Постанова

Іменем України
13 червня 2019 року

м. Київ
Справа № 737/900/16-к

Провадження № 51 2434 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 у режимі відеоконференції,
його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000125 від 04 квітня 2016 року, щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бровари Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
за ст. 115 ч. 1 КК України,
за касаційними скаргами прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_6 і його захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 27 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 .
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ст. ст. 115 ч. 1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Строк покарання вказано рахувати з 03 квітня 2016 року.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
На підставі ст. 72 ч. 5 КК України ОСОБА_6 у строк покарання зараховано попереднє ув`язнення з 03 квітня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_11 150 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, на користь потерпілого ОСОБА_12 90 000 гривень на відшкодування моральної шкоди, на користь держави 1804 гривні 18 копійок процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

Прийнято рішення щодо речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 03 квітня 2016 року приблизно о 21 годині 50 хвилин у стані алкогольного сп`яніння в будинку АДРЕСА_3 в ході конфлікту, що виник на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою умисного вбивства умисно завдав десять ударів ножем в різні частини тіла ОСОБА_13 , а саме чотири удари в область грудної клітки, один удар в область шиї, два удари в область живота та три удари в область лівої ноги, чим заподіяв тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Смерть ОСОБА_13 настала того ж дня приблизно о 22 годині 10 хвилин від масивної крововтрати, що виникла внаслідок множинних колото-різаних ран лівої нижньої кінцівки, грудної клітки та живота з ушкодженням внутрішніх органів.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 27 червня 2017 року апеляційні скарги прокурора, ОСОБА_6 та його захисників адвокатів ОСОБА_14 та ОСОБА_9 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги прокурора без задоволення не мотивував відхилення її доводів. Вважає, що судом апеляційної інстанції не в повній мірі враховано те, що ОСОБА_6 вчинив особливо тяжкий злочин проти життя людини, яке є найвищою соціальної цінністю, обставин його вчинення, лише часткове визнання вини та позовних вимог потерпілих. В доповненнях до касаційної скарги прокурор вказує на неправильне застосування апеляційним судом ст. 72 ч. 5 КПК України щодо зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання, посилаючись на позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 та захисники ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , даючи свою оцінку доказам у справі, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Зазначають, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 419 КПК України не навів належних підстав, з яких апеляційну скаргу ОСОБА_6 та його захисників визнано необґрунтованою, не спростував доводів про те, що вирок ґрунтується на припущеннях і не відповідає вимогам ст. 383 КПК України. Вважають, що дії

ОСОБА_6 неправильно кваліфіковано за ст. 115 ч. 1 КК України, його дії слід кваліфікувати за ст. 118 КК України, оскільки він вчинив вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, захищаючи себе та свою матір від протиправного посягання з боку ОСОБА_13 , а не на ґрунті неприязних відносин. Указують на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив клопотання захисту про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, та дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, а також клопотання про долучення до матеріалів кримінального провадження консультативного висновку спеціаліста в галузі психології від 20 лютого 2017 року

№ 8751. Звертають увагу також на те, що 25 січня 2017 року захиснику ОСОБА_6 адвокату ОСОБА_14 неправомірно було відмовлено у наданні копії технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.
В заяві потерпілий ОСОБА_12 підтримав касаційну скаргу прокурора, просить її задовольнити та заперечував проти задоволення касаційних скарг засудженого та його захисників, просить залишити їх без задоволення.
В запереченнях на касаційну скаргу прокуроразахисники ОСОБА_9 і

ОСОБА_10 вказують на безпідставність її доводів і просять залишити її без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 відмовився від своєї касаційної скарги в порядку ст. 432 КПК України і не підтримав касаційну скаргу своїх захисників та заперечував проти касаційної скарги прокурора.
Захисник засудженого адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримала позицію засудженого ОСОБА_6 .
Прокурор у судовому засіданні заперечувала проти касаційної скарги захисників засудженого та касаційної скарги прокурора.
Мотиви Суду
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України та на які є посилання в касаційних скаргах, не є відповідно до вимог ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались вимог зазначеного закону.

Зі змісту положень ст. 418 ч. 2, ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, відповідає встановленим обставинам та підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими доказами.

Суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_6 , та обґрунтовано послався, у тому числі і на показання самого ОСОБА_6 , який не заперечував факту завдання ударів ножем ОСОБА_13 , внаслідок яких останній помер, на показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про смерть їх сина, на показання свідка ОСОБА_6 про обставини конфлікту та заподіяння ОСОБА_6 ударів ножем ОСОБА_13 , на показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , на дані, які містяться у протоколах огляду місця події від

03 квітня 2016 року та 06 квітня 2016 року, огляду речей потерпілого від 12 квітня 2016 року, слідчого експерименту від 07 вересня 2016 року за участю свідка ОСОБА_6 та від 06 квітня 2016 року за участю ОСОБА_6 , на висновок судово-медичної експертизи № 293 від 04 квітня 2016 року про кількість, характер та локалізацію заподіяних ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, на висновок судово-медичної криміналістичної експертизи від 19 липня 2016 року.
Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ст. 27 ч. 3 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження суд встановив, що після завдання перших трьох ударів ножем (два у ногу і один у шию) ОСОБА_13 впав на підлогу, тобто перестав становити загрозу для життя та здоров`я ОСОБА_6 та його матері, однак останній не залишив місце події, а завдав ще сім ударів ножем вже лежачому ОСОБА_13 , шість з яких у життєво важливі органи. Врахувавши всі обставини вчиненого діяння у їх сукупності, зокрема, спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і ОСОБА_13 , що передувала події, їх стосунки, суд дійшов обґрунтованого висновку про направленість умислу ОСОБА_6 саме на вбивство ОСОБА_13 та правильно кваліфікував його дії за ст. 115 ч. 1 КК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
При призначені покарання ОСОБА_6 за ст. 115 ч. 1 КК України суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу засудженого, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.
Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до особливо тяжких злочинів, дані про особу ОСОБА_6 , який позитивно характеризується, є учасником бойових дій, стан його здоров`я, думку потерпілих. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання в межах санкції ст. 115 ч. 1 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, мотивувавши таке рішення.Суд апеляційної інстанції, доводи апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання належним чином перевірив і обґрунтовано визнав їх безпідставними.
Покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, воно відповідає вимогам ст. 65 КК України. Переконливих доводів, які б спростовували висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо призначеного покарання за матеріалами провадження не встановлено.
Доводи касаційної скарги захисників про відмову судом апеляційної інстанції у задоволенні клопотань про долучення документів і повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, та доказів є безпідставними.
Згідно з аудіозаписом судового засідання від 27 червня 2017 року, який міститься на технічному носії фіксації судового провадження в суді апеляційної інстанції, захисник ОСОБА_9 заявив клопотання про долучення документів до матеріалів кримінального провадження. Зазначене клопотання було частково задоволено і апеляційним судом долучено до матеріалів кримінального провадження документи, які стосуються суті справи, у тому числі копію консультативного висновку спеціаліста в галузі психології від 20 лютого 2017 року № 8751. Клопотання про дослідження доказів захисник також підтримав та наполягав на здійсненні відтворення та перегляду відеозапису слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 і свідка ОСОБА_6 та повторному їх допиті, зауваживши, що суд першої інстанції допитав їх повно, однак неправильно трактував та оцінив їх показання, також зазначив, що відео було повністю переглянуто в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції розглянув таке клопотання з дотриманням вимог ст. 404 ч. 3 КПК України та обґрунтовано відмовив у його задоволенні, оскільки про неповноту та порушення при досліджені зазначених доказів судом першої інстанції не вказувалося.
Що стосується твердження захисників про неправомірну відмову 25 січня 2017 року увидачі захиснику ОСОБА_14 копії технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, то вони є необґрунтованими, оскільки рішення судді в цій частині відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про судовий збір».
Разом з тим, доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при зарахуванні апеляційним судом ОСОБА_6 у строк покарання попереднього ув`язнення є обґрунтованими.

Стаття 72 ч. 5 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIIІ передбачала, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. За вказаною нормою у строк попереднього ув`язнення включається строк: а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження. Суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене частиною першою цієї статті.
Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» від 18 травня 2017 року № 2046-VIIІ, який набрав чинності 21 червня 2017 року, ст. 72 ч. 5 КК України викладено у такій редакції: "Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування".
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені права та свободи людини і громадянина мають своє відображення у положеннях ст. 5 КК України. Так, ч. 2 цієї статті передбачено, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії у часі.

Відповідно до правового висновку про застосування норми права, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року в справі №663/537/17, положення ст. 72 ч. 5 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ст. 72 ч. 1 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні ст. 4 ч. 2 КК України.

Якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII).

Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ст. 5 ч. 1 КК України).

Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі.

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону № 838-VIII. У такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону

№ 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ст. 5 ч. 2 КК України не допускається.

Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).

Із матеріалів кримінального провадження видно, що кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинив 03 квітня 2016 року.
03 квітня 2016 року ОСОБА_6 затримано слідчим в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч. 1 КК України.
Ухвалою слідчого судді Куликівського районного суду Чернігівської області від

06 квітня 2016 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 січня 2017 року ухвалено до набрання ним законної сили ОСОБА_6 залишити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

За вироком суду першої інстанції на підставі ст. 72 ч. 5 КК України ОСОБА_6 у строк покарання зараховано попереднє ув`язнення з 03 квітня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Апеляційний суд на підставі ст. 72 ч. 5 КК України ОСОБА_6 у строк покарання зарахував його попереднє ув`язнення з 24 січня 2017 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Отже, суд апеляційної інстанції при зарахуванні ОСОБА_6 у строк покарання попереднє ув`язнення з 24 січня 2017 року по 20 червня 2017 року неправильно застосував положення ст. 72 ч. 5 КК України, не вирішивши питання про зарахування ОСОБА_6 у строк покарання попереднє ув`язнення з 21 червня

2017 року по 27 червня 2017 року.

За таких обставин ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 у частині зарахування в строк покарання періоду його попереднього ув`язнення на підставі ст. 72 ч. 5 КК України підлягає зміні, а касаційна скарга прокурора задоволенню частково. Підстав для задоволення касаційної скарги захисників засудженого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, ОСОБА_8 задовольнити частково, а касаційну скаргу захисників засудженого адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 27 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 змінити, на підставі ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIIІ зарахувати ОСОБА_6 у строк покарання попереднє ув`язнення з 21 червня 2017 року по 27 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У решті ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3