Справа № 530/1225/17
Номер провадження 1-кп/530/4/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"28" жовтня 2019 р. Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_4 , розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Зіньків Полтавської області матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000118 від 01.04.2017 року, по обвинуваченню

ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гиряві Ісківці, Лохвицького району, Полтавської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, вища освіта, одруженого, має на утриманні 2 дітей, непрацюючого, раніше не судимого, у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.296 КК України, -

ВСТАНОВИВ :
Згідно обвинувального акту досудового розслідування ОСОБА_5 висунуто обвинувачення у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст. 296 КК України за наступних обставин.
ОСОБА_5 , 31.03.2017, близько 22:30 год., перебуваючи у приміщенні кафе, яке розташоване за адресою: Полтавська область, Котелевський район, с. Велика Рублівка, вул. Жовтнева, 55, будучи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось у зневажному ставленні до існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, байдужого ставлення до суспільних відносин, які забезпечують спокій та відпочинок громадян, а також дотримання правил поведінки у побуті, безпричинно, з хуліганських спонукань розпочав нецензурно висловлюватися в адрес присутніх у вказаному кафе. ОСОБА_6 , яка працює на посаді продавця у вищевказаному кафе, з метою припинення хуліганських дій, зробила зауваження ОСОБА_5 та попросила покинути приміщення кафе, проте ОСОБА_5 у відповідь, не зважаючи на зауваження та прохання покинути кафе, наніс удари руками і ногами по тілу ОСОБА_6 , заподіявши їй тілесні ушкодження у вигляді синців тулубу та нижніх кінцівок, які у відповідності до висновку судово-медичної експертизи № 433 від 04.04.2017 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, тим самим порушив нормальний відпочинок інших відвідувачів, які знаходилися в кафе, а також зупинив роботу самого закладу та продавця.
У подальшому ОСОБА_5 , незважаючи на зауваження щодо припинення хуліганських дій з боку ОСОБА_7 , ігноруючи елементарні правила поведінки, моральності і благопристойності, діючі в суспільстві, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось у зневажному ставленні до існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, байдужого ставлення до суспільних відносин, які забезпечують спокій та відпочинок громадян, а також дотримання правил поведінки у побуті, з хуліганських спонукань наніс удари руками
ОСОБА_7 , який припиняв хуліганські дії, заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді крововиливів та саден шкіри обличчя та правої вушної раковини, які у відповідності до висновку судово-медичної експертизи № 434 від 04.04.2017 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у грубому порушеня громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалися особливою зухвалістю, пов`язані з опором громадянам, які припиняли хуліганські дії, ОСОБА_5 вчинив злочин середньої тяжкості, передбачений ч.З ст.296 КК України.
Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, не визнав повністю та суду пояснив, що 31.03.2017 року після 22 години 20 хвилин він разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заїхав до кафе « Вусик», яке розташоване в с. В.Рублівка, Котелевського району, Полтавської області. Він сам зайшов до кафе взяв три кофе та вийшов до ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які стояли на порозі кафе. Через деякий час до нього, нічого не говорячи підійшов ОСОБА_12 і головою удари йому в область обличчя. Попадає по підбородку. Від удару ОСОБА_13 на який час втрачає контроль над собою, а кошлатий в цей час бє ОСОБА_10 . Інші хлопці, які були разом з ОСОБА_12 , почали бити ОСОБА_14 . Його та його друзів збили з ніг на землю і ОСОБА_12 зі своїми друзями почав бити ногами по тілу, в район обличчя. ОСОБА_15 декілька раз намагався піднятися, але в нього нічого не получилося. Коли йому вдалося піднятися, побачив, що він весь в крові. Побачив, що стоїть багато людей, які намагалися розтягти бійку. Він зайшов в середину кафе, щоб умитися і в люстерко побачив, що сильно розбита брова та ніс. Вийшовши на вулицю, вказав ОСОБА_12 з його друзями, що викликає поліцію. Після цих слів, ОСОБА_12 з друзями, знову його звалив на землю і продовжили бити номами по різних частинах тіла його. Після цього йому вдалося з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , сісти до свого автомобіля, викликати поліцію, яку прочекали більше півтори години. ОСОБА_16 він не бив. Бачив, як вона стояла біля кафе, коли його били. Він в той вечір спирні напої не вживав, бо був за кермом. Робота в кафе не припинялася. В кафе було біля тридцяти чоловік віком 16 років та старше. Коли заходив в кафе то бачив як ОСОБА_12 зі своїми знайомими вживав спиртні напої.
На другий день, він разом з ОСОБА_10 приїхали до приміщення ОСОБА_17 поліції, де до них вийшов дільничий ОСОБА_18 , який почав в присутності ОСОБА_10 погрожувати, що якщо він напише заяву, то його він посадить. Глоба лежав дома в цей час після побоїв. Від людей пізніше дізнався, що коли його 31.03.2017 року біля 22 години 30 хвилин били біля кафе, то і потерпіла, ОСОБА_19 також била його ногами по тілу. Він в результаті судово медичної експертизи отримав легкі тілесні ушкодження та по його заяві було відкрито кримінальне провадження, яке на час розгляду справи в суді, Котелевським ВП не розслудовано.
В судовому засіданні від потерпілих до ОСОБА_5 запитань не було.
Обвинувачений та його захисник просить суд закрити щодо ОСОБА_5 кримінальне провадження по амністії, так як він має 2 дітей.
Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що 31.03.2017 року після 22 години 30 хвилин до кафе «Вусик», де вона працює адміністратором зайшов ОСОБА_15 з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та замовили каву. Почав ображати присутніх словами, а саме «алкашня» та іншими. Вона зробила зауваження ОСОБА_13 , який за це вдарив її рукою. Від удару вона впала на коліна і він потягув її за жилетку, яка порвалася. До ОСОБА_13 підійшов ОСОБА_12 з друзями і почав робити зауваження. Під час словесної перепалки зав`язалася бійка і ОСОБА_13 з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 виставили з кафе, а вона пішла вмиватися. На її думку ОСОБА_13 був випивши.
Потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що 31.03.2017 року після 22 години 30 хвилин, він разом з дружиною сидів за столиком в приміщені кафе «Вусик». До кафе зайшов ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підійшли до барної стійки. Побачив, як ОСОБА_13 вдарив ОСОБА_20 .. Він підійшов до ОСОБА_13 і вних виникла розмова на підвищених тонах. Собирай було витіснено з приміщення, де на подівр"ї ОСОБА_15 наніс один удар рукою його дружині, а потім і йому. Собирая відтягли від нього.
Свідок ОСОБА_21 суду показав, що відпочив в кафе разом з ОСОБА_7 31.03.2017 року в кафе «Вусик». До кафе зайшов ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підійшли до барної стойки. Бачив, як ОСОБА_13 вдарив ОСОБА_20 .. Він підійшов до ОСОБА_13 і разом з ОСОБА_12 та іншими витіснив з приміщення ОСОБА_13 . На його думку, ОСОБА_13 був випивши та виражався нецензурно. Кафе роботу не припинило і продовжувало працювати.
Свідок ОСОБА_22 суду показав, що відпочив в кафе разом з ОСОБА_7 31.03.2017 року в кафе «Вусик». До кафе зайшов ОСОБА_13 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підійшли до барної стойки. Бачив, як ОСОБА_13 вдарив ОСОБА_20 .. Він підійшов до ОСОБА_13 і разом з ОСОБА_12 та іншими витіснив з приміщення ОСОБА_13 . На його думку, ОСОБА_13 був випивши та виражався нецензурно.
Свідок ОСОБА_23 дав покази аналогічні показам як і свідок ОСОБА_22 ..
Свідок ОСОБА_24 дав покази аналогічні показам як і свідок ОСОБА_22 ..
Свідок ОСОБА_8 вкзав, що 31.03.2017 року після 22 години 30 хвилин, він разом з ОСОБА_15 та ОСОБА_9 приїхав до кафе «Вусик». В приміщення заходив сам ОСОБА_13 і брав їм кав,у а вони були на вулиці. Коли виходив на вулицю, бачив словесну перепалку та бійку між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , яку намагався розтягти отримавши тілесні ушкодження. Так як був випивши, то не пам`ятає всього.
Свідок ОСОБА_9 вкзав, що 31.03.2017 року після 22 години 30 хвилин він разом з ОСОБА_15 та ОСОБА_8 приїхав до кафе «Вусик». В приміщення заходив сам ОСОБА_13 і брав їм каву, а вони були на вулиці. Коли виходив на вулицю, бачив словесну перепалку та бійку між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , яку намагалися розтягти. Так як був випивши, то не пам`ятає всього.
Свідок ОСОБА_25 вкзала, що в кафе «Вусик» праює барменом. 31.03.2017 року, після 22 години 30 хвилин вона бачила як ОСОБА_15 разом зі своїми друзями ОСОБА_10 та ОСОБА_11 приїхав до кафе. Раза зо три брав каву. При її присутності ніяких бійок в кафе не було і ОСОБА_13 нікого не бив. Кафе працювало весь час і ніхто нормальну роботу не зривав. Закрилися як завжди. Весь час була в приміщенні кафе, нікуди, крім кухні не відлучалася з приміщення кафе.
Окрім показань обвинуваченого, потерпілих, свідків, судом в ході судового розгляду кримінального провадження були досліджені такі докази:
- заяву ОСОБА_6 з кримінального провадження №0000118 від 01.04.2017 року, в якій зазначено, що просить прийняти міри до ОСОБА_5 , який 31.03.2017 року в 23. 00 вчинив хуліганські дії в кафе ПП "Вусик", с.В.Рублівка, та наніс їй тілесні ушкодження та порвав одяг (т.3 а.с.12);
- заяву ОСОБА_7 з кримінального провадження №0000118 від 01.04.2017 року, в якій зазначено, що просить прийняти міри до ОСОБА_5 , який 31.03.2017 року заподіяв йому тілесні ушкодження (т.3 а.с.23);
- протокол огляду від 11.04.2017 року, обє"ктом огляду якого була жилетка, яку надала для огляду ОСОБА_6 .. На жилетці мається пошкодження у вигляді розриву (т.3 а.с.41);
- протокол проведення слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_6 проведеного в Котелевському ВП від 20.04.2017 року, під час якого, потерпіла розповіла про обставини справи та показала на території внутрішнього дворика Котилевського ВП механізм нанесення їй тілесних ушкоджень (т.3 а.с.49-50);
-протокол проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_7 проведеного в Котелевському ВП від 20.04.2017 року, під час якого потерпілий розповів про обставини справи та показав на території внутрішнього дворика Котилевського ВП механізм нанесення йому тілесних ушкоджень (т.3 а.с.63-64);
-протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_21 , проведеного в Котелевському ВП від 05.05.2017 року, під час якого свідок розповів про обставини справи та показав на території внутрішнього дворика Котилевського ВП механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілим (т.3 а.с.81-83);
- протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_22 проведеного в Котелевському ВП від 05.05.2017 року, під час якого свідок розповів про обставини справи та показала на території внутрішнього дворика Котилевського ВП механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілим (т.3 а.с.105-107);
- згідно висновку судово-медичної експертизи № 433 від 04.04.2017 року, ОСОБА_6 , заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синців тулубу та нижніх кінцівок, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження;
- згідно висновку судово-медичної експертизи № 434 від 04.04.2017 року ОСОБА_7 , ., заподіяно тілесні ушкодження у вигляді крововиливів та саден шкіри обличчя та правої вушної раковини, які у відповідності до висновку судово-медичної експертизи кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Як встановлено в судовому засіданні свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , відпочивали разом із своїм другом ОСОБА_7 і в судовому засіданні давали покази одинакові, що вказує на зацікавленість даних свідків, а тому суд до їхній показів відноситься критично, враховуючи покази бармена, ОСОБА_25 , яка свої покази давала послідовно та незмінювала, вказала, що весь час, 31.03.2019 року, коли прийшла на роботу, знаходилася в приміщенні кафе і нікуди не відлучалася. Також вказала, що не було зірвано розклад роботи кафе, яке працювало в звичайному режимі, ніхто нікому ніяких зауважень не робив, працівників поліції до закриття кафе вона не бачила, в її присутності ніхто не робив зауваження ОСОБА_26 ..
По факту проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_22 проведеного в Котелевському ВП від 05.05.2017 року, під час якого свідок розповів про обставини справи та показала на території внутрішнього дворика Котилевського ВП механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілим (т.3 а.с.105-107) та проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_21 , проведеного в Котелевському ВП від 05.05.2017 року, під час якого свідок розповів про обставини справи та показала на території внутрішнього дворика Котилевського ВП механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілим (т.3 а.с.81-83) суд встановив, що дані протоколи написано як під копірку та шляхом зачеркання прізвище ОСОБА_27 написано зверху прізвище ОСОБА_28 слово в слово повторюють та дублються.
Вказані показання свідків та потерпілих попри те, що викликають сумніви у доведеності ними вини обвинуваченого, прямо спростовують пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення, і не можуть бути прийняті судом, як докази обвинувачення.
Щодо доказів, наданих прокурором, а саме: протокол проведення слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_6 ; протокол проведення слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_7 ; протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_21 ; протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_22 , то суд наголошує на тому, що ці документи також не доводять складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України в діях ОСОБА_5 .. Разом із цим, суд не вбачає підстав для визнання окремих доказів (зокрема слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_22 та проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_21 ) недопустимим доказом, оскільки під час судового розгляду не встановлені докази їх недопустимості.
З огляду на викладене, суд вважає, що надані стороною обвинувачення вищевказані докази не доводять вину обвинуваченого ОСОБА_5 по висунутому обвинуваченню у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст. 296 КК України.
Також судом були досліджені докази, які характеризують особу обвинуваченого.
Відповідно до загальних принципів судочинства визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведення її вини, а обвинувальний вирок може ґрунтуватися тільки на переконливих та безспірних доказах.
В ст.7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
За статтею 62 Конституції України,ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлені обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Статтею 94 КПК України, встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв"язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до приписівст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об"єктивно з"ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
В кримінальному провадженні доказами є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню, що врегульованост.84 КПК України.
Суд, постановляючи вирок у даному кримінальному провадженні, звертає особливу увагу на один із конституційних принципів, закладених вст. 62 Конституції України, за яким ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, тому що доведення вини - це завдання сторони обвинувачення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.06.1990 року № 5 "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку"визнано неприпустимим обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 3 ст. 296 КК України, тобто грубому порушенні громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство), пов`язані з опором громадянам, які припиняли хуліганські дії, суд бере до уваги такі обставини.
Обє"ктивна сторона злочину хуліганства є суспільно небезпечною дією, що грубо порушує громадський порядок; діями, що грубо порушують громадський порядок, закон визнає тільки такі, які спричинили істотну шкоду особистим чи суспільним інтересам і відрізнялись особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. Зміст грубості порушення громадського порядку слід визначати з урахуванням характеру хуліганських дій, їх наслідків, місця і тривалості їх вчинення.
Відповідно до Постанови ПВСУ № 10 від 22.12.2006 року Про судовупрактику усправах прохуліганство зокрема, необхідно встановлювативсі фактичніобставини справи, в тому числі спрямованість умислу, мотиви, мету, характер дій кожного з учасників хуліганства, з`ясовувати, чи порушив підсудний своїми діями громадський порядок, чи були вони вчинені з мотивів явної неповаги до суспільства, чи супроводжувалися особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. П.4 зазначає, що суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинівзалежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Органом досудового розслідування не встановлено, хто саме був ініціатором конфлікту, який мав місце між ОСОБА_5 та компанією потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , як вбачається з пояснень потерпілих, свідків та показів самого обвинуваченого.
Виходячи із положень презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, зокрема, в силуст. 62 Конституції Українита ст. 17 КПК України, за якими ніхто не зобов`заний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, та положення ст. 5 Конвенції про захист праві основоположних свобод щодо права особи на свободу та особисту недоторканість, суд доходить до висновку про недоведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, оскільки зазначені в обвинувальному акті обставини щодо вчинення ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження.
Внаслідок цього, суд відхиляє ці докази, як такі що поза розумним сумнівом доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину.
За загальним правилом частини першої статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Пунктами 1, 2 частини першої статті 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. За правилом частини першої статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Стаття 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», гарантує кожному право на справедливий суд; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права». Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Сумнівний характер вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій вияв в практиці Європейського суду з прав людини.
Правова позиція Європейського суду з прав людини щодо цього відображена у п. 43 Рішення від 14 лютого 2008 р. у справі Кобець проти України. Суд зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм поза розумним сумнівом. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених. У рішенні від 21.07.2011 року у справі «Коробов проти України» зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумцій факту. Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення ЄС від 11.07.13 року у справі «Вєренцов проти України»).
Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Так, у справі «Барбера, Мессегу і Хабардо проти Іспанії» від 6.12.1998 p. (п.146) Європейський суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні, і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що за змістом пункту 2 статті 6 Конвенції, докази, покладені в основу висновку суду про винність обвинуваченого, повинні відповідати як вимогам достатності, так і переконливості.
Згідно з досліджених судом доказів, показань потерпілих, обвинуваченого в судовому засіданні встановлено, що дії обвинуваченого щодо потерпілих виникли на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виникла сварка, під час якої потерпілі нанесли обвинуваченому а він в свою чергу потерпілим умисно руками та ногами спричинивши потерпілим фізичну біль та легкі тілесні ушкодження.
В судовому засіжанні не було здобуто доказів того, що саме ОСОБА_5 умисно пошкодив жилетку потерпілій ОСОБА_6 ..
Стороною обвинувачення не спростовано та підтверджено, що ОСОБА_5 звернувся із заявою до правоохоронних органів про нанесення йому тілесних ушкоджень, яка на час розгляду даної кримінальної справи не направлена до суду.
Окрім того, після звернення ОСОБА_5 до правоохоронних органів, працівники поліції не провели дослідження на алкоголь заявника в лікувальному закладі як і інших учасників бійки.
Сторона обвинувачення протягом судового розгляду не забезпечила присутність під час судового розгляду свідка обвинувачення ОСОБА_29 з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом, а суд сприяючи прокурору у його виклику та доставці до суду, вичерпав наданні Законом можливості для такого сприяння.
Інші ж досліджені судом докази і матеріали, також викликають обґрунтовані сумніви у доведеності ними вини саме обвинуваченого, оскільки тільки та обставина, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення саме обвинуваченим кримінального правопорушення, про вчинення якого обвинуваченим не повідомляв заявник ОСОБА_7 , викликає не тільки, сумніви у доведеності цими матеріалами вини обвинуваченого, а і сумніви у підставах здійснення досудового розслідування відносно нього.
Тому, враховуючи обставини скоєного правопорушення обвинуваченим щодо потерпілих, враховуючи що в судовому засіданні не було здобуто доказів того, що мета обвинуваченого була направлена на хуліганські дії та враховуючи, що дії обвинуваченого не були одночасно поєднані з грубим порушенням громадського порядку і такі дії обвинуваченого не виражали явну неповагу до суспільства, та враховуючи спрямованість умислу обвинуваченого на скоєння злочину, мотивів злочину, що вчинення злочину було скоєно на основі особистих неприязних стосунків, суд вважає що такі дії обвинуваченого свідчать про те, що обвинувачений щодо потерпілих скоїв злочин не з хуліганських спонукань, а з мотиву особистих неприязних стосунків, через дії потерпілих, тому, як вважає суд, необхідно дії обвинуваченого перекваліфікувати за статтею КК України, що передбачає відповідальність за злочин проти особи.
Суд враховує, що згідно роз`яснень, зазначених в п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство» (далі - Постанова) хуліганство - це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Якщо таке порушення не супроводжувалось особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, його необхідно кваліфікувати як дрібне хуліганство за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до п. 5 вищевказаної Постанови за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.01.2013 № 223-192/0/4-13 Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм матеріального права щодо кваліфікації хуліганства при відмежуванні хуліганства від, зокрема, посягань проти життя і здоров`я людини судам необхідно враховувати, що суспільно небезпечне діяння не може бути кваліфіковано як хуліганство за наявності у сукупності таких обставин справи (провадження): 1) засуджені і потерпілі між собою були знайомі; 2) до злочинного посягання перебували в особистих неприязних стосунках; 3) поштовхом до заподіяння тілесних ушкоджень стала поведінка самих потерпілих; 4) зі змісту протиправних дій кожного із засуджених простежується бажання завдати шкоди власне здоров`ю потерпілих через особисту неприязнь до них.
Нормами ч.1 ст.92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, в тому числі подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, покладається на прокурора.
При цьому, згідно з вимогами ст.94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Судом досліджені всі докази надані суду, з метою забезпечення об`єктивного, усестороннього та повного розгляду справи по суті, враховуючи вимоги положення ст.410 КПК України про те, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо:
1) судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій на підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного обґрунтованого та справедливого судового рішення;
2)необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, було розглянуто та вирішено по суті всі клопотання учасників процесу, досліджені всі документи надані суду як докази, були викликані в судове засідання та допитані всі свідки, які були заявлені прокурором та обвинуваченим.
Під час судового розгляду даної справи судом, всі клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів та вчинення інших процесуальних дій, для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення судом були задоволені.
Судом при розгляді справи було прийнято до уваги та враховано, що згідно ст.26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав, у межах та у спосіб, передбачених цим кодексом; що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на розгляд суду сторонами провадження та віднесені до повноважень суду.
Згідно чинного законодавства України кримінальна відповідальність за хуліганські дії настає у випадку, якщо вони вчинені способами, що грубо порушують громадський порядок, характеризуються особливою зухвалістю і винятковим цинізмом.
Суд вважає, що такі кваліфікуючі ознаки ч.3 ст.296 КК України, як грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, не знайшли свого підтвердження, в ході судового розгляду кримінального провадження, оскільки зазначені кваліфікуючі ознаки вказаного досудовим розслідуванням правопорушення спростовано в судовому засіданні показами учасників судового провадження.
Суд враховуючи, що в основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я перебувають об`єкт злочину та його мотив. Тому, враховуючи що хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші об`єкти захисту. А висновки про зміст і спрямованість цього діяння необхідно зробити із характеру дій осіб, які їх вчинили, а також із стосунків, які склалися між потерпілою та обвинуваченими, про які дала покази суду потерпіла та обвинувачені, що між ними виникли неприязні стосунки. Особливість мотиву хуліганства полягає у причинній зумовленості. Судом не встановлено що обвинувачені бажали показати свою ніби вищість (винятковість), чи діяли з розгнузного самолюбства, пов`язаного з неповагою до потерпілої.
Суд, на підставі досліджених судом доказів приходить до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 щодо потерпілих свідчать про наявність у обвинуваченого умислу саме на спричинення потерпілим тілесних ушкоджень.
В діях обвинуваченого ОСОБА_5 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не встановлено ознак виняткового цинізму чи особливої зухвалості при спричиненні потерпілим тілесних ушкоджень, пов`язаних з опором громадянам, які припиняли хуліганські дії, Тому суд вважає необхідним перекваліфікувати дії обвинуваченого, ОСОБА_5 щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з ч.3 ст.296 КК України на ч.1 ст.125 КК України за кваліфікуючими ознаками умисного легкого тілесного ушкодження.
Оскільки п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» від №10 від 22 грудня 2006 року, суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних діянь. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винними щодо членів сімї,родичів,знайомих і викликані неприязними стосунками,неправильними діями потерпілих, слід кваліфікувати за статтями КК України, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікуються лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. В основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я перебувають об`єкт злочину та його мотив.
Суд, дотримуючись принципу змагальності сторін передбаченого ч.7, ст.22 КПК України, виходячи із загальних засад кримінального судочинства: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та обов`язків, дослідивши надані докази, керуючись своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, безпосередньо дослідивши та оцінивши кожен доказ окремо, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку про те, що під час судового провадження не здобуто та не надано суду безсумнівних доказів, які б свідчили про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.296 КК України.
Виходячи із положень презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, зокрема, в силу ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України, за якими ніхто не зобов`заний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, або такі дії особи мають бути перекваліфіковані на фактичне скоєне правопорушення, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом в межах пред"явленого обвинувачення та положення ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод щодо права особи на свободу та особисту недоторканість, суд приходить до висновку про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, оскільки зазначені в обвинувальному акті обставини щодо вчинення обвинуваченим грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю пов`язаних з опором громадянам, які припиняли хуліганські дії, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, так як органами досудового слідства обвинувачення в цій частині не доведено, зокрема, в чому полягають хуліганські мотиви дій обвинуваченого та вказане обвинувачення спростовується показами свідків, потерпілих, обвинуваченого які в судовому засіданні показали, що обвинувачений та потерпілі виясняючи між собою відносини, на грунті внезапно виниклих нерияних стосунків, обвинувачений умисно спричинив потерпілілим легкі тілесні ушкодження.
Враховуючи зазначене, а також враховуючи такі встановлені судом суттєві обставини, щодо особистих відносин між обвинуваченим та потерпілими, з яких видно, що між обвинуваченим та потерпілими виник словесний конфлікт в процесі якого обвинувачений умисно спричинив потерпілим тілесні ушкодження, суд приходить до висновку, що тілесні ушкодження заподіяні потерпілій на грунті неприязних стосунків, тому дії обвинуваченого необхідно перекваліфікувати з ч. 3 ст. 296 КК України на ч.1 ст. 125 КК України.
Оскільки, згідно до вимог ст.368 КПК України, суд ухвалюючи вирок, повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчинені цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення;
На підставі викладеного, суд приходить до висновків, що в ході судового розгляду за наслідками перевірки зібраних по справі доказів, обвинувачення пред`явлене, ОСОБА_5 , щодо потерпілих ч.3 ст.296 КК України в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, оскільки доказів, з достовірністю підтверджуючих про факти та обставини скоєння зазначеного правопорушення за ч. 3 ст. 296 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_5 прокурором суду не було надано достовірних та об`єктивних доказів.
Суд вважає, що в діях обвинуваченого, які проявилися в умисному спричиненні потерпілим легких тілесних ушкоджень, наявний склад злочину, передбачений ч.1 ст.125 КК України, тому саме за цією статтею необхідно кваліфікувати дії ОСОБА_5 щодо потерпілих ,перекваліфікувавши пред`явлене досудовим слідством обвинувачення з ч.3 ст.296 КК України.
Суд вважає можливим здійснити таку перекваліфікацію враховуючи, що при таких обставинах права обвинуваченої особи порушені не будуть через те, що покарання за ч.1 ст.125 КК України не є більш суворим, ніж покарання за ч.3 ст.296 КК України.
Також враховуючи, що обов`язок щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, передбачених ст.62 Конституції України та положенням ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, поєднуються з вимогами діючого кримінального процесуального законодавства, відповідно до якого - ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом передбачених ст.17 ч.2 КПК України, тому суд приходить до висновку, що досудовим слідством не доведено про те, що обвинувачений скоїв злочин передбачений ч.3 ст.296 КК України.
До вказаного висновку суд приходить виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі» Бочаров проти України від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року) в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом»(див. рішення від 18.01.1978 року у справі» Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних презумпцій, щодо фактів ( див. рішення у справі »Салман проти Туреччини)».
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 щодо потерпілих суд кваліфікує за ч.1ст.125 КК України за кваліфікуючими ознаками умисне легке тілесне ушкодження.
Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

При обранні міри покарання підсудній, суд враховує тяжкість вчиненого злочину, обставини справи, суспільну небезпеку вчиненого, особу ОСОБА_5 - позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей.
Обставини, які пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_5 передбачені ст.66 КК України - судом не встановлені.
Обставини, які обтяжують покарання підсудного ОСОБА_5 , передбачені ст.67 КК України - судом не встановлені.
Враховуючи, що обвинувачений, просить суд звільнити від кримінальної відповідальності на підставі Закону України про амністію, суд, дослідивши заявлене клопотання обвинуваченого, приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення такого клопотання.
Підсудний ОСОБА_5 в судовому засіданні заявив клопотання про звільнення від відбування покарання на підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році».
Як встановлено ст.85 КК України, на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.
Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акту амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою прокурора, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.
Відповідно до ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016р. №1810-VІІІ, підлягають звільненню від покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі зокрема особи, визнані винними у вчиненні злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку не позбавлені батьківських прав та мають дітей, яким не виповнилось 18 років.
Як встановлено в судовому засіданн,і ОСОБА_5 має двох неповнолітніх дітей, а саме: ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_31 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та вчинив кримінальне правопорушення до дня набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році».
Обмежень щодо застосування відносно підсудного ОСОБА_5 амністії, передбачених ст.4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась, йому роз`яснено наслідки застосування амністії, а саме що у разі застосування амністії в подальшому протягом останніх десяти років амністія до нього не може бути застосована.
Враховуючи викладене клопотання ОСОБА_5 про звільнення його від покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» підлягає задоволенню.
При таких обставинах, суд вважає, необхідним та достатнім призначити ОСОБА_5 , покарання у вигляді штрафу та знаходить підстави для застосування акту амністії, згідно Закону України «Про амністію у 2016 році».
Відповідно до п.14 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Відповідно до п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.
Цивільний позов по справі не заявлявся.

Судові витрати: відсутні.
Речовий доказ - жилетку, передано потерпілій ОСОБА_6 під зберігаючу розписку.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368 - 371,373-376, 380 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 ч. 1 КК України, та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі п"ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п"ятдесят) гривень
Звільнити від призначеного покарання ОСОБА_5 на підставі п."в" ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, який набрав чинності 07 вересня 2017 року.
Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирати.
Речовий доказ - жилетку, яку передано потерпілій ОСОБА_6 під зберігаючу розписку, вважати повернутою за належністю, власнику.
Вирок може бути оскаржений через Зіньківський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Написано власноручно.

Суддя Зіньківського
районного суду Полтавської області ОСОБА_1