Ухвала
Іменем України

20 листопада 2019 р.

м. Київ
справа № 628/1614/17
провадження № 51-5742 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року стосовно ОСОБА_5
встановив:
Вироком Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 жовтня 2017 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 і ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Призначено ОСОБА_5 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком 3 (три) роки, за ч. 3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України засудженого ОСОБА_5 звільнено від відбуття покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом 3-х (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення двох товарознавчих експертиз в сумі 557, 87 грн.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року апеляційні скарги прокурорів залишено без задоволення, а вирок Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 02 жовтня 2017 року без змін.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність в частині неправильного застосування ст. 75 КК України, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, та особі засудженого внаслідок м`якості. Звертає увагу на те, що засуджений вчинив злочин, який відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким.
Також зазначив, що суд першої так і апеляційної інстанцій не надав належної оцінки особі засудженого, поза увагою залишив той факт, що злочин скоєно з прямим умислом, та те, що ОСОБА_5 характеризується сукупністю засвоєних асоціальних, аморальних поглядів на життя, які не відповідають соціальним очікуванням та за певний час стали його соціальною позицією, що перешкоджає особистісному зростанню, і як наслідок стали причинами протизаконного способу життя. Вважає, що ухвалу апеляційного суду винесено без дотримання вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 та ч. 3 ст. 186 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився тим, що суд першої інстанції при призначенні покарання врахував щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, те, що засуджений на обліку у лікаря -нарколога не перебуває, не працює, не судимий в силу ст. 89 КК України, та дійшов висновку, що сукупність наведених даних свідчить про те, що обвинувачений заслуговує на довіру суду та отримання шансу на виправлення й повернення до суспільно корисного, законослухняного життя без ізоляції від суспільства. Також апеляційний суд врахував пояснення ОСОБА_5 про те, що він певний час мешкав у зазначеному домоволодінні як цивільний чоловік власниці і знав, що викрадений ним металобрухт не є цінним. Вказані дії він вчинив у зв`язку зі складними матеріальними обставинами, оскільки на той час не мав роботи і зловживав спиртними напоями. На сьогоднішній день він тривалий час працює по найму в сусідньому селі і не вчиняє жодних протиправних діянь. З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції щодо виду та розміру покарання, оскільки при його призначенні були дотримані вимоги ч.1 ст. 65 КК України.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі прокурора відсутнє достатнє обґрунтування неможливості застосування ст. 75 КК України до засудженого, яке б вказувало на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, призначеного покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням із встановленням максимальної тривалості іспитового строку, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Таким чином, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування такого істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності скасування ухвали Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копії судового рішення не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року стосовно ОСОБА_5 - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3