Дата документу 16.07.2019 Справа № 333/2757/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/2757/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/530/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Інзівка Приморського району Запорізької області, громадянина України, який має вищу освіту, одружений, офіційно не працевлаштований, має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_11

ВСТАНОВИЛА:

обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05 жовтня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.125 КК України та йому призначено покарання у виді громадських робіт на строк 150 годин.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_6 по даному кримінальному провадженню не обирався.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_10 матеріальну шкоду у розмірі 3816,37 грн та моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок змінити, пом`якшити призначене йому покарання та відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 .

Свої вимоги обвинувачений мотивує тим, що при призначенні покарання суд не визнав та не врахував обставину, що пом`якшує його покарання, а саме щире каяття, розцінивши визнання ним своєї вини, як спосіб захисту з метою уникнення відповідальності. Проте, така позиція суду суперечить дійсним обставинам справи, адже він повністю визнав себе винним, публічно вибачився перед потерпілою, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину, та лише заперечував щодо кількості нанесених потерпілій ударів. Та обставина, що він не визнав розмір цивільного позову, не може розцінюватися як відсутність щирого каяття. Крім того, він раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину, працює, має постійне місце проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. А тому, з урахуванням зазначених обставин, призначене йому покарання є надмірно суворим та повинно бути пом`якшено.

Також обвинувачений зазначає, що цивільний позов потерпілої є необґрунтованим, а заявлені нею вимоги нічим не підтверджені. Крім того, суд в порушення вимог ч.2 ст.23, ч.1 ст.358 КПК України, взагалі не дослідив докази, долучені до цивільного позову потерпілої, а тому є незрозумілим на підставі чого суд дійшов висновку, що позов потерпілої підлягає частковому задоволенню, тобто у вироку відсутнє обґрунтування прийнятого судом рішення в частині цивільного позову.

Згідно з вироком суду, 10 квітня 2018 року приблизно о 18 годині 30 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись біля магазину «Копійка» за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чумаченко, буд.3, з раптово виниклих неприязних відносин, з метою нанесення тілесних ушкоджень, кулаком правої руки наніс декілька ударів в область лівого передпліччя потерпілої ОСОБА_10 , чим спричинив їй синець в області лівого передпліччя, який кваліфікується як легкі тілесні ушкодження.

Заслухавши:

доповідь судді;

обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити;

прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг та просила вирок суду залишити без змін;

потерпілу ОСОБА_10 та її представника-адвоката ОСОБА_11 , які заперечували проти доводів апеляційної скарги щодо цивільного позову, в частині вимог апеляційної скарги щодо пом`якшення покарання просили розглянути апеляційну скаргу на розсуд суду;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону в цілому дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.125 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого за ч.1 ст.125 КК України ніким з учасників провадження не оспорюється, а тому, відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряється.

Цивільний позов потерпілої, на думку колегії суддів, також вирішений правильно, з врахуванням положень ст.ст.127,128,129 КПК України, ст.23, ч.1 ст.1167 ЦК України, а також постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)».

При цьому суд першої інстанції належним чином вмотивував свої висновки в цій частині.

Так, судом проаналізовані приписи лікарів, квитанції надані потерпілою, на підтвердження розміру матеріальної шкоду, та обґрунтовано прийнято рішення, що цивільний позов потерпілої в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає частковому задоволенню, а саме в частині призначених лікарями ліків та обстежень потерпілої у зв`язку із вчиненням відносно неї злочину - в розмірі 3816, 37 грн.

З врахуванням тілесних ушкоджень та моральних страждань потерпілої від кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 , цивільний позов в частині стягнення з обвинуваченого заподіяної шкоди також вирішений правильно і задоволений частково - на суму 1000 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства розглянув цивільний позов в кримінальному провадженні.

Визначаючи суму, яка підлягає стягненню, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Підстав для зменшення суми, яка підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої, колегія суддів не вбачає.

Доводи обвинуваченого про те, що суд не вивчав матеріали за цивільним позовом потерпілої та не вмотивував своє рішення, суперечить матеріалам справи і змісту оскаржуваного вироку.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, який Законом віднесений до категорії злочинів невеликої тяжкості, обставини справи, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні малолітню дитину, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, моральну та матеріальну шкоду потерпілій не відшкодував. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням фактичних обставин провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті - у виді громадських робіт.

Разом з цим, при визначені строку покарання, на думку колегії суддів, суд першої інстанції не в достатній мірі врахував відомості про особу обвинуваченого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення невеликої тяжкості, істотної шкоди чи тяжких наслідків від його дій не настало.

З врахуванням вказаних обставин, колегія суддів вважає за можливе вирок суду в частині призначеного покарання змінити шляхом його пом`якшення та призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.125 КК України у виді громадських робіт на строк 100 годин.

Таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно не визнав обставиною, що пом`якшує покарання, щире каяття, є необґрунтованими, оскільки, згідно з матеріалами провадження, свою вину ОСОБА_6 визнав частково, шкоду потерпілій не відшкодував. Отже, відсутні підстави вважати, що останній розкаявся у вчиненому.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які тягнуть скасування вироку суду, не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05 жовтня 2018 року, яким ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.125 КК України, в частині призначеного покарання, змінити, пом`якшивши його.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.125 КК України у вигляді 100 годин громадських робіт.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4