Справа № 350/394/18
Провадження № 11-кп/4808/342/19
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт з застосуванням спеціальних засобів електронного спостереження.

Мотивує свої вимоги тим, що ухвала суду є необґрунтованою, незаконною, невмотивованою, такою, що грубо порушує законні права та інтереси підзахисного. Вважає підставами для скасування ухвали істотне порушення судом вимог кримінального процесуального кодексу України та рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року № 1-28/2017 та № 1-р/2017. На його думку, висновки суду є упередженими. Під час розгляду залишились недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, а саме відсутність чи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Зазначає, що суд і прокурор обмежились простою констатацією нібито наявності цих ризиків. Вказує, що оскаржена ухвала, крім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, взагалі не містить виклад обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшились або з`явилися нові, які виправдовують тримання особи під вартою, не містить викладу обставин, які перешкоджають завершенню судового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про продовження строків тримання під вартою. Зауважує, що суд фактично не дослідив та не врахував докази, характеризуючі особу обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема те, що він народився і проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимий, в силу певних обставин протягом 10 останніх років, як і його дружина, з якою він не розлучений, перебував за кордоном на заробітках, в с. Петранка має дітей та внуків. Посилається на те, що ухвала суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що всупереч засадам кримінального судочинства, суд в черговий раз вказує на тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 обвинувачення як на єдину підставу для продовження застосування запобіжного заходу. Обґрунтовує тим, що не дотримано принципу верховенства права, порушено розумні строки тримання під вартою. Заперечує, що підзахисному висунуто обвинувачення. Зазначає, що ухвала суду не містить жодних фактичних обставин, даних про обґрунтованість обвинувачення, ризиків і міркувань щодо альтернативних запобіжних заходів, мотивів прийняття або відхилення доказів. Зауважує, що обвинувальний акт містить словосполучення «обґрунтовано підозрюється», а не обвинувачується, що суперечить вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, підозра у справі незаконно погоджена процесуально неуповноваженим прокурором ОСОБА_10 , який на момент її погодження не був включений у склад групи прокурорів. Наголошує на порушеннях, допущених при збиранні доказів.

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2019 року клопотання прокурора відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_9 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено, продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 04 жовтня 2019 року включно, у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовлено.

Суд, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, взяв до уваги особливу тяжкість обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_8 , а тому вважав об`єктивним твердження прокурора, що під острахом кримінальної відповідальності останній може ухилятися від суду. Дійшов висновку, що ризики, які слугували підставами для обрання запобіжного заходу ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися та продовжують існувати, а тримання його під вартою є виправданим та необхідним заходом забезпечення кримінального провадження. Водночас, колегія суддів не прийняла до уваги твердження прокурора щодо наявності ризику - вчинити інший злочин, оскільки даний ризик не доведений у судовому засіданні. Застосовуючи такий вид запобіжного заходу, суд виходив з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованого злочину, а також прийняв до уваги ту обставину, що підстави, за яких судом було обрано обвинуваченому запобіжний захід у виді взяття під варту, не відпали, докази в судовому засіданні не перевірені в повному обсязі, обвинувачений не має постійного місця проживання. Суд, враховуючи, що мета та підстави, що стали обставиною для обрання обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є й надалі актуальними, дійшов висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою строком на 60 днів. Крім цього, враховуючи наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також те, що злочин в якому обвинувачується ОСОБА_8 вчинений із застосуванням насильства та спричинив смерть потерпілого, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечував проти її задоволення, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13 червня 2019 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про застосування строку тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, апеляційна скарга підлягає розгляду із застосуванням принципу тлумачення діючих правових норм на користь обвинуваченого та сторони захисту.

Сторона захисту вказує на відсутність правових підстав для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважає, що є підстави для його зміни.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що саме рішення суду про продовження строку тримання під вартою до 04 жовтня 2019 року включно є предметом апеляційного оскарження, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку судовим рішенням, які вже набули законної сили та виконані у повному обсязі.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для зміни ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту та необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового розгляду кримінального провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме в умисному вбивстві ОСОБА_11 .

Суд апеляційної інстанції вважає, що з врахуванням даних про особу ОСОБА_8 , з огляду на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, і суспільну небезпечність самого кримінального правопорушення, в даному випадку мають місце відповідні ризики, а саме спроби обвинуваченого здійснити дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризики, запобігання спробам яких є метою та підставами застосування запобіжних заходів, з моменту застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати до теперішнього часу.

На даний час, стороною обвинувачення доведено, що застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти відповідним ризикам, та, що у разі задоволення клопотання захисника про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, існує значна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_8 порушуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки.

Більш того, стороною захисту не наведено, як змінилися обставини, які були взяті до уваги при обранні запобіжного заходу, які нові обставини виникли після прийняття рішень про застосування запобіжного заходу.

Сама по собі тривалість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без наявності будь-яких інших підстав для зміни запобіжного заходу, не може стати підставою для задоволення такого клопотання.

Суд апеляційної інстанції також вважає безпідставними твердження сторони захисту про порушення розумних строків тримання під вартою, виходячи з об`єктивно необхідного часу для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень з врахуванням як складності кримінального провадження, так і поведінки учасників кримінального провадження.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню виникненню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу та задовольнив клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу.

Більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Таким чином, тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу щодо обвинуваченого.

Суд апеляційної інстанції враховує, що при вирішенні питання про необхідність тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 необхідно враховувати наявність конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості з метою забезпечення конституційних засад спрямованих на захист найвищих соціальних цінностей в Україні, а саме прав людини та основоположних свобод та здоров`я людини, яка визнається в Україні найвищою соціальною цінністю згідно до ст. 3 Конституції України.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ст. ст. 12, 176-178, 183, 194, 331, 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2019 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5