, що обтяжують покарання, тим не менше, був указаний при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення.
Натомість у цьому кримінальному провадженні факт перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину не був зазначений в обвинувальному акті ані в переліку обставин, що обтяжують покарання, ані при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення.
Це істотно обмежило спроможність ОСОБА_9 та його адвоката будувати свою лінію захисту, оскільки вони перебували в певній невизначеності стосовно того, чи буде судом визнана ця обставина такою, що обтяжує покарання, чи ні. Це підтверджує й непослідовна поведінка сторони захисту в суді апеляційної інстанції, яка спочатку заявила вимоги щодо застосування Закону України «Про амністію у 2016 році», потім змінила свої вимоги і просила застосувати ст. 75 КК України, але не заперечувала і проти застосування Закону України «Про амністію у 2016 році».
Таким чином, Верховний Суд вважає правильним висновок апеляційного суду про те, що в даному випадку визнання судом першої інстанції обставиною, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, не відповідало вимогам ч. 1 ст. 337 КПК України. Протилежний висновок призвів би до порушення права обвинуваченого бути проінформованим про «характер і причини висунутого обвинувачення» та права «мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту», особливо з огляду на те, що ця обставина тягне за собою такі серйозні наслідки, як неможливість застосування амністії.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційних скарг щодо того, що апеляційний суд вийшов за межі апеляційної скарги, застосувавши до ОСОБА_9 . Закон України «Про застосування амністії у 2016 році».
Як видно з матеріалів кримінального провадження, стороною захисту в апеляційній скарзі ініціював питання про застосування зазначеного Закону, і хоча в подальшому ці апеляційні вимоги в судовому засіданні були змінені, обвинувачений в судовому засіданні уточнив, що не заперечує проти застосування амністії. До того ж, виходячи з вимог ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Верховний Суд не знаходить підстав і для задоволення доводів, які стосувалися дослідження доказів. Так до апеляційного суду стороною захисту були надані матеріали, які стосувалися саме підстав застосування амністії, не пов`язаних з фактичними обставинами кримінального правопорушення (зокрема, доводили наявність дітей до 18-ти років), а тому їх дослідження не вплинуло на кваліфікацію дій обвинуваченого. До того ж, Верховний Суд звертає увагу й на те, що Закон України «Про амністію у 2016 році» набрав чинності 7 вересня 2017 року, тобто після постановлення вироку судом першої інстанції.
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 440, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційні скарги прокурора, потерпілого та представника потерпілого не підлягають задоволенню.

З цих підстав Верховний Суд постановив:
Касаційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року відносно ОСОБА_9 без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2