У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря: ОСОБА_4
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 06.09.2019 року.
Обвинувачений ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Березнегувате Миколаївської області, громадянин України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинувачується у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_7
обвинувачений: ОСОБА_6
захисник: ОСОБА_5 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду 1 інстанції скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та закрити провадження у справі у зв`язку з не встановленням достатності доказів для доведення винуватості обвинуваченого.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді 200(двісті) годин громадських робіт.
Вирішено питання стосовно судових витрат та речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Апелянт вважає, що вирок суду 1 інстанції є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки не відповідає вимогам ст.370 КПК України.
Вказує, що вирок ухвалено помилково, оскільки судом не враховані дійсні обставини справи та відсутні належні формулювання обвинувачення, що на думку апелянта унеможливило повний та якісний захист.
Твердить, що судом не сформульовані фактичні обставини щодо суб`єктивної сторони, а саме щодо мотиву скоєного правопорушення, що з огляду на дослідженні судом докази має істотне значення для правильної кваліфікації дій обвинуваченого.
Зазначає про те, що у змісті вироку були умисно спотворені покази свідка ОСОБА_8 , що свідчить про упередженість суду при розгляді справи.
Також апелянтом зазначено, що в судовому засіданні не ставилось питання про надання експерту будь-яких медичних документів.
Вказує, що потерпіла не надавала письмової згоди слідчому на отримання її медичної картки для проведення експертизи, а зазначена експертиза в порушення вимог ст.7 ЗУ «Про судову експертизу» проводилась не в державній спеціалізованій установі, і тому вважає, що висновок експерта №79 від 21.08.18 р. є недопустимим доказом.
Також, апелянт твердить, що у кримінальному провадженні група прокурорів була створена раніше ніж були внесені відомості до ЄРДР, а постанова від 15.11.2018 року учасниками справи не досліджувалась, оскільки не відкривалась в порядку ст.290 КПК України.
Стверджує, що слідчий ОСОБА_9 не мав повноважень до 04.08.2018 року здійснювати будь які слідчі дії, оскільки останній був відряджений з 04.08.2018 по 02.09.2018 року, однак слідчі дії в кримінальному провадженні проводились з 16.07.2018 року.
Звертає увагу, що під час судового засідання було досліджено відеозапис слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_10 від 22.08.2018р. Вказує, що у протоколі про проведення зазначеного слідчого експерименту не зазначений технічний засіб за допомогою якого здійснювався процес фіксації показань свідка.
Зазначає, що всі викладені обставини не можуть бути покладені в основу вироку, оскільки слідчі експерименти за участю потерпілої та свідків, висновок експерта та проведення слідчих дій не уповноваженим слідчим ОСОБА_9 є недопустимими доказами.
Вказує, що стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами наявність в діях обвинуваченого ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
ОСОБА_6 15 липня 2018 року близько 21:00, більш точного часу не встановлено, в смт. Березнегувате Миколаївської області на перехресті вулиць Армійська та 1-го Травня, неподалік місцевого Військового комісаріату, на грунті раптово виниклого конфлікту з приводу перешкоди взяти малолітнього сина на руки, умисно наніс потерпілій ОСОБА_11 один удар кулаком правої руки в обличчя. Внаслідок умисних протиправних дій обвинуваченого потерпілій спричинені тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці правого ока, рани на слизовій оболонці ротової порожнини, травматичну ампутацію 2, 3, нижніх зубів зліва, злам кореня 1-го верхнього зуба зправа, травматичний переодонтит 1, 2-го верхніх зубів зправа, садно на лобі, які віднесено до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинило незначну втрату працездатності.
Своїми діями ОСОБА_6 умисно заподіяв потерпілій ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження, що спричинило незначну втрату працездатності.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про залишення вироку без зміни, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В апеляційній скарзі захисник посилається на відсутність в оскаржуваному вироку належного формулювання обвинувачення, що, на його думку, унеможливлює якісний і повний захист .
Вказані доводи є необґрунтованими з огляду на наступне.
Дані технічного носія інформації свідчать, що в судовому засіданні першої інстанції 23.05.2019 р. головуючою належним чином виконані вимоги ст. 348 КПК України щодо роз`яснення суті обвинувачення ОСОБА_6 , який після оголошення прокурором обвинувального акту підтвердив зрозумілість пред`явленого обвинувачення (т.1 а.п. 132).
Фактично в апеляційній скарзі захисника викладені міркування щодо певної редакції формулювання обвинувачення особи, якій висунуто обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 125 ч.2 КК України (зокрема, щодо суб`єктивної сторони злочину).
У висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладеного в постанові Судової палати у кримінальних справах від 24.11.2016 р. № 5-328кс16, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 445 КПК України, зазначено, що під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.
Фактичні обставини, які наведені в оскаржуваному вироку у формулюванні обвинувачення ОСОБА_6 , визнаного судом доведеним, у вчиненні злочину, передбаченого ст. 125 ч.2 КК України, у своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
За змістом вироку, в ньому однозначно зазначені фактичні обставини стосовно заподіяння потерпілій легких тілесних ушкоджень , що утворює склад злочину, передбаченого ст. 125 ч.2 КК України. Вирок в цій частині відповідає вимогам абз. 1 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та всебічно перевіреними в судовому засіданні доказами, що отримали відповідну оцінку у вироку.

В судових засіданнях як першої так і апеляційної інстанцій обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав. Зазначив, що 15 липня 2018 року він з колишньою дружиною домовилися зустрітися, щоб обговорити побутові питання. Він став телефонувати дружині, але вона не брала слухавки. Вказав, що проїжджаючи повз райвіськомату та побачивши по дорозі потерпілу з сином, тещу та ОСОБА_13 вирішив зупинитися, щоб з"ясувати, чому дружина не відповідає на дзвінки. Пояснив, що підійшовши до вищевказаних осіб він хотів взяти сина, який сидів у дитячому велосипеді, щоб поспілкуватися з ним, але теща почала заважати йому взяти сина на руки. Вказує, що він ненавмисно локтем зачепив обличчя потерпілої, після чого вона почала кричати. Зазначає, що ніяких тілесних ушкоджень на потерпілій не було. Стверджує, що колишня теща його оговорює.
Однак, зазначені показання обвинуваченого спростовуються іншими доказами по справі.

В суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_11 пояснила, що 15 липня 2018 року вона, донька ОСОБА_14 , онук та сусідка ОСОБА_10 відпочивали у "дитячій казці" в смт.Березнегувате, по дорозі додому доньці телефонував обвинувачений, який є її колишнім зятем. Біля перехрестя неподалік райвійськомату обвинувачений зупинив автомобіль, підійшов до неї і раптово вдарив правою рукою в обличчя, розбивши їй ніс, губу, вибив два зуба. Стверджувала, що наступного дня звернулася до лікарні, де було зафіксовано наявні у неї тілесні ушкодження.
Вказані потерпілою обставини узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_10 .
Так, свідок ОСОБА_15 в суді першої інстанції пояснила, що 15.07.2018р. вона з сином, матір`ю ОСОБА_11 та сусідкою ОСОБА_16 відпочивали у «дитячий казці» смт.Березнегувате , коли поверталися додому їй на мобільний зателефонував обвинувачений, який є її колишнім чоловіком та почав висловлювати претензії. Вказує, що коли вони дійшли до перехрестя та почали переходити перехід до них на великій швидкості під"їхав обвинувачений, вибіг з авто і несподівано наніс удар матері в обличчя. Стверджувала, що у матері пішла кров з носа, була розбита брова, пошкоджені зуби.
Свідок ОСОБА_10 в суді першої інстанції зазначила, що того дня близько 18 год. пішла разом з ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , з дітьми відпочивати, коли поверталися, на мобільний ОСОБА_15 зателефонував ОСОБА_6 , після розмови з ним потерпіла сказала, що він пообіцяв їх побити. Пояснила, що через деякий час побачила, як зупинився автомобіль, з якого вибіг обвинувачений та наніс один удар рукою в обличчя ОСОБА_11 , у неї була розбита брова, ніс і вибиті зуби.
Як вбачається з технічного носія інформації свідок ОСОБА_8 в суді першої інстанції пояснила, що минулого літа приблизно у липні вона проходила неподалік райвійськомату, де бачила ОСОБА_17 та ОСОБА_18 з сином, ОСОБА_11 , дівчину на ім"я ОСОБА_19 , яка стояла трохи далі від інших. Пояснила, що обвинувачений у той час тримав сина на руках.
Доводи захисника про умисне спотворення судом першої інстанції показань свідка ОСОБА_8 , які на думку апелянта свідчать про те, що тілесних ушкоджень на потерпілій не було, є надуманими та не підтверджуються матеріалами провадження.
Як видно з вищенаведених показань свідок ОСОБА_8 не була присутня на місці вчинення обвинуваченим злочину та фактично не могла бачити події, які відбувались.
Крім того, факт виникнення конфлікту між обвинуваченим та потерпілою, а також факт заподіння удару потерпілій, підтверджено в суді першої інстанції показаннями свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які суд першої інстанції обґрунтовано частково прийняв на підтвердження вказаних обставин.
Так, свідок ОСОБА_20 в суді першої інстанції зазначила, що обвинувачений її рідний брат. Зазначила, що влітку 2018 року перебувала на чергуванні в Березнегуватському РВК. Знаходилася на подвір"ї, коли з відставні близько 15 м. побачила потерпілу, ОСОБА_14 з сином, ОСОБА_10 , які йшли дорогою. Стверджувала, що до них під"їхав обвинувачений, підійшовши до ОСОБА_14 , почав витягувати дитину із коляски, потерпіла стала йому перешкоджати, тримати його руки, він вирвав руки та в цей час випадково зачепив рукою потерпілу в область лоба, де з"явилася пошкрябина. Коли підійшла ближче, інших тілесних ушкоджень на потерпілій не бачила.
Свідок ОСОБА_21 в суді першої інстанції пояснила, що з відстані приблизно 20 метрів бачила, як між ОСОБА_17 та потерпілою відбувалася суперечка. ОСОБА_22 хотів взяти дитину з велосипеда, а потерпіла перешкоджала, в цей час ОСОБА_22 випадково зачепив її правою рукою приблизно в область правої частини обличчя. У той час біля них знаходилися ОСОБА_14 , ОСОБА_23 .
Вказані обставини свідок ОСОБА_21 показала на місці в ході проведення слідчого експерименту за її участі (т.1 а.с.120-131).
Суд першої інстанції обґрунтовано критично віднісся до показань даних свідків в тій частині, що удар потерпілій ОСОБА_6 заподіяв випадково та у неї не було видимих тілесних ушкоджень, оскільки вони спростовуються сукупністю досліджених при судовому розгляді належних та допустимих доказів, в тому числі висновком експерта, згідно якого в момент спричинення тілесних ушкоджень нападник та потерпіла знаходилися обличчям до обличчя.
Покази потерпілої та вказаних свідків щодо обставин події кримінального порушення підтверджуються та узгоджуються з дослідженими судом, письмовими доказами.
Також, як слідує з даних протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 15 липня 2018 року ОСОБА_11 повідомила слідчого Березнегуватського відділення Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області про те, що 15 липня 2018 року близько 21 години біля території Березнегуватського РВК по вул.1 Травня в смт.Березнегувате ОСОБА_6 спричинив їй телесні ушкодження (а.с.108).
Обставини, викладені потерпілою ОСОБА_11 та свідками ОСОБА_15 та ОСОБА_10 , під час допиту у судовому засіданні, були підтверджені ними і під час слідчих експериментів, проведених окремо з кожним 16 серпня 2018 року (з потерпілою) та 22 серпня 2018 року (із свідками). Згідно протоколів яких, потерпіла та свідки чітко та послідовно надали пояснення, за якими було відтворено обставини кримінального правопорушення. Хід проведення вказаних слідчих екпериментів зафіксовано на відео та збережено на диски, які переглянуто в судовому засіданні. Після перегляду дисків ОСОБА_11 та свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_10 в суді першої інстанції повністю підтвердили послідовність та відповідність наданих ними на місці показів, які фіксувалися у їх присутності спеціалістом (а.с.158-170).
В апеляційній скарзі захисник порушує питання відносно того, що в протоколі про проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_10 не зазначений технічний засіб за допомогою здійснювався процес фіксації показань свідка. Наголошує, що в матеріалах провадження зазначений носій інформації відсутній.
В матеріалах кримінального провадження (т.1 а.п. 170) міститься диск, на якому зафіксовано слідчий експеримент з свідком ОСОБА_10 , що спростовує твердження апелянта про його відсутність.
Окрім того, із протоколів про надання доступу до матеріалів досудового розслідування вбачається, що захиснику та обвинуваченому надався диск проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_24
(т. 2а.п.102-105 п.24).
В протоколі проведення слідчого експерименту від 22.08.2018 року із свідком ОСОБА_10 дійсно не зазначено технічний засіб за допомогою якого проведений слідчий експеримент, однак зазначене не є суттєвим порушення норм КПК, що тягне за собою скасування вироку, як того просить апелянт.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 79 від 21 серпня 2018 року, у ОСОБА_11 малися тілесні ушкодження у виді синця в ділянці правого ока, рани на слизовій оболонці ротової порожнини, травматичну ампутацію 2, 3, нижніх зубів зліва, злам кореня 1-го верхнього зуба зправа, травматичний переодонтит 1, 2-го верхніх зубів зправа, садно на лобі, які утворилися від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею (кулак і т.п) в межах 1 доби до огляду лікарем. Синець на обличчі та садно на лобі відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Рана на слизовій оболонці ротової порожнини, травматична ампутація 2,3-го нижніх зубів зліва, злам кореня 1-го верхнього зуба справа, травматичний периодонтит 1,2 верхніх зубів справа відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинило незначну стійку втрату працездатності. Виходячи з локалізації тілесних ушкоджень, можна сказати, що в момент їх спричинення потерпіла та нападник були розташовані обличчям до обличчя (а.с.112-114).
Є не обґрунтованими доводи апелянта відносно того, що вищенаведений доказ отриманий з порушенням порядку передбаченого КПК та є недопустимим.
Відповідно до ст.93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів як шляхом проведення слідчих дій, так і шляхом витребовування та одержання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, слідчим СВ Березнегуватського ВП Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_9 19.07.2018р. направлений запит до головного лікаря «КНП Березнегуватської ЦРЛ» на інформацію щодо звернення за медичною допомогою ОСОБА_11 і надання завірених відповідних документів (а.п. 184).
20.07.2018р. головним лікарем вищенаведеного медичного закладу направлена слідчому копія медичної карти громадянки ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.п.183).
З огляду на наведене, слідчий, у провадженні якого знаходилось вказане кримінальне провадження витребував медичну документацію потерпілою у законний спосіб.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 21.08.2018 року начальником Березнегуватського ВП ОСОБА_25 експерту надана належним чином завірена ксерокопія медичної картки потерпілої ОСОБА_11 , що Законом не забороняється, оскільки зазначена посадова особа, згідно повноважень має право направити поштову кореспонденцію до відповідних як установ так і організацій.
Окрім того, допитаний судом першої інстанції експерт ОСОБА_26 пояснив, що проводив судово-медичну експертизу потерпілої на підставі ухвали слідчого судді Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 17 серпня 2018 року. Експертизу проводив за медичними документами, а саме йому слідчим було представлено медичну картку потерпілої ОСОБА_11 . Самостійно ніякі документи не витребовував, потерпілу не оглядав. Згідно записів у потерпілої були наявні тілесні ушкодження, які зафіксовані ним у висновку. Вказав, що нанесення одним ударом кулака в область обличчя всіх виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень є можливим, із прикладанням значної сили.

Також, захисник наголошує в апеляційній скарзі на тому, що Миколаївське обласне бюро судово-медичної експертизи Миколаївської обласної ради Снігурівське міжрайонне відділення відноситься до форми комунальної власності. Вважає, що вказаний заклад не мав права проводити експертизу оскільки не є державним закладом.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи.
Згідно п.1.5 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №6 від 17.01.95 року проведення судово-медичної експертизи здійснюється фахівцями державних установ судово-медичних експертиз МОЗ України.
Як вбачається з наданого на запит суду апеляційної інстанції витягу із статуту Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи Миколаївської обласної ради (в склад якого входе Снігурівське міжрайонне відділення), органом управління вказаного закладу є Миколаївська державна адміністрація, яка є виконавчим органом державної влади.
Отже, Снігурівське відділення Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи є державним закладом. Окрім того, слід зазначити, що важливою умовою вищезазначеного наказу МОЗ є те, щоб судово-медичний експерт був медичним працівником безпосередньо Міністерства.
Як вбачається із вищевказаного висновку СМЕ, викладеного на затвердженому бланку, її провів лікар судово-медичний експерт, який підпорядкований МОЗ України, тобто він є фахівцем і належним спеціалістом, в обов`язки якого безпосередньо входить проведення такої експертизи. Отже твердження захисника в цій частині є необгрунтованими.

Крім того, апелянт вказує на те, що група прокурорів у кримінальному провадженні була сформована раніше ніж були внесені відомості до ЄРДР . Вказує, що постанова про призначення групи прокурорів датована 15.07.2018р., а відомості до ЄРДР внесені 16.07.2018р. Окрім того, наголошує на тому, що слідчий ОСОБА_9 не мав повноважень на проведення досудового слідства до 04.08.2018р., оскільки був відряджений лише з 04.08.2018р. по 02.09.2018р.
Такі доводи апелянта також є безпідставними з огляду на наступне.
Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, відомості до ЄРД за № 60000195 внесені 16.07.2018р.
Постанова про призначення групи прокурорів, яка міститься в матеріалах кримінального провадження дійсно датована 15 липня 2018р. Однак, в судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор пояснив, що зазначена дата є технічною помилкою, а вказана постанова фактично була винесена після внесення відомостей про вчинення злочину в ЄРДР 16 липня 2018 року.
Окрім того, наказом начальника Головного управління Національної поліції ОСОБА_27 від 11.06.2018 року № 6964, з метою надання практичної допомоги у розслідуванні кримінальних проваджень, лейтенанта поліції ОСОБА_9 - слідчого СВ Новоодеського ВП ГУНП відряджено з 05 липня до 03 серпня 2018 року до СВ Березнегуватського ВП Снігурівського ВП ГУНП (т.1а.п. 196).
Також, зазначений термін відрядження слідчого ОСОБА_9 наказами начальника ГУ НП продовжувався до 01 листопада 2018 року (т.1 а.п. а.п. 115, 186).
Згідно з витягу ЕРДР від 16.07.2019 року вбачається, що ОСОБА_9 є слідчим у даному провадженні. Т.в.о. начальника слідчого відділу, згідно вимог ст.ст. 39, 214 КПК України 16.07.2019р. надав доручення слідчому ОСОБА_9 провести досудове розслідування по вказаному кримінальному провадженні, а слідчий ОСОБА_9 того ж дня повідомив прокурора про початок досудового розслідування (т.2 а.п. 118, 190).
Відповідно до приписів КПК до реєстру матеріалів досудового розслідування вносять виключно процесуальні дії проведені в ході досудового розслідування. Внесення відомостей щодо наказу про відрядження слідчих законодавством не передбачено.

З огляду на наведене, слідчий ОСОБА_9 мав повноваження на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 60000195, з моменту внесення відомостей до ЄРДР.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочину невеликої тяжкості, особи обвинуваченого, висновку Березнегуватського районного відділу пробації, відповідно до якого є середнім ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення, відсутності обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.2 ст. 125 КК України у виді 200 годин громадських робіті.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження й постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення у матеріалах провадження не встановлено, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 06.09.2019 року відносно ОСОБА_6 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: