Провадження №: 1-кп/127/466/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2019 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000009 від 15.01.2019 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вищеольчедаїв, Мурованокуриловецького району, Вінницької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, не одруженого, із середньою освітою, українця, громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_4 ,

обвинуваченого: ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 02.11.2017 був призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на строкову військову службу. 12.12.2017 ОСОБА_3 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України із Міністерством внутрішніх справ в особі командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 32 від 12.12.2017 ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу зазначеної військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця 1-го відділення 3-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .
У подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №14 від 17.01.2018 ОСОБА_3 призначено на посаду стрільця 2-го відділення 2-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 .
У жовтні 2018 року у ОСОБА_3 виник злочинний умисел тимчасово незаконно ухилитися від проходження військової служби.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 , 16.10.2018 о 08:00 год. в порушення нормативно-правових актів, з метою тимчасово незаконно ухилитись від проходження військової служби, без поважних причин, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .
Доводячи свій злочинний умисел до кінця ОСОБА_3 , обов`язки по службі не виконував, проводячи час на власний розсуд, до 08:00 год. 23.05.2019, доки не повернувся до військової частини НОМЕР_1 , чим припинив вчиняти злочин.
Таким чином, ОСОБА_3 перебуваючи на посаді стрільця 2-го відділення 2-го взводу 1 стрілецької роти стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , 16.10.2018 о 08:00 год. в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, діючи умисно, в порушення вимог закону, з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, без поважних причин самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та ухилявся від проходження військової служби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, за адресою: АДРЕСА_1 до 08:00 год. 23.05.2019, доки не прибув до військової прокуратури Вінницького гарнізону та не заявив про себе.
Допитаний у ході судового провадження обвинувачений ОСОБА_3 , вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю за викладених в обвинувальному акті обставинах та суду надав наступні показання.
Так, з травня 2018 ОСОБА_3 перебував у зоні АТО, 07.08.2018 повернувся до м. Вінниці та йому була надана відпустка до 22.08.2018 за час перебування в зоні АТО. Отримавши відпустку, ОСОБА_3 07.08.2018 поїхав до смт. Літин, по закінченню відпустки, 22.08.2018 йому було надано основну відпустку з 22.08.2018 по 22.09.2018 та він і надалі продовжував перебувати у смт. Літин, із наказом про надання відпустки обвинувачений не ознайомлювався. За час перебування у відпустці ОСОБА_3 дзвонив начальник військової частини НОМЕР_1 та наказав приїхати до військової частини для складання іспиту по фізичному вихованню, однак обвинувачений відмовився.
По закінченню основної відпустки, 22.09.2018, ОСОБА_3 повернувся у військову частину НОМЕР_1 та через кілька днів зламав ногу та поїхав лікуватись у лікарню АДРЕСА_3 . Перебуваючи вдома у смт. Літин, до обвинуваченого приїхав лікар військової частини, разом із ним пішов до лікарні, дізнався діагноз та зобов`язав ОСОБА_3 кожних 5 днів приїздити до військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 на відмітку.
Після двох тижнів перебування на лікарняному, ОСОБА_3 зняли гіпс, закрили лікарняний та обвинувачений повернувся до військової частини, де між ним та керівництвом частини стався конфлікт, а тому він 16.10.2018 самовільно залишив військову частину та поїхав до своєї тітки.
Крім того, як зазначив обвинувачений ОСОБА_3 , що про вчинене він щиро шкодує, та просив суд суворо його не карати.

Заслухавши думку прокурора та обвинуваченого ОСОБА_3 , суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України вважає за недоцільне досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Також судом з`ясовано чи правильно розуміє обвинувачений ОСОБА_3 та інші учасники судового провадження зміст цих обставин, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції.
Одночасно, обвинуваченому ОСОБА_3 та іншим учасникам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Аналізуючи та оцінюючи обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що стороною обвинувачення доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, а тому його дії слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України самовільне залишення військовослужбовцем (крім строкової служби) військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та приймає до уваги роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Судом враховано, що у постановах Верховного суду звернута увага на те, що відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий, за місцем проходження служби характеризується задовільно, за місцем проживання скарг на його поведінку не надходило. Відповідно до медичної характеристики медичного пункту військової частини НОМЕР_1 від 17.10.2018, ОСОБА_3 з 24.09.2018 по 04.10.2018 лікувався у травмпункті Літинської ЦРЛ з діагнозом: «забій лівої гомілки», на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебував. Згідно довідки комунального підприємства Вінницький обласний наркологічний диспансер «Соціотерапія» № 221 від 22.01.2019 ОСОБА_3 на диспансерному наркологічному обліку у закладі не перебуває. Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 № 196 від 16.01.2019, ОСОБА_3 з 16.05.2018 по 07.08.2018 брав участь у проведенні операції об`єднаних сил на територіях Донецької та Луганських областей.
Обставинами, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд враховує щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, а саме наявності пом`якшуючих покарання обставин, які знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнання вини та щиро сердешного розкаяння, суд вважає за можливе застосувати вимоги ст. 69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 407 КК України, а тому вважає що саме покарання у виді штрафу призначене ОСОБА_3 буде необхідним та достатнім і досягне мети не лише кари останнього за вчинене, а й буде слугувати для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів, як обвинуваченим, так і іншими особами.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 370, 371, 374 КПК України, ст. ст. 65, 69 КК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вручити копію вироку обвинуваченому та прокурору негайно.

Учаснику судового провадження, який не був присутній у судовому засіданні копію вироку суду надіслати поштою не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя: