ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3589/17 Номер провадження 11-кп/814/684/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтава кримінальне провадження №0001420 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської областівід 17 січня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської областівід 17 січня 2019 року,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горішні Плавні Полтавської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, слюсар ПАТ «Кредмаш», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:
30.06.2005 Комсомольський міським судом Полтавської області за ч.2 ст. 185, з ч. 3 ст. 185, ч.1 ст. 70, 104 КК України на 4 роки позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.
20.04.2006 Гагарінським районним судом м. Севастополя за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, 70, 71 КК України на 5 років позбавлення волі;
04.10.2007 Ленінським районним судом м. Полтава за ст. 391 КК України на 2 роки позбавлення волі; на підставі ст. 71 КК України остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; звільнений 15.07.2011 у зв`язку з відбуванням строку призначеного судом покарання;
09.10.2012 Октябрським районним судом м. Полтава за ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі;
06.12.2012 Комсомольським міським судом за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, 69, ч. 1 ст. 187, ч.1 ст. 70 КК України на 2 роки позбавлення волі; на підставі частини 4 статті 70 КК України остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; звільнений 14.10.2016 у зв`язку із закінченням строку відбування призначеного судом покарання;
14.06.2017 Комсомольський міським судом за ч. 2 ст. 185 КК України на 4 місяці арешту;
26.12.2017 Автозаводським районним судом міста Кременчука Полтавської області за частиною 2 статті 185 КК України із застосуванням частини 4 статті 70 КК України на один рік три місяці позбавлення волі; вирок набрав законної сили 26.01.2018;
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 1 місяць.
На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 26.12.2017 року остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 18 січня 2019 року.
Відповідно до статті 96-І, 96-2 КК України застосовано спеціальну конфіскацію та безоплатно вилучено у власність держави речові докази у кримінальному провадженні: грошові кошти в розмірі 700 грн., номіналом 500 грн. серії АА № 5199837 та номіналом 200 грн. серії Е № 3877178 .
Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили обрано тримання під вартою та зараховано в строк відбування покарання за цим вироком суду, термін відбування покарання за вироком Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 27.12.2017 в період з 13.12.2017 по 17.01.2019 включно.
Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як зазначено у вироку, ОСОБА_7 09.08.2017 приблизно о 09:25 год., перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , яку винаймав щодобово, маючи прямий умисел на викрадення чужого майна, який виник заздалегідь, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, таємно, повторно, керуючись корисливим мотивом та метою, здійснив крадіжку мікрохвильової печі «Elenberg» вартістю 910 гривень, що належить ОСОБА_9 , чим спричинив потерпілому матеріального збитку на вказану суму. З місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.
Продовжуючи злочинну діяльність, 10.08.2017 близько 10:00 години, ОСОБА_7 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_3 , яку винаймав щодобово, маючи прямий умисел на викрадення чужого майна, який виник заздалегідь, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, таємно, повторно, керуючись корисливим мотивом та метою, здійснив крадіжку телевізора «BRAVIS» LED 28B1000 28», вартістю 1330 гривень, що належить ОСОБА_9 , чим спричинив потерпілому матеріального збитку на вказану суму.
З місця вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд
Не оспорюючи фактичних обставин справи, до апеляційного суду з апеляційною скаргою та доповненнями до неї звернувся обвинувачений ОСОБА_7 , який, просить вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 січня 2019 року змінити в частині призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, призначивши йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Також просить застосувати відносно нього Закон України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування призначеного покарання. При цьому зазначає, що 07.09.2017 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році», дія якого на підставі ст. 5 Закону України «Про застосування амністії» поширюється на злочини, вчинені до набрання ним чинності. Оскільки злочин було вчинено до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» та відповідно до ст. 13 дія цього закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності.

В обґрунтування своїх вимог апелянт вказує на те, що призначене покарання за ч. 2 ст. 185 КК України не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.

Обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що призначаючи покарання Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області від 17 січня 2019 року належним чином не врахував ті обставини, що на його утриманні мати інвалід яка на теперішній час не працює, його відношення до вчиненого, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, важкий матеріальний стан сім`ї.

Крім того, в своїх доповненнях до апеляційної скарги апелянт просив на підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк відбування покарання за вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 січня 2019 року, термін відбування покарання за вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 26 грудня 2017 року в період з 13.12.2017 по 26.01.2018, та за вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 січня 2019 року в період з 17.01.2019 до вступу вироку в законну силу.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який просив залишити вирок суду без змін та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та призначення основного покарання у виді позбавлення волі відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, особі обвинуваченого, підтверджується зібраними у ході досудового розслідування та судового розгляду доказами, які у судовому засіданні не досліджувались у відповідності до вимог ст. 349 КПК України.

Діям обвинуваченого ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також в цій частині ніким не оспорюється.

На підставі викладеного, колегія суддів, відповідно до ст. 404 ч. 1 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України, докази не досліджувались.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів.

Згідно ст.67 КК України обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є рецидив злочину.

Разом з тим, враховуючи особу обвинуваченого, який вину в інкримінованих злочинах визнав, щиро розкаявся, посередньо характеризується за місцем проживання, раніше неодноразово судимий, згідно наданих суду медичних документів лікування від наркоманії та алкоголізму не потребує, колегія суддів вважає, що місцевий суд належним чином обґрунтувавши своє рішення, дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання, яке пов`язане із позбавлення волі.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування щодо нього положень ст.69 КК України колегія суддів зазначає наступне.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Так, згідно ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
При цьому, відповідно до п.8 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин,

що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості

вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь

тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а

в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій

тощо.

Тобто обов`язковою умовою для правомірного застосування ст. 69 КК України законодавець передбачив наявність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості злочину. До них можуть належати як обставини, що зазначені в ч.1 ст. 66 КК України, так і визнані судом такими, що пом`якшують покарання, однак ці обставини повинні знижувати (зменшувати) ступінь тяжкості злочину істотно, і такі обставини мають перебувати одна з одною у такому співвідношенні і взаємодії та у своїй сукупності настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б несправедливим. Тобто, застосування судом ст. 69 КК України можливе у виняткових випадках, вмотивованим прийнятим рішенням.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й тяжкість вчиненого злочину, який є середньої тяжкості, конкретні обставини скоєного, її роль у вчиненому, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяття у розкритті злочинуі призначив обвинуваченому покарання у межах санкції статті, за якою його засуджено, однак не в максимальному його розмірі. У той же час враховуючи те, що ОСОБА_7 раніше був засудженим за вчинення умисних корисливих злочинів, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, наявність обставини, що обтяжує покарання, - рецидив злочину, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення покарання без урахування положень ст. 69 КК України. тому доводи апелянта цій частині є безпідставними.
Колегія суддів вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Щодо доводів апелянта про зарахування у строк відбування покарання терміну попереднього ув`язнення, за вироком Автозаводського районного суду м. Кременчук полтавської області від 26.12.2017 в період з 13.12.2017 по 26.01.2018, відповідно до ч.5 ст.72 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

До 24 грудня 2015 року в ч. 5 ст. 72 КК України, яка встановлювала правила зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання засудженому, було зазначено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання в разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 ст. 72 КК України. При призначенні покарань, не зазначених у ч. 1 ст. 72 КК України, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.

26 листопада 2015 року було прийнято Закон № 838-VIII, яким було змінено ч. 5 ст. 72 КК України і визначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, в якому до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Проте, 21 червня 2017 року набрав чинності Закон № 2046-VIII, яким знову змінено ч. 5 ст. 72 КК України і викладено в такій редакції: «Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених у частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування».

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 29.08.2018 у справі №663/537/17 виклала правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ч.5 ст.72 КК України, згідно якої якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (пряма дія Закону № 838-VIII). Якщо особа вчинила злочин в період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII (зворотна дія Закону № 838-VIII як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч. 1 ст. 5 КК України). Таким чином, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі. Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. В такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається. Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 був раніше засуджений вироком Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 26.12.2017 року за ч.2 ст.185 КК України із застосуванням частини 4 статті 70 КК України до одного року трьох місяців позбавлення волі; вирок набрав законної сили 26.01.2018.

За оскаржуваним вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 січня 2019 року ОСОБА_7 вчинив злочин 09.08.2017, (тобто після 20.06.2017) а тому в даному випадку підлягає застосуванню ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).

Отже місцевий суд правильно призначив ОСОБА_7 покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України остаточно визначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 3 (три) місяці із зарахуванням обвинуваченому ОСОБА_7 в строк відбування покарання за вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 17 січня 2019 року, терміну відбування покарання за вироком Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 27.12.2017 в період з 13.12.2017 по 17.01.2019 включно.

А отже доводи апелянта, щодо зарахування йому у строк відбування покарання терміну попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі є безпідставними.

Щодо доводів про амністію.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністією є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

07 вересня 2017 року набрав чинності Закон України №1810-VІІІ від 22.12.2016 року «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до статті 5 Закону України «Про застосування амністії в Україні», ст. 13 Закону України «Про амністію у 2016 році», дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до набрання цим Законом чинності включно.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує у тому числі за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого.

Згідно ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, в тому числі особи, які не позбавлені батьківських прав та на день надбання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Статтею 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» визначено перелік категорій осіб, до яких амністія не застосовується. Зокрема, у п. «а» встановлена заборона застосування амністії до осіб, які після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання, знову вчинили умисний злочин. При цьому п. «в» забороняє застосовувати амністію щодо іншої категорії осіб - тих, які звільнені судом від відбування покаранняз випробуванням і до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинили умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» амністія також не застосовується до осіб, зазначених у ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», за приписами якої, амністія не може бути застосована до осіб, які мають дві і більше судимості за вчинення умисних тяжких та/або особливо тяжких злочинів, крім випадків індивідуальної амністії.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 має судимості за вчинення умисних тяжких злочинів, а саме за вироком Гагарінського районного суду м. Севастополя від 20 квітня 2006 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, 70, 71 КК України до 5 років позбавлення волі, 04.10.2007 Ленінським районним судом м. Полтава за ст. 391 КК України до 2 роки позбавлення волі; на підставі ст. 71 КК України остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 рок та звільнений 15.07.2011 у зв`язку з відбуванням строку призначеного покарання. Вироком ж Комсомольського міського суду за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, 69, ч. 1 ст. 187, ч.1 ст. 70 КК України до 2 років позбавлення волі; на підставі частини 4 статті 70 КК України остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільнений 14.10.2016 у зв`язку із закінченням строку відбування призначеного судом покарання. Вироком Автозаводським районним судом міста Кременчука Полтавської області від 26.12.2017 за частиною 2 статті 185 КК України із застосуванням частини 4 статті 70 КК України до одного року трьох місяців позбавлення волі; вирок набрав законної сили 26.01.2018, судимість за якими не знята та непогашена до теперішнього часу.

Таким чином, при наявності у ОСОБА_7 двох і більше судимостей за вчинення ним умисних тяжких злочинів, відповідно до вказаних вище вимог закону, амністія за Законом України «Про амністію у 2016 році», до обвинуваченого не застосовується. У звязку з чим, твердження обвинуваченого про те, що злочин було вчинено ним до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році» та відповідно до ст. 13 дія цього закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності, значення в даному випадку для застосування до нього амністії не має.

Крім цього, обвинувачений не зазначив за якими підставами він підпадає під дію Закону України «Про амністію у 2016 році».

На думку колегії суддів до обвинуваченого не може бути застосовано Закон України «Про амністію у 2016 році», а тому підстав для задоволення його апеляційної скарги в цій частині не вбачає.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування норм кримінального закону, що могли б бути підставами для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції не встановлено, вирок суду першої інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської областівід 17 січня 2019 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, з дня отримання копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4