КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

09 жовтня 2019 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000776 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року, щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чхутелі Цагерського району, Грузія, не маючого судимості, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,
перекладача ОСОБА_8
та обвинуваченого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.
Цим ж вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено вироком суду, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які засуджені вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 26 грудня 2017 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, знаходячись у невстановленому слідством місці 22 січня 2016 року у ранковий час домовилися з ОСОБА_5 вчинити крадіжку чужого майна з житла громадян на території м. Києва, чим вступили між собою в попередню злочинну змову.

З цією метою, цього ж дня, приблизно о 13 год. 30 хв. ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_5 прибули до будинку АДРЕСА_3 та, діючи згідно раніше розподілених між собою ролей, ОСОБА_5 залишився на вулиці біля входу в під`їзд будинку АДРЕСА_3 , звідки став спостерігати за навколишньою обстановкою, щоб у випадку виникнення небезпеки не бути затриманими на місці вчинення злочину та попередити про це ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які в цей час піднялись на третій поверх даного будинку.

В цей час ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , підійшли до вхідних дверей квартири АДРЕСА_4 , розташованої на третьому поверсі даного будинку і впевнившись у тому, що мешканці даної квартири вдома відсутні, використовуючи заздалегідь взяті з собою інструменти, зламали серцевину нижнього врізного замка і серцевину верхнього врізного замка вхідних дверей та проникли в приміщення зазначеної квартири, звідки, з метою обернення на свою користь та особистого збагачення таємно викрали чуже майно, а саме речі що належать потерпілим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , перераховані у вироку, на загальну суму 25 201 грн. 29 коп.

З викраденим чужим майном ОСОБА_9 та ОСОБА_10 спустились на перший поверх будинку АДРЕСА_3 , де сумку з частиною викраденого майна передали чекаючому на них та спостерігаючому за навколишньою обстановкою ОСОБА_15 , після чого всі разом направились в напрямку вул. Довнар-Запольського в м. Києві, де біля будинку № 9/10 були затримані працівниками поліції, якими викрадене у них було вилучено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року в частині призначеного покарання та призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Обґрунтовуючи подану апеляційну скаргу, захисник зазначає про те, що суд першої інстанції, призначаючи покарання її підзахисному прийшов до хибного висновку про відсутність обставин, що пом`якшують його покарання, відповідно до ст. 66 КК України, зазначивши про те, що обвинувачений надав в суді показання про визнання вини наприкінці судового розгляду лише під тиском вагомих доказів, які досліджені в ході розгляду, при цьому в ході судового розгляду свідомо переховувався від суду протягом тривалого часу з грудня 2017 року по 07 серпня 2018 року, у зв`язку з чим оголошувався в розшук, а також суд переконаний, що вжиття обвинуваченим заходів по частковому відшкодуванню моральної шкоди потерпілій в розмірі 4973,50 грн. є недостатнім для висновку про наявність в діях ОСОБА_16 щирого каяття з урахуванням даних про його тривале перешкоджання судовому процесу, відсутності сприяння розкриттю злочину, проте, як вказує захисник, оскільки розкаяння є емоційно-вольовим відношенням до вчиненого, і ОСОБА_5 , який реально не відбував покарання та тривалий час не знаходився в слідчому ізоляторі, можливо саме, перебуваючи у слідчому ізоляторі він зрозумів, що за будь-які вчинки особа отримує винагороду або покарання.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_5 було затримано працівниками 07 серпня 2018 року, а запобіжний захід обрано тільки 23 серпня 2018 року, і у цей період він перебував на свободі та самостійно приходив до суду, хоча у нього була можливість залишити територію України, що свідчить про те, що обвинувачений зробив для себе належні висновки.

Щодо відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_12 , то на думку апелянта, відшкодування моральної шкоди можна вважати обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки це відповідає ст. 66 КК України, в якій не зазначено, яке воно має бути повним чи частковим.

Зокрема, захисник посилається і на те, що у зв`язку з тим, що суд першої інстанції задовольнив позов потерпілої ОСОБА_12 частково, а саме в сумі відшкодування шкоди, то можна зробити висновок про те, що обвинувачений в повному обсязі відшкодував шкоду, і зробив це добровільно, про що зазначалось під час судового розгляду.

Серед іншого, у поданій апеляційній скарзі, захисник просить також врахувати відсутність будь-яких обтяжуючих покарання ОСОБА_5 обставин.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали подану в інтересах останнього апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просив залишити її без задоволення, а вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), за попередньою змовою групою осіб, поєднаній з проникненням у житло, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_5 не оспорюються фактичні обставини вчинених останнім дій та їх правова кваліфікація, а також доведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої апеляційної скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував відсутність обставин, які пом`якшують його покарання та обставин, що обтяжують покарання, особу винного, який визнав вину, на час розгляду справи не має непогашених судимостей, не перебуває на спеціальних обліках, не працює, одружений, вжив заходи по частковому відшкодуванню моральної шкоди потерпілій, а також ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких кримінальних правопорушень, є умисним та корисливим.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , судом не встановлено, так само, як і обставин, що обтяжують його покарання.
З урахуванням вищенаведеного, обставин вчинення злочину, матеріальну шкоду від якого відшкодовано у зв`язку із затриманням винних осіб та вилученням викраденого майна працівниками правоохоронного органу, його вартості, суд першої інстанції визнав, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції статті, яка передбачає кримінальну відповідальність за вчинений злочин.
Крім того, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, відсутності щирого каяття в діях ОСОБА_5 , з огляду на відомості про те, що раніше стосовно обвинуваченого судом вже застосовувалися положення ст. 75 КК України та встановлювався іспитовий строк, проте такі обставини не перешкодили йому вчинити в період цього іспитового строку новий тяжкий злочин, а також інший злочин, передбачений ч. 1 ст. 396 КК України вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що призначене обвинуваченому покарання підлягає відбуванню реально, оскільки виправлення засудженого без відбування покарання неможливе.
Також суд першої інстанції у своєму вироку звернув увагу на те, що в матеріалах кримінального провадження містяться дані про те, що ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК України, в період іспитового строку, встановленого за попереднім вироком суду, проте враховуючи ту обставину, що на час ухвалення оскаржуваного вироку ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 22 грудня 2017 року, яка не оскаржена та набрала законної сили, ОСОБА_5 звільнений від покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08 листопада 2013 року, у виді позбавлення волі строком на чотири роки, суд не застосував до нього правила ст. 71 КК України щодо призначення остаточного покарання за сукупністю вироків.
Приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_5 покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченому покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного, а тому, незважаючи на доводи апеляційної скарги його захисника, це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості.
Більш того, що стосується посилання захисника на наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , як на підставу для зміни вироку щодо останнього, колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки вважає, що суд першої інстанції належним чином мотивував свої висновки щодо відсутності обставин, які відповідно до ст. 66 КК України, помякшують покарання обвинуваченого.

Зокрема, за результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність щирого каяття в діях ОСОБА_5 , оскільки обвинувачений надав показання про визнання своє вини лише наприкінці судового розгляду під тиском вагомих доказів, які були досліджені під час судового засідання.
При цьому, в ході судового розгляду обвинувачений свідомо, протягом тривалого часу, з грудня 2017 року по 07 серпня 2018 року, переховувався від суду, у звязку з чим оголошувався у розшук.
Погоджується колегія суддів і з мотивами суду про те, що вжиття обвинуваченим заходів по частковому відшкодуванню моральної шкоди потерпілій в розмірі 4973 грн. 50 коп. є недостатнім для висновку про наявність в діях ОСОБА_5 щирого каяття, з урахуванням даних про його тривале перешкоджання судовому розгляду та відсутності сприяння у розкритті злочину.
Посилання ОСОБА_5 в суді першої інстанції про своє щире каяття, як обґрунтовано зазначається у вироку суду, носить лише формальний характер, не є щирим та відвертим.
Про відсутність щирого осуду своєї поведінки з боку ОСОБА_5 свідчить і той факт, що незважаючи на ту обставину, що останній, на час розгляду справи, не мав непогашених судимостей, проте фактично інкримінований йому злочин, вчинений 22.01.2016 року, було скоєно в період іспитового строку за попереднім вироком.
Виходячи з вищенаведеного, а також вимог, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, в тому числі про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, не вбачає законних підстав для зміни вироку та пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання, в тому числі із застосуванням положень, передбачених ст. 69 КК України.
За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 , без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/824/2268/2019

Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_17

Доповідач - суддя ОСОБА_1