ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/2292/14-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/1070/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 (обидві з урахуванням доповнень), захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 3 грудня 2015 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Володимирівка Якимівського району Запорізької області, громадянин України, який має вищу освіту, не одружений, офіційно не працюючий, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України та йому призначено покарання у вигляді 12 років позбавлення волі.
Перебуває під вартою з 20 лютого 2014 року.
Зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк перебування під вартою з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вироком вирішено питання судових витрат та долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду 19 лютого 2014 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті сімейно-побутових відносин, у ході сварки зі своєю матір`ю ОСОБА_11 , з якою проживав в одному помешканні, у приміщенні коридору зазначеного будинку, маючи умисел на умисне вбивство ОСОБА_11 , тобто умисне протиправне заподіяння смерті останній, діючи з особливою жорстокістю, а саме усвідомлюючи що завдає потерпілій особливі фізичні страждання, заподіяв не менше, ніж дев`яноста травматичних впливів в область голови, шиї, тулубу та верхніх кінцівок потерпілої кухонним ножем, який вирвав з рук ОСОБА_11 та металевим напилком, який взяв зі столу, чим спричинив потерпілій згідно висновку судово-медичної експертизи № 18 від 21.02.2014 тілесні ушкодження: повні поперечні переломи 4-6 ребер справа по середньоключичній лінії і 3-7 ребер зліва по середньоключичній лінії, повний поперечний перелом тіла грудини на рівні четвертих ребер; повний поперечний перелом дистальної фаланги 1-го пальця лівої кисті; повний переломовивих дистального міжфалангового суглоба 4-го пальця лівої кисті; повний поперечний перелом середньої фаланги 3-го пальця правої кисті, зазвичай, у живих осіб, оцінюються за результатом, але не менш ніж тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості; забиті (рани №№ 62-64), різана (рана № 65) рани і садна на шиї; колото-різані рани (рани №№ 66-69) області лівого плечового суглоба; множинні різані і рубані рани (рани №№ 70-120) обох верхніх кінцівок, які зазвичай, у живих осіб оцінюються за результатом, але не менш ніж легкі тілесні ушкодження, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я; садна на шиї і правої верхньої кінцівки, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження; відкрита черепно-мозкова травма: вдавлені-осколкові переломи кісток склепіння (ліва тім`яна, потилична), підстави (права і ліва скроневі, клиноподібна з розривами твердої і м`яких мозкових оболонок) і лицьового відділу черепа (права і ліва носові), вдавлені тріщини зовнішньої кісткової пластинки обох тім`яних кісток, крововиливи під м`які мозкові оболонки головного мозку, забої кори лівих скроневих, тім`яної, потиличної долі і лівої півкулі мозочка, крововиливи у м`які тканини, рубані, колото-рубані і різані рани на голові (рани №№ 1-61), які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, в даному випадку, які спричинили смерть, і знаходяться в прямому причинному зв`язку з її настанням. Таким чином ОСОБА_11 спричинено відкриту черепно-мозкову травму, яка виразилась переломами кісток склепіння, основи і лицьового відділу черепа, ушкодженнями оболонок і забоями головного мозку, що ускладнилася набряком, дислокацією головного мозку, від якої настала її смерть на місці події.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати та кримінальне провадження у відношенні ОСОБА_7 закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості останнього і вичерпанням можливості їх отримання, звільнити обвинуваченого з-під варти.
В обґрунтування своїх вимог посилається на недопустимість доказів, отриманих внаслідок огляду місця події 20.02.2014 р., додаткових оглядів місця події 28.02.2014 р., 07.03.2014 р., 12.05.2014 р., оскільки огляд житла проведений без ухвали слідчого судді.
Вважає сумнівним добровільність надання дозволу на огляд житла самим ОСОБА_7 , через те що він був вже фактично затриманий, йому не були роз`яснені права, не був залучений захисник. Крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не є власниками житла, а тому не мали права надавати дозвіл огляд домоволодіння.
З огляду на зазначене, на думку захисника, слід визнати недопустимими доказами усі вилучені з місця події речові докази, а також усі висновки експертиз, які є похідними від цих речових доказів.
Також апелянт посилається на те, що процедура відбору біологічних зразків від підозрюваного здійснювалася з порушенням вимог КПК України, оскільки ОСОБА_7 перед початком відбору зразків не пред`являлася постанова прокурора.
За доводами захисника, показання свідків не мають доказового значення, оскільки не містять фактичних даних про подію злочину чи інші обставини, що підлягають доказуванню.

В ідентичних апеляційних скаргах, з урахуванням доповнень, в яких, зокрема, змінені апеляційні вимоги, потерпіла ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_7 просять вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, або за недоведеністю його участі у його вчиненні; визнати незаконним продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 у підготовчих судових засіданнях 21.08.2014 р. та 16.10.2014 р. та встановити, що мало місце порушення п.п. «с» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і порушення вимог ч. 3 ст. 315 КПК України; скасувати заходи забезпечення кримінального провадження; змінити запобіжний захід щодо обвинуваченого з тримання під вартою на домашній арешт.
В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що огляд місця події житла та подальші додаткові огляди (обшуки зазначають апелянти), що проведені 20.02.2014 р., 28.02.2014 р., 07.03.2014 р., 12.05.2014 р., та вилучені в їх ході речові докази, а також протоколи огляду речей від 20.02.2014 р., 12.05.2014 р., 13.04.2014 р. підлягають виключенню з числа доказів як недопустимі, оскільки обшуки проведені без згоди власника ( ОСОБА_7 та ОСОБА_9 такими себе не вважають) та без дозволу суду.
З тих самих підстав, оскільки ОСОБА_12 не є власником домоволодіння, вважають недопустимим доказом протокол огляду місця події від 12.05.2014 р..
Апелянти посилаються також на те, що протоколи вищезазначених слідчих дій оформлені з порушенням вимог КПК України: вони не містять даних про номери та індивідуальні ознаки засобів фіксації та режими їх використання та відомості про додатки, а протокол від 12.05.2014 р., крім того, не містить підпису понятого ОСОБА_13 . Вважають, що огляд житла проведений 21.02.2014 неуповноваженою особою. Отримані внаслідок слідчих дій речові докази оформлені з порушенням вимог постанови Кабінету Міністрів України № 1104 від 19.11.2012 р..
Наведене, на думку апелянтів, ставить під сумнів достовірність слідчих дій, а тому отримані дані підлягають виключенню з числа доказів, які доводять обвинувачення.
Також обвинувачений і потерпіла посилаються на те, що суд порушив принципи змагальності сторін, оскільки або відмовляв в задоволенні клопотань сторони захисту, або залишав їх без розгляду, а у вироку взагалі не навів мотивів щодо спростування цих доводів.
Зазначають, що суд, ігноруючи численні клопотання захисту про зміну запобіжного заходу та не враховуючи відомості про особу ОСОБА_7 , у відсутність об`єктивних обставин, систематично протягом судового розгляду кримінального провадження продовжував строк дії найсуворішого запобіжного заходу щодо останнього, зокрема і під час підготовчого судового засідання, а відмовивши у задоволенні клопотання обвинуваченого про надання часу для підготовки до судових дебатів, порушив право ОСОБА_7 на захист.
Вважають, що суд у вироку не навів жодних доказів тому, що ОСОБА_7 брав участь у вчиненні злочину, а також тому, що умисне вбивство охоплювалося його умислом.
Крім того ОСОБА_7 та ОСОБА_9 просять дослідити в судовому засіданні суду апеляційної інстанції докази, як такі, що досліджені судом першої інстанції із порушеннями, а саме: заяву добровільної згоди на огляд від 20.02.2014 року ОСОБА_7 , заяви добровільної згоди на огляд ОСОБА_14 від 28.02.2014 р., 07.03.2014 р., 13.04.2014 р., 12.05.2014 р., 10.06.2014 р., та ОСОБА_15 від 12.05.2014 року, протоколи огляду місця події від 20.02.2014 р., 21.02.2014 р., 28.02.2014 р. з додатком, 07.03.2014 р., 12.05.2014 р. з додатком (фототаблиця), 12.05.2014 р. з додатком (фототаблиця), 10.06.2014 р.
В доповненні до апеляційної скарги, яка надійшла до апеляційного суду 06.08.2019 р., обвинувачений вкотре змінюючи апеляційні вимоги, просить вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
В обґрунтування апеляційних вимог знову посилається на недопустимість доказів, отриманих внаслідок оглядів місця події 20.02.2014 р., додаткових оглядів місця події 28.02.2014 р., 07.03.2014 р., огляду місця події 12.05.2014 р., огляду предметів 13.04.2014 р. (т. 1 а.с. 234). Вважає, що докази отримані з істотним порушенням прав і свобод людини, оскільки на огляд приміщень не давався дозвіл власника та без дозволу слідчого судді.
Вказує на те, що наявність згоди на проникнення до житла особи, яка їм володіє, не звільняє прокурора, слідчого від обов`язку звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку чи огляду житла.
Не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо допустимості доказів внаслідок надання дозволу на огляд житла ОСОБА_9 як спадкоємниці загиблої ОСОБА_11 вважає, що з огляду на положення ст. 1270 ЦК, якою передбачено, що спадщина може бути прийнята протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, ОСОБА_9 набула б статусу спадкоємця тільки 20 вересня 2014 року.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинуваченим, його захисником та потерпілою ОСОБА_9 були підтримані викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та потерпілої клопотання про повторне дослідження доказів, зокрема про повторне дослідження заяви добровільної згоди на огляд від 20.02.2014 року ОСОБА_7 , заяви добровільної згоди на огляд ОСОБА_14 від 28.02.2014 р., 07.03.2014 р., 13.04.2014 р., 12.05.2014 р., 10.06.2014 р., та ОСОБА_15 від 12.05.2014 року, протоколів огляду місця події від 20.02.2014 р., 21.02.2014 р., 28.02.2014 р. з додатком, 07.03.2014 р., 12.05.2014 р. з додатком (фототаблиця), 12.05.2014 р. з додатком (фототаблиця), 10.06.2014 р.
В обґрунтування вказаного клопотання обвинувачений ОСОБА_7 вказав, що про необхідність їх повторного дослідження вказав Верховний Суд, скасовуючи попередню ухвалу апеляційного суду, захисник обвинуваченого зазначив в обґрунтування клопотання, що вказані докази судом першої інстанції були досліджені неповно, а потерпіла послалась на те, що їх необхідно повторно дослідити для підтвердження того, що вона не мала права давати дозвіл на проведення огляду, оскільки не набула на час надання дозволів права власності в порядку спадкування.
Прокурор заперечував проти задоволення вказаних клопотань, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах ч. 3 ст. 404 КПК України. Прокурор вважав, що наведені у клопотанні документи судом першої інстанції були досліджені повно та без порушень, а обґрунтування їх повторного дослідження сторона захисту та потерпіла фактично зводить до незгоди з наданою цим доказами судом першої інстанції оцінкою.
У відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Вислухавши позицію обвинуваченого, його захисника, потерпілої та прокурора з приводу вказаного клопотання, колегія суддів прийняла рішення про відмову в його задоволенні, оскільки підстав для повторного дослідження доказів, визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України, обвинувачений, його захисник та потерпіла в обґрунтування клопотання не зазначили.
Фактів неповного або з порушенням дослідження обставин кримінального провадження судом першої інстанції в клопотанні обвинуваченим, його захисником та потерпілою не наведено, а доводи клопотань фактично зводяться до їх незгоди із висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду, щодо допустимості та достовірності доказів та доведення цими доказами вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.
При цьому згідно мотивувальної частини вироку суду першої інстанції та матеріалів кримінального провадження наведенні у клопотаннях документи стороною обвинувачення були надані суду, судом вини всі були досліджені та оцінені, про що суд першої інстанції навів відповідні мотиви.
Що стосується обґрунтування клопотання про повторне дослідження доказів, яке обвинувачений навів безпосередньо в апеляційному суді, з приводу вказівки Верховного Суду при новому апеляційному розгляді повторно дослідити ці документи, то такі доводи обвинуваченого, на переконання колегії суддів, є помилковими, оскільки згідно Постанови Верховного Суду від 28 лютого 2019 року, якою було скасовано попередню ухвалу апеляційного суду по даній справі із призначенням нового розгляду в апеляційному суді, підставою для скасування вказаного судового рішення, в тому числі було те, що апеляційній суд не навів переконливих мотивів на спростування доводів апеляційних скарг з приводу незаконності проведення огляду та додаткових оглядів житла і недопустимості отриманих в результаті їх проведення доказів, чим допустив формальних підхід, не проаналізувавши в скаргах доводів у супереч положень ст. 419 КПК України.
Отже Верховний Суд прямо не вказував на необхідність повторного дослідження доказів, а вказав на необхідність ретельно перевірити доводи апеляційних скарг з приводу їх допустимості, про що і буде наведено нижче в даній ухвали апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , потерпілу ОСОБА_9 , які підтримали апеляційні скарги ат просили їх задовольнити, прокурора, який через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені в суді першої інстанції, вирок суду просив скасувати із призначенням нового розгляду в суді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги
Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 370, 374 КПК України, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку стосовно доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого п.4 ч. 2 ст. 115 КК України.
В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів.
Вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, підтверджується доказами, що були безпосередньо досліджені в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_16 показав у суді першої інстанції, що мешкає по сусідству з ОСОБА_17 . 19.02.2014 року о 21 годині 15 хвилин, йому зателефонував ОСОБА_7 , який був у стані сп`яніння і кричав у телефон, що вбили його мати, ОСОБА_11 . Він одразу прибіг до ОСОБА_17 та побачив, що у першій від входу кімнаті будинку обличчям донизу лежить ОСОБА_11 з розбитою головою, а ОСОБА_7 стояв поруч з нею на колінах. Повернувшись додому зателефонував дільничному інспектору міліції, який приїхав до ОСОБА_17 через декілька хвилин. Коли приїхав працівник міліції із будинку ОСОБА_17 почав валити густий дим і лопатися шифер, вони викликали пожежників.
Обвинуваченому в даному кримінальному провадженні не було інкриміновано вчинення умисного знищення або пошкодження майна, але показання вказаного свідка поза розумних сумніві доводять істотні обставин кримінального провадження щодо хронології події після вчинення ОСОБА_7 вбивства свої матері і які полягають в тому, що свідок бачив ОСОБА_7 біля трупу його матері, на той час пожежі у будинку не було, але після того, як свідок залишив будинок ОСОБА_17 , викликав дільничного інспектора поліції, приблизно через десять хвилин в будинку ОСОБА_17 розпочалась пожежа. Оскільки, виходячи з показань свідка ОСОБА_16 , інших осіб крім ОСОБА_7 на місці події не було, наведені обставини вказують на те, що підпал вчинено було саме ОСОБА_7 з метою приховування слідів вчиненого ним вбивства.
Під час огляду місця події 20.02.2014, зокрема було виявлено труп ОСОБА_11 , біля голови трупу калюжа речовини бурого кольору, всюди плями речовини бурого кольору, клинок ножа, довжиною 12 см, шириною 2 см, під трупом виявлено фрагмент рукоятки ножа, інший фрагмент поруч, чоловіча куртка з плямою темно-бурого кольору, саморобний смолоскип, сліди кіптяви на стінах кімнати. В іншій кімнаті сліди прогорання стелі.

На городі, який знаходиться з тильної сторони домоволодіння, у напрямку від межі домоволодіння АДРЕСА_2 виявлена слідова дорожка слідів низу взуття, яка простягається на 18 м під гострим кутом до огорожі в напрямку домоволодіння АДРЕСА_3 . При огляді городу домоволодіння та прилеглої до нього території на межі, яка розташована між вулицею В. Білик та АДРЕСА_4 , в місті стину з межею домоволодіння АДРЕСА_2 , на відстані 55 м від тильної сторони огорожі виявлено недопалок цигарки з фільтром жовтого кольору марки «Chesrterfield». На відстані 20 м від огорожі будинку АДРЕСА_3 на городі на зораному («вспаханому» мовою оригіналу) ґрунті виявлена слідова доріжка слідів взуття, яка проходить в напрямку від даного домоволодіння до межі між вулицею В. Билик та вулицею, та повертає в сторону дороги з асфальтовим покриттям, яка з`єднує вказані вулиці. Дана слідова дорожка складається зі слідів взуття на праву та на ліву ногу. Довжині кроку правої ноги 50-55см, довжина кроку лівої ноги 50-57 см. Ширину кроку визначити не є можливим у зв`язку з різним розташуванням слідів у слідовій доріжці. Сліди, які утворюються слідову доріжку, мають овальну форму максимальні їх розмір: 28см в довжину и 10,5 см в ширину. З найбільш чітко відтвореного сліду була виготовлена копія з медичного гіпсу (об`єкт №11).

Наведені відомості викладені у протоколі огляду місця події від 20.02.2014 (т. 1 а.с. 52-63) та фототаблиці до нього (т. 1 а.с. 75-139).

20.02.2014 в приміщенні в каб. 39 Якимівського РВ ОСОБА_7 видав светр чорного кольору, джинси синього кольору з п`ятками РБК, пару черевиків темного кольору, шкарпетки чорного кольору (т.1 а.с. 155).

В ході додаткового огляду місця події 28.02.14 р. були виявлено пляшки (т.1 а.с. 177-184).

В ході додаткового огляду місця події 07.03.14 р. було виявлено та вилучено сокиру для рубки м`яса, спортивні брюки темно-синього кольору з лампасами із слідами РБК, жіночу куртку сірого кольору зі слідами РБК, напилки, полотна напилків, кухонні ножі (т.1 а.с. 186-196).

Постановою від 12.03.14 р. вилучені речі визнані речовими доказами (т. 2 а.с. 79-81).

Відповідно до висновків експертизи № 304 від 15.04.2014 р. знайдені на спортивних брюках сліди речовини бурого кольору, є кров`ю, яка походить від потерпілої ОСОБА_11 .
При цьому, згідно з висновком експерта № 221 від 06.06.2014 р. ці сліди крові є бризками та помарками. Помарки виникли внаслідок контакту (як статичного так і динамічного) з закривавленим предметом.
Згідно з висновками судової молекулярно-генетичної експертизи № 207 від 27.06.2014 р. генетичні ознаки слідів крові на спортивних брюках співпадають з генетичними ознаками зразка крові трупа ОСОБА_11 . Генетичні ознаки клітин з ядрами на внутрішній стороні брюк в районі поясу належать співпадають із генетичними ознаками букальних клітин обвинуваченого ОСОБА_7 (т. 3 а.с. 102-106).
Зазначеними висновками експертів підтверджується, що спортивні брюки належать саме обвинуваченому, а також спростовуються доводи ОСОБА_7 , що ці брюки були просто забруднені кров`ю, оскільки находились в будинку поруч з місцем вбивства, а не були на ньому в момент вбивства ОСОБА_11 .
Також твердження обвинуваченого про те, що він був одягнутий у джинси синього кольору спростовані показаннями свідка ОСОБА_18 , яка пояснила, що 19.02.2014 р. ОСОБА_7 був у неї вдома у одязі темного кольору (темна куртка та темні штани).
Відповідно до висновків експерта № 251 від 13.06.2014 р., не виключається, що частина ран на голові потерпілої, заподіяна кухонною сокирою. Частина із зазначених ран з лівої скронево-потилочної області могла бути заподіяна ребром будь-якого з наданих напилків. (т. 3 а.с. 146-157).

Свідок ОСОБА_12 показав в судовому засіданні, що вранці 20.02.2014 р. на шляху до роботи на вулиці Гагаріна біля останнього будинку він знайшов документи: свідоцтво про народження ОСОБА_7 (покійного брата обвинуваченого) та пенсійне посвідчення ОСОБА_19 (покійного батька обвинуваченого). Документи знаходилися приблизно 300 метрів від будинку ОСОБА_17 , лежали просто на дорозі, були підмоклими.
Показання свідка підтверджені протоколом огляду місця події від 12.05.2014 р. (т.1 а.с. 219-220). відповідно до якого ОСОБА_12 видав знайдені документи та указав місце, де він їх знайшов (ділянка місцевості по вул. Гагаріна в с. Охримівка, навпроти присадибної ділянки № 61).
Саме в тому напрямку вели сліди взуття від городу домоволодіння потерпілої, які були виявлені в ході огляду місця події 20.02.2014 р. (т. 1 а.с. 52-63).
Згідно з висновками трасологічної експертизи від 04.04.2014 № 99-ЗТ слід низу взяття на гіпсовому зліпку з дорожки слідів, що позначена № 11, вилучений 20.02.2014 в ході огляду місця події, міг бути залишений взуттям на праву ногу, яке було вилучено 20.02.2014 у ОСОБА_7 за типом малюнка та загальними ознаками: формою, розміром і структурою малюнка (т. 3 а.с. 90-94).

Відповідно до висновків експерта № 115 від 09.2014 генетичні ознаки епітеліальних клітин на недопалку сигарети «Chesrterfield», який відповідно до протоколу огляду місця події від 20.02.2014 був вилучений на городі на відстані 55 м від огорожі домоволодіння, співпадають з ознаками зразка букальних клітин ОСОБА_7 (т. 4 а.с. 109-114).

За наведеного, апеляційний суд не має сумнівів у доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Крім того, суд першої інстанції ретельно перевірив доводи ОСОБА_7 , які надані останнім на свій захист, зокрема щодо алібі на час вбивства, його стосунків із матір`ю, наявності інших версій злочину (вбивство потерпілої з метою заволодіння коштовної іконою на чому наполягав обвинувачений), та у вироку навів відповідні докази на спростування таких доводів обвинуваченого.

Також районний суд перевірив доводи обвинуваченого стосовно отримання органом досудового розслідування доказів внаслідок катування, жорстокого нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження, та не знайшов підтвердження цьому, мотивувавши такий висновок у вироку, правильність цих висновків в апеляційних скаргах не заперечуються.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, які полягають у тому, що докази, отримані внаслідок огляду місця події та наступних додаткових оглядів (обшуків як зазначають апелянти ОСОБА_7 та ОСОБА_9 ) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , без відповідного дозволу для проведення вказаної слідчої дії, є недопустимими, колегія суддів приходить до висновку, що такі твердження апелянтів не ґрунтуються на вимогах закону.

За ст.13 КПК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Частина ч. 2 ст. 233 КПК України визначає, що під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Відповідно до ч.2 ст.237 КПК України огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи

Виходячи із наведених кримінальних процесуальних норм, огляд житла може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє, у тому числі тимчасово, незважаючи на правовий статус цього приміщення.

З матеріалів провадження вбачається, що така згода фактичними володільцями житла надавалася.

Так, ОСОБА_7 не заперечує, що він дійсно проживав удвох із матір`ю у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проведено огляд місця події. Зокрема про це він зазначає в доповненні до апеляційної скарги (т. 10 а.с.195).

20 лютого 2014 року ОСОБА_7 надав згоду письмову згоду на проведення огляду місця події «моего домоволадения» (мовою оригіналу), як власноручно зазначено ним у заяві на ім`я слідчого (т.1 а.с. 50).

У зв`язку із обранням ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, подальші дозволи на додаткові огляди житла місця події надавалися донькою загиблої ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 176, 183, 207, т. 2 а.с. 1), яка набула статусу спадкоємниці, а тому у розумінні ч.ч. 1, 2 ст. 233 КПК, це житло перебувало у її володінні.
ОСОБА_9 набула статусу спадкоємниці не 20 вересня 2014 року, як вважає обвинувачений, а з моменту смерті її матері в силу положень ст.ст.1216, 1222 ЦК України, відповідно до яких спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Визначена ст. 1270 ЦК норма, на яку посилається ОСОБА_7 , стосується строку прийняття спадщини, та не регулює правовий статус спадкоємців.

Отже, апеляційний суд відхиляє відповідні доводи ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , і не вбачає порушень у тому, що дозвіл на огляд надавався не титульним власником житла, яка загибла внаслідок злочину, а фактичними володільцями домоволодіння.

Захисник в апеляційній скарзі ставить під сумнів добровільність надання згоди ОСОБА_7 згоди на обшук житла.

Колегія суддів визнає, що встановлення наявності й добровільності згоди особи на проведення в її житлі або іншому володінні огляду є важливим для визначення допустимості доказів, отриманих у результаті такого огляду, оскільки за такої згоди немає потреби звертатися до слідчого судді в порядку частини третьої статті 233 КПК. Тому сторона, яка надає такі докази, має переконати суд у наявності такої згоди та її добровільності.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 159/451/16-к, для з`ясування допустимості доказів, отриманих під час огляду в житлі чи іншому володінні особи, якщо наявність та/або добровільність згоди володільця ставиться стороною під сумнів, суд має виходити із сукупності всіх обставин, що супроводжували цю слідчу дію, враховуючи, але не обмежуючись, наявністю письмового підтвердження такої згоди.

Матеріали справи містять беззаперечний доказ добровільності згоди ОСОБА_7 на обшук житла власноручно написану ним заяву на ім`я слідчого ОСОБА_20 про надання такої згоди (т. 1 а.с. 50).

Крім того, допитана судом першої інстанції в якості свідка слідчий ОСОБА_20 показала, що ОСОБА_7 , який на місці пригоди казав, що мешкає у цьому будинку, добровільно у службовому автомобілі міліції написав заяву про надання дозволу на проведення огляду.
Пояснення свідка ОСОБА_21 також підтверджують добровільне перебування ОСОБА_7 у службовому автомобілі міліції.
За загальним правилом, визначеним у ст. 23 КПК України суди не можуть враховувати показання, надані підозрюваними під час досудового розслідування і колегія суддів не оцінює його показань в якості доказів його вини, але враховуючи позицію ОСОБА_7 безпосередньо на початку проведення досудового розслідування, яка полягала у беззастережному визнанні вини, намаганні сприяти слідству, в контексті добровільності надання ним згоди на проведення огляду місця події в його житлі, констатує, що у слідчого були відсутні підстави для сумніву в добровільності вказаної згоди.

Також, враховуючи те, що відповідно до показань ОСОБА_7 про загибель матері він повідомляв усіх знайомих і родичів, телефонуючи їм, першим прийшов свідок ОСОБА_16 , який викликав міліцію, що вказує на те, що сукупність дій ОСОБА_7 свідчить про його згоду на проникнення сторонніх осіб у його житло, колегія суддів не має сумнівів, що письмове підтвердження згоди на огляд житла складено ОСОБА_7 добровільно.
Таким чином, незважаючи на те, що суд першої інстанції помилково виходив із того, що огляд місця події (яким у даному випадку є житло), на відміну від обшуку, не потребує попереднього дозволу володільця житла або дозволу суду, колегія суддів за наведених вище мотивів доходить до висновку про безпідставність доводів апеляційних скарг щодо недопустимості доказів, отриманих внаслідок огляду та подальших додаткових оглядів місця події домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та похідних від них доказів.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 12.05.2014 р. місцем огляду є не житло чи інше володіння будь-якої особи, а ділянка місцевості, що розташована по АДРЕСА_5 , навпроти присадибної ділянки будинку № 61 (т. 1 а.с. 219-220), а тому огляд земельної ділянки не потребував попереднього дозволу власника чи санкції суду.

Надана ОСОБА_12 згода стосується не дозволу на огляду житла, як вважають апелянти ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а своєю заявою свідок надав дозвіл співробітникам міліції провести огляд документів, які він знайшов 20.02.2014 на вищезазначеній ділянці місцевості та добровільно передав ці документи органу досудового розслідування, що вбачаться із змісту його заяви (т. 1 а.с. 218).

Положення ст. 104 КПК України, зміст якої наводять ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в доповненнях до апеляційних скарг, встановлюють, що хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі, а також визначають порядок складання цього документу. Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 105 КПК протокол повинний підписаний усіма учасниками, які брали участь у проведенні процесуальної дії.

Вищезазначений протокол огляду місця події від 12.05.2014 підписаний усіма учасниками процесуальної дії: слідчим, понятими ОСОБА_22 , ОСОБА_13 та іншим учасником ОСОБА_12 .

Стаття 105 КПК України визначає, що може бути додатком до протоколу та містить вимоги щодо їх виготовлення та засвідчення.

Так, за приписом ч. 3 ст. 105 КПК України додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Отже зазначена норма встановлює, що додаток повинний бути засвідчений слідчим та іншою особою, яка брала участь у виготовленні додатку (спеціалістом, експертом тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, фототаблиця до протоколу огляду місця події від 12.05.2014 підписана слідчим ОСОБА_23 , який проводив слідчу дію та виготовив цю фототаблицю, тому положення ст.105 КПК України дотримані в повному обсязі, а доводи апелянтів ОСОБА_7 та ОСОБА_9 щодо відсутності підпису понятого ОСОБА_13 ґрунтуються на неправильному тлумаченні ч. 3 ст. 105 КПК України, адже ця норма не вимагає засвідчення додатку іншими учасниками процесуальної дії, у тому числі понятими.

Є безпідставними і доводи апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілої ОСОБА_9 про проведення слідчої дії та складання протоколу від 21.02.2014 року неуповноваженою особою, оскільки слідчу дію проводив слідчий ОСОБА_23 , який входив до слідчої групи, створеної відповідно до постанови від 20.02.2014 (т. 1 а.с. 4-5).

Обвинувачений ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_9 також вважають, що протоколи вищезазначених дій (оглядів і додаткових оглядів) оформлені з порушенням вимог КПК України: вони не містять даних про номери та індивідуальні ознаки засобів фіксації та режими їх використання; відомості про додатки до протоколів, а отримані внаслідок слідчих дій речові докази оформлені з порушенням вимог постанови КМУ № 1104 від 19.11.2012, у зв`язку із чим просять визнати здобуті докази недопустимими.
З такими доводами колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.
Стаття 84 КПК України визначає, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

За ч.1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

За положеннями ч.1, ч.2 ст.93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Отже, за наведених норм недопустимість доказу обумовлюється порушенням порядку його отримання, а не процесуальним оформленням слідчої дії (якістю змісту документів, складених у ході цієї дії).

Апеляційним судом було перевірено порядок отримання доказів в ході огляду та наступних додаткових оглядів місця події та констатовано відсутність порушення порядку отримання вказаних доказів та їх допустимість, про що докладніше зазначено вище.
Крім того, колегія суддів не вбачає порушень вимог КПК України і щодо якості змісту документів, складених у ході зазначених процесуальних дій.
Так, ст. 103 КПК України передбачає три різні форми фіксування процесуальних дій: у протоколі; на носії інформації, на якому за допомогою технічних засобів зафіксовані процесуальні дії; у журналі судового засідання.

Зазвичай хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі (ч. 1 ст. 104 КПК України).

Частина 3 ст. 104 КПК України містить певні вимоги щодо змісту протоколу.

Фіксування за допомогою технічних засобів в більшості випадків, крім спеціально визначених КПК України, має допоміжний характер, яке дублює зміст протоколу.

Оскільки усі без винятку протоколи слідчих дій, на які посилаються апелянти, містять докладну описову частину, в якій ґрунтовно описані послідовність проведених дій, а також відомості, що отримані в результаті цих дій, колегія суддів вважає інформацію про технічні засоби фіксації та носії інформації у тому вигляді, як вони зазначені у протоколах слідчих дій (цифрова камера та торгова марка), достатньою для завдань кримінального провадження та, у даному випадку, на достовірність отриманих доказів не впливає.

Колегія суддів також відхиляє доводи обвинуваченого та потерпілої ОСОБА_9 про те, що у протоколах слідчих дій не зазначено про наявність додатків, адже положення ст.ст. 104, 105 КПК України не вимагають зазначення цієї інформації у протоколі.

Оскільки суд першої інстанції безпосередньо дослідив речові докази, в ході дослідження стороною захисту не заперечувалася їх достовірність з підстав порушення правил зберігання, визначених постановою КМУ № 1104 від 19.11.2012, та не ставилося питання про дослідження квитанцій про отримання для зберігання речових доказів, колегія суддів відхиляє відповідні доводи апелянтів ОСОБА_7 , ОСОБА_9 .

Про право не свідчити проти себе, передбачене ст. 63 Конституції України, ОСОБА_7 був повідомлений 20.02.2014 о 3.00 годині під час відібрання ст. оперуповноваженим ОСОБА_24 пояснень від обвинуваченого, про що свідчить підпис останнього (т.6 а.с. 1).
Тобто, на час добровільної видачі ОСОБА_7 особистих речей, яка відповідно до протоколу слідчої дії проводилася 20.02.2014 в період часу з 7 год. 40 хв. до 8 год. 15 хв. (т. 1 а.с. 155), обвинувачений знав про права, передбачені ст. 63 Конституції України, що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги захисника.

Є безпідставними доводи захисника, що процедура відбору біологічних зразків від підозрюваного здійснювалася з порушенням вимог КПК України, оскільки ОСОБА_7 перед початком відбору зразків не пред`являлася постанова прокурора, адже постанови про отримання зразків для експертиз були доведені до відома обвинуваченого, про що останнім та його захисником зроблено власноруч відповідні записи як на постановах, так і в протоколах отримання зразків для експертиз (т. 6 а.с. 12-25).

Також є безпідставними доводи захисника про те, що показання потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_25 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_16 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_23 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_12 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_20 , ОСОБА_52 , ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_21 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 не мають доказового значення через те, що вони не містять фактичних даних про подію злочину та інші обставини, які підлягають доказуванню, оскільки зазначені особи дійсно не були безпосередніми очевидцями злочину, але їх покази дали змогу суду перевірити і спростувати алібі обвинуваченого, охарактеризували його як особу схильну до насильства, поясняли відомі їм обставини як до злочину, так після нього, на підставі чого їх покази у сукупності з іншими доками і стали підставою для відтворення повної картини скоєння злочину саме обвинуваченим.

Питання належності і допустимості інших доказів, на підставі яких суд першої інстанції дійшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, в апеляційних скаргах не порушується.

Не вбачає колегія суддів і порушення принципу змагальності сторін, оскільки як сторона обвинувачення, так і сторона захисту були вільні в обстоюванні своїх позицій щодо доведеності або спростування своїх доказів, а відмова суду у задоволенні певних клопотань сторони захисту, або залишення їх без розгляду, не свідчить про порушення принципу змагальності, оскільки заявлені клопотання були безпідставними та були направленні на затягування розгляду справи по суті.

Не вбачає колегія суддів і порушень з боку суду першої інстанції при вирішенні питань про подовження строку запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , як зазначається в апеляційних скаргах, оскільки ці питання були вирішені відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Не заслуговують на увагу і доводи скарг щодо порушення права на захист ОСОБА_7 , через відмову у задоволенні клопотанні останнього про надання часу для підготовки до судових дебатів, оскільки, по-перше, звукозапис судового засіданні свідчить, що ОСОБА_7 вимагав зробити перерву для відпочинку та відвідування туалету, а не для підготовки до виступу в дебатах, по-друге, обов`язковості для надання такого часу норми КПК не містять, по-третє, з огляду на тривалість часу розгляду провадження та змісту виступу сторони захисту у дебатах, а обвинуваченого ще і під час останнього слова, належна підготовка для проведення таких дебатів останньому була забезпечена.

Порушень вимог ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, яким встановлено винуватість ОСОБА_7 у злочину, колегія суддів не вбачає.
За встановлених судом першої інстанції обставин кваліфікація дій обвинуваченого за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України є правильною.
Суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , врахував суспільну небезпеку та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, відомості про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, в стані алкогольного сп`яніння поводить себе агресивно, щирого каяття у скоєному не виявляє, раніше не судимий, вчинив злочин щодо особи похилого віку у стані алкогольного сп`яніння, останнє з яких визнано обставиною, яка обтяжує покарання, взяв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та обґрунтовано призначив покарання у межах санкції ч. 2 ст. 115 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 12 років.
Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.
З урахуванням викладеного, і оскільки відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, скасування вироку повністю чи частково та ухвалення нового вироку, або скасування вироку повністю чи частково та закриття кримінального провадження, колегія суддів не вбачає.
Разом із тим, після ухвалення вироку, було внесено ряд змін в положення ч. 5 ст. 72 КК України, яка визначає порядок зарахування попереднього ув`язнення зараховується судом у строк покарання.

Положення зазначеної норми в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року визначали, що строк попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до чинної редакції ч. 5 ст. 72 КК України (тобто, в редакції Закону України № 2046-VIII від 18.05.2017) попереднє ув`язнення зараховується із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Колегія суддів вважає, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року включно, тобто до набрання чинності Законом України № 2046-VIII від 18.05.2017, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» № 838-VIII від 26.11.2015 року в силу як зворотної, так і прямої дії кримінального закону в часі.
При цьому, відповідно до ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» № 3352-XII 30.06.1993 року попереднім ув`язнення є запобіжний захід, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
За п ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015) у строк попереднього ув`язнення включається строк: затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження, включається у строк попереднього ув`язнення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 тримається під вартою з 20 лютого 2014 року.

3 серпня 2016 року вирок відносно ОСОБА_7 набрав законної сили у зв`язку із постановленням ухвали апеляційним судом Запорізької області.

Як вбачається з довідки Державної установи «Запорізький СІЗО» ОСОБА_7 27 вересня 2016 року прибув до Менської виправної колонії (№91) Чернігівської області для відбування покарання.

29 червня 2017 року ОСОБА_7 прибув до СІЗО м. Києва задля участі у розгляді касаційної скарги.

28 лютого 2019 року постановою Верховного Суду ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 3 серпня 2016 року було скасовано, призначено новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зарахування ОСОБА_7 строку перебування під вартою у періоди: з 20 лютого 2014 року по 3 серпня 2016 року, з 29 червня 2017 року по 21 серпня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, решту періоду тримання під ОСОБА_7 під вартою з розрахунку день за день.

Щодо поданого в судовому засіданні апеляційного суду 21 серпня 2019 року обвинуваченим ОСОБА_7 клопотання про зміну запобіжного заходу, то воно задоволенню не підлягає, оскільки після перегляду апеляційним судом вироку суду першої інстанції він набирає законної сили, обвинувачений набирає статусу засудженого, який відбуває покарання у вигляді позбавлення волі.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 (з урахуванням доповнень), адвоката ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 3 грудня 2015 року у відношенні ОСОБА_7 залишити без змін.
Відповідно до ч. 5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення по цьому кримінальному провадженню вартою у періоди: з 20 лютого 2014 року по 3 серпня 2016 року, з 29 червня 2017 року по 21 серпня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, решту періоду тримання під ОСОБА_7 під вартою зарахувати з розрахунку день за день.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 330/2292/14-к