ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3170/19 Справа № 204/1839/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2019 року, у кримінальному провадженні №0000928 від 15.04.2015 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Дніпровське Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, громадянина України, холостого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

01.04.1997 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області за ст. 86-1, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст.215-3, ч. 1 ст. 145 КК України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

08.12.1997 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області по ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 215-3, 42 КК України до 3 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ч.3 ст. 42 КК України частково приєднано покарання за вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 01.04.1997 року, до відбування 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

13.10.2003 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки;

20.02.2004 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70, 76 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком на 3 роки;

11.05.2007 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ст. 198 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України частково приєднано 1 рік 1 місяць позбавлення волі за вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18.03.2004 року, до відбуття 3 роки 7 місяців позбавлення волі. Звільнений 16.06.2008 року із Солонянської ВК № 21 по відбуттю строку покарання;

12.05.2009 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ст. 395 КК України до одного місяця арешту;

26.01.2011 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України повністю приєднане не відбуте покарання за вироком Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.05.2009 року у виді одного місяця арешту та остаточно призначено покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

за участю учасників провадження:
прокурора: ОСОБА_9
захисника: ОСОБА_10
обвинуваченого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати, як незаконний та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В заперечення на апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 зазначає про неправильну кваліфікацію його дій за ч.2 ст. 121 КК України і те, що його дії слід кваліфікувати за ст. 124 КК України. Не заперечуючи скоєння вказаного злочину, обвинувачений зазначає про активну співпрацю зі слідством задля швидшого розгляду справи, вказує, що він не змінював свої покази, на відміну від свідків, які надавали суду суперечливі покази. Також обвинувачений зазначає про наявність суперечностей у висновках експертів, що стосується механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілого та про ту обставину, що потерпілий не має до нього претензій.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а також, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання у виді 10 років позбавлення волі та виключити з мотивувальної частини вироку показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор зазначає, що у показаннях свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відсутні будь-які докази на підтвердження обставин вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення, у зв`язку з чим, вони не підлягають врахуванню при ухваленні обвинувального вироку, тоді як призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості скоєного злочину.
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначено йому покарання у виді 9 років позбавлення волі.
Окрім того, судом вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, у ОСОБА_7 на ґрунті особистих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_13 , близько 21 год. 00 хвилин у дворі будинку АДРЕСА_3 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_13 ..
ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, знаходячись у зазначений час за вищевказаною адресою, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, наніс невстановленим під час досудового розслідування предметом у невстановлений під час досудового розслідування кількості, однак не менше двох ударів в область голови ОСОБА_13 та не менше одного удару в область правої кисті потерпілого, тим самим, спричинивши ОСОБА_13 тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя та тілесних ушкоджень та середнього ступеню тяжкості, що викликали тривалий розлад здоров`я більше 21 доби; крововиливу в язику, яке відноситься (за умови звичайного його перебігу) до легких тілесних ушкоджень.
Внаслідок спричинення ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 о 06 годині 30 хвилин в приміщенні КЗ «Дніпровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» настала смерть потерпілого.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги в частині призначення більш суворого покарання, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та його клопотання про повернення кримінального провадження до суду першої інстанції для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Перевіривши доводи обвинуваченого про повернення кримінального провадження до суду першої інстанції для подальшого ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для повернення кримінального провадження до суду першої інстанції.
Неспроможними є твердження засудженого про порушення його права на захист через те, що його було позбавлено права ознайомитися з матеріалами провадження та аудіозаписом судових засідань при підготовці апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 24 вересня 2019 року, засуджений подав клопотання про ознайомлення його з матеріалами провадження та аудіозаписом судових засідань(а.п. 25 т.3).

У зв`язку з цим ОСОБА_7 30 вересня 2019 року було доставлено до приміщення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська, але ОСОБА_7 з 11.00 години до 16.35 години ознайомився тільки з 38 аркушами провадження, про що секретарем судового засідання та помічником судді складено акт.

В подальшому секретарем судового засідання та помічником судді було складено акти від 02 жовтня 2019 року, від 03 жовтня 2019 року,07 жовтня 2019 року, 08 жовтня 2019 року,09 жовтня 2019 року, 10 жовтня 2019 року, 11 жовтня 2019 року, 15 жовтня 2019 року, з яких убачається, що обвинувачений за день ознайомлювався з декількома аркушами кримінального провадження, тому секретарем судового засідання була подана доповідна записка про зловживання обвинуваченим правом на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

16 жовтня 2019 року суддею Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська було постановлено ухвалу та встановлено графік ознайомлення з матеріалами кримінального провадження з 16 жовтня по 25 жовтня 2019 року, враховуючи те, що кримінальне провадження складає 4 томи: 1,2 томи - судові матеріали( протоколи, виклики), 3 том- вирок суду, 4 том- докази долучені прокурором, що складає - 256 аркушів.

Копію ухвали обвинувачений отримав 17 жовтня 2019 року та був обізнаний про графік ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, натомість обвинуваченого ще 7 разів було доставлено до суду першої інстанції для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та обвинувачений затягував ознайомлення з матеріалами провадження, а тому після ознайомлення 25 жовтня 2019 року обвинуваченому було оголошено про припинення ознайомлення у зв`язку з зловживанням правом на ознайомлення та затягуванням відправлення кримінального провадження до апеляційної інстанції. Водночас обвинуваченому було вручено копії кримінального провадження та журнали судових засідань, копії технічних записів судових засідань, що не заперечувалось ОСОБА_7 при апеляційному розгляді та зазначено ОСОБА_7 на а.п. 62 т.3.

Крім того, при апеляційному розгляді було встановлено, що захисник ОСОБА_7 - ОСОБА_10 був повністю ознайомлений з матеріалами кримінального провадження 24 жовтня 2019 року та мав нагоду надати допомогу обвинуваченому у складанні апеляційної скарги, але обвинувачений відмовився від його послуг та зазначив про самостійне надання апеляційної скарги, що ще раз вказує на зловживання обвинуваченим свої правом з метою затягування направлення провадження до апеляційної інстанції

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були виконані всі вимоги щодо ознайомлення обвинуваченого з матеріалами кримінального провадження та обвинувачений доставлявся до суду першої інстанції 19 разів, про що свідчить довідка начальника ВКВСР ДУВП ( №4) на запит апеляційної інстанції, враховуючи те, що кримінальне провадження не має великого об`єму.

Однак, у зв`язку з тим, що обвинувачений ОСОБА_7 зловживав своїм правом та за відсутністю будь-яких перешкод для того, щоб право обвинуваченого на ознайомлення було реалізовано, ознайомлення з матеріалами провадження та аудіозаписом судових засідань було припинено а.п. 46 т.3.

З огляду на викладене вважати цю обставину як порушення права ОСОБА_7 на захист підстав немає.

Не може колегія суддів погодитися з доводами обвинуваченого, які він зазначив у своїх запереченнях до апеляційної скарги прокурора та які колегія суддів вважає доповненнями до апеляційної скарги обвинуваченого про неправильну кваліфікацію дій за ч.2 ст. 121 КК України, що ще раз вказує на обізнаність обвинуваченого з матеріалами кримінального провадження.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Оцінюючи правильність постановленого рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 з огляду на правильність застосування кримінального закону та дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст. 121 КК України та правильність кваліфікації її дій підтверджується зібраними у провадженні, дослідженими під час судового засідання та наведеними у вироку доказами в їх сукупності.
Зокрема, приймаючи рішення про доведеність вини ОСОБА_7 , судом було допитано ряд свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 які вказували на наявність у обвинуваченого палки, схожу на биту та саме обвинувачений дерев`яною битою наносив багато ударів по голові потерпілому ОСОБА_16 . Крім того, вказані свідки були присутні при проведені слідчого експерименту, де зазначали про нанесення ОСОБА_7 ударів дерев`яною битою по голові потерпілому ОСОБА_17 , що було ними підтверджено при судовому розгляді, а тому у суду першої інстанції не виникало сумнівів щодо правдивості наданих свідками показів.
Не можна погодитися з доводами обвинуваченого з приводу того, що допитані свідки у судовому засіданні не вказували на винуватість обвинуваченої саме у спричиненні тілесних ушкоджень потерпілому, а наявність деяких розбіжностей, суд першої інстанції обґрунтовано пов`язав з особистісним сприйняттям кожного з них подій у надзвичайній ситуації та особливістю пам`яті кожного свідка.
Вищенаведені покази свідків не тільки не спростовуються, але навпаки підтверджуються протоколами пред`явлення особи для впізнання, відповідно до яких, у ході досудового розслідування свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_18 у присутності понятих, у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, впізнали саме ОСОБА_7 , як особу що причинила тілесні ушкодження ОСОБА_13 , що не спростовує факт отримання поранень від умисно завданих ударів обвинуваченим, а навпаки доводять поза розумним сумнівом саме факт заподіяння потерпілому поранень від умисних дій обвинуваченого.
Узгоджуються покази вказаних свідків також з протоколом огляду місця події - сквер між будинками 38 по вул. Г. Сталінграду, 12 по вул.. Будівельників, 146 та будинком 3а по вул.. Фабрично- Заводської, де біля лавки, поряд з деревом на землі знаходилися сліди речовини бурого коліру. Вказане місця події не оспорювалося ані обвинуваченим, ані свідками.
У своїх пояснення у суді першої інстанції обвинувачений також не оспорював місце скоєння злочину, в доповненнях до апеляційної скарги, обвинувачений зазначив що визнає саме спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, однак зазначає про перевищення між необхідної оборони та зазначає про напад на нього зі сторони потерпілого та його знайомих.

Виходячи з позиції захисту,слід зазначити, що стаття 124 КК встановлює кримінальну відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця. Диспозиція цієї норми містить обов`язкові ознаки складу злочину, які відрізняють його від діянь, відповідальність за які настає за частиною першою статті 121 КК.

Виходячи із законодавчого визначення необхідної оборони у частині першій статті 36 КК, її сутність полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Дії по зупиненню суспільно небезпечного посягання вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, це діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом. Правомірність зазначених дій може зумовлюватися реалізацією прав, які належать особі чи надані законом, у тому числі і вчиненням таких дій за наявності обставин, що виключають їх суспільну небезпечність чи протиправність. Зокрема, не допускається необхідна оборона проти дій особи, які вчинюються нею в стані необхідної оборони, крайньої необхідності, при затриманні злочинця, а також при виконанні нею професійних чи службових функцій із дотриманням умов їх правомірності.

Суд у даному провадженні мотивуючи відсутність підстав для застосування положень статті 36 та статті 124 КК України цілком правомірно зазначив у вироку, що в даному випадку не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання, оскільки встановлено, що саме ОСОБА_7 наносив удари по голові потерпілому та не встановлено факту нападу на обвинуваченого, враховуючи також, що обвинувачений сам прийшов до місця знаходження потерпілого та саме ОСОБА_7 став наносити удари потерпілому.

Версія обвинуваченого про розмахування палкою та можливістю таким чином нанести тілесні ушкодження потерпілому повністю спростовується висновками судово- медичної експертизи, відповідно до якої виявлені у потерпілого ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та ушкодження в області голови могли бути утворені від дії тупого твердого предмета, або предметів,а на правій кісті ще і при ударі о такі. Вплив тупого предмету в області голови відбувся не менше 2-х разів, в області правої кісті не менше 1-го разу.

Більш того, судово- медичний експерт у своєму висновку зазначив, що виявлені у потерпілого ушкодження у вигляді перелому 3-ї п`ясної кісті правої кісті можливо розцінювати за свідчення про боротьбу або самозахист, що конкретно було вказано свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_18 як у ході досудового розслідування так і при судовому розгляді, а саме про те, що потерпілий закривав рукою голову в момент нанесення йому обвинуваченим ударів по голові.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду щодо визнанням допустимими доказами висновки експертів № 500/ЛЕ/12 від 21.03. 2017 року, відповідно до яких, встановлений під час судово- медичної експертизи трупу потерпілого механізм утворювання виявлених у нього ушкоджень не суперечить даним, що вказують обидва свідки ( ОСОБА_14 та ОСОБА_18 ) під час слідчих експериментів та найбільше співпадіння даних фіксуються у показанням свідка ОСОБА_18 . Вказані висновки експерта, не тільки не спростовують, а навпаки з достатньою повнотою підтверджують дії обвинуваченого як умисні та направлені на спричинення тяжких тілесних ушкоджень враховуючи предмет, яким наносилися удари та механізм нанесення саме по голові потерпілого.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 94 КПК оцінив покази свідка ОСОБА_19 , який саме прийшов на місце скоєння злочину разом з ОСОБА_7 , однак знаходячись в даному місці не бачив ані ударів зі сторони обвинуваченого, ані того факту що хтось нападав на обвинуваченого, а тому суд обґрунтовано визнав покази вказаного свідка як створення штучних умов для обвинуваченого для уникнення покарання, з чим погоджується колегія суддів.

Наведені обставини, які безпосередньо було досліджені судом першої інстанції та яким було надано належну оцінку знайшли своє відображення у вироку суду, тобто суд першої інстанції надав оцінку версії сторони захисту про перевищення меж необхідної оборони. На думку колегії суддів висновки суду про відсутність, як самого нападу на обвинуваченого так і перевищення меж необхідної оборони обґрунтовані. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч.2 ст. 121 КК України.

Колегія суддів не може погодитися з доводами прокурора про виключення з вироку вказівку суду на показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , оскільки суд першої інстанції безпосередньо дослідив всі надані сторонами кримінального провадження докази та надав їм належну оцінку, що знайшло своє відображення у вироку суду.

Не можна визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного судом покарання, оскільки прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Як убачається з вироку суду, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного, та обставини, які впливають на покарання. Зокрема, взяв до уваги, що засуджений вчинив тяжкий злочин, те, що він раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, характеризується формально, перебуває на обліку лікарів нарколога,а також зважив на обставину, що обтяжує покарання, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначити покарання у межах санкції ч. 2 ст. 121 КК, що, на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Обставини, які б вказували на те, що покарання є явно несправедливим внаслідок м`якості, відсутні.

Судом також обґрунтовано було застосовано ч. 5 ст. 72 КК України та зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_7 , строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі по день набрання вироком законної сили.

Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було, тому законних підстав для скасування вироку не убачає, а тому апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а:
Апеляційні скарги: обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 10 вересня 2019 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 121 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:

------------------- ---------------------- ------------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4