Ухвала
Іменем України
25 листопада 2019 року

м. Київ
Провадження № 51-5800 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 31 липня 2013 року Голосіївським районним судом м. Києва за ст. ст. 70, ч.2 ст. 263, ч.4 ст. 296 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто із засудженого на його користь матеріальну шкоду в розмірі 3328 грн та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року зазначений вирок залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 29 жовтня 2018 року близько 00-15 години, знаходячись біля бази відпочинку «Изумрудная», що розташована по вул. Прирічній, 37 в м. Києві, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_5 шість ударів ножем в область тулуба та лівого стегна, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження, що за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння є тяжкими.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений не оспорює факт нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому, але заперечує кваліфікацію своїх дій, зазначає, що зібрані по кримінальному провадженню докази свідчать про те, що він заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони. Просить змінити судові рішення, перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину за обставин які детально викладені у вироку ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні та перевірених в судовому засіданні доказах, оцінених в сукупності та є обґрунтованим.
Доводи касаційної скарги засудженого про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій ч. 1 ст.121 КК України при кваліфікації його дій є безпідставними.

Так, згідно ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Зі змісту касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 убачається, що він, надаючи оцінку доказам, по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, зроблено з дотриманням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, відповідний висновок суд зробив на підставі аналізу свідчень потерпілого ОСОБА_6 , показань свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , даних протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз, а також інших матеріалів кримінального провадження.
Відповідні свідчення є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а також з іншими дослідженими судом доказами, а тому об`єктивних підстав не довіряти їм немає.
Доводи засудженого про те, що він оборонявся від потерпілого ОСОБА_6 спростовуються показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, підтверджених вказаними доказами, дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 121 КК України кваліфіковані правильно.

Крім того, аналогічні за змістом доводи засудженого, в частині доведеності його винуватості у вчиненні злочину, переглядалися в апеляційному порядку. Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що дії ОСОБА_4 за ч.1 ст. 121 КК Україникваліфіковані правильно, викладені у вироку висновки суду про доведеність його вини у вчиненні вищезазначеного злочину відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Як убачається з наданих копій судових рішень, місцевий суд при призначенні ОСОБА_4 покарання згідно з вимогами ст. 65 КК України разом із ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення врахував дані про особу винного, який раніше судимий за злочин проти життя та здоров`я, має незняту та непогашену судимість, вчинив новий умисний злочин проти життя та здоров`я потерпілого, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, працює шеф-кухарем ресторану, за місцем роботи характеризується позитивно. Крім того, судом враховано часткове відшкодування потерпілому завданої матеріальної шкоди, а також думку потерпілого ОСОБА_6 щодо призначення покарання.

Взявши до уваги вказані обставини, суд дійшов умотивованого висновку про призначення ОСОБА_4 мінімального покарання у межах, встановлених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.

Судом не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, як це передбачено положеннями ст. 69 КК України або обставин, що свідчать про наявність підстав для застосування ст. 36 КК України.

Таким чином, призначивши засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, суд не порушив вимог статей 6567 КК України, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для попередження вчинення нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість у касаційній скарзі засудженого не наведено, не вбачає таких підстав і колегія суддів.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. Стосовно доводів, викладених в апеляції засудженого, аналогічних доводам його касаційної скарги, суд апеляційної інстанції навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з якими погоджується й колегія суддів.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 06 червня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 жовтня 2019 року щодо нього.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_13 ОСОБА_2 ОСОБА_3