Провадження № 1-кс/643/7114/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року слідчий суддя Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000569 від 02.02.2019 за ч. 2 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000569 від 02.02.2019 за ч. 2 ст. 190 КК України, в обґрунтування якого зазначив, що 19.04.2019 р. слідчий суддя ОСОБА_4 Московського районного суду м.Харкова постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить мені, ОСОБА_3 , шляхом заборони відчуження та розпорядження нею до скасування арешту майна у встановленому нормами КПК України порядку.
Слідчий, в клопотанні про накладення арешту на майно зазначив, що квартира адресою: АДРЕСА_1 , використана в якості специфічного засобу та знаряддя для заволодіння грошовими коштами потерпілої, у спосіб зловживання її довірою, оскільки після отримання завдатку від потерпілої, їй були надані ключі від цієї квартири, дозволено користуватись квартирою, робити в ній ремонт, облаштовувати меблями, здавати через договір з рієлтером у найм. Тобто, за допомогою використання даної квартири у потерпілої склалася стійка впевненість про переоформлення на неї даної квартири у власність після сплати останнього внеску обумовленої суми її вартості, таким чином було досягнуто формування способу вчинення шахрайства, шляхом зловживання довірою.
З огляду на наведене, слідчий вважає, що зазначена квартира відповідає критеріям ст. 98 КПК України, щодо засобу та знаряддя, що підтверджує спосіб вчинення злочину, наявність якого є предметом доказування у кримінальному провадженні.
Зважаючи на вищевказане, з метою збереження речових доказів у слідства виникла необхідність в накладенні арешту на квартиру АДРЕСА_2 , в зв`язку з чим слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, зазначивши що необхідно накласти арешт на вказану квартиру.
Відповідно до витягу з ЄРДР, кримінальне провадження № 0000569 відкрито за ч. 2 ст. 190 КК України за фактом заволодіння грошовими коштами, шляхом зловживання довірою, а саме під приводом придбання квартири АДРЕСА_2 .
Твердження слідчого про те, що зазначена квартира є засобом та знаряддям вчинення кримінального правопорушення є безпідставним, квартира, належить на праві приватної власності мені, ОСОБА_3 , та моя причетність до кримінального правопорушення наразі слідчим не доведена. Я взагалі перший раз чую про вказане кримінальне провадження. Мене ніхто не визивав та не допитував по цій справі. Я ніколи не бачив та не спілкувався з потерпілою ОСОБА_5 , тим паче не укладав з нею жодних угод про продаж моєї квартири та не отримував гроші.

Таким чином, підстав стверджувати, що вказана квартира відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КК України - не має.
Заявник в клопотанні вказував, що накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 в даному кримінальному провадженні не досягне жодної мети, передбаченої ч. 2 ст. 170 КПК України.

В зв`язку із викладеним заявник просив суд скасувати арешт майна, вжитий ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_4 від 19.04.2019 р. про накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , шляхом заборони відчуження та розпорядження нею.

На судове засідання заявник його представник не з`явились, від представника заявника до початку судового засідання надійшла заява про розгляд клопотання за її відсутності, клопотання підтримала, наполягала на його задоволенні.

Слідчий, прокурор на судове засідання не з`явились про час та місце розгляду питання повідомлені своєчасно та належним чином, від слідчого надійшли матеріали кримінального провадження в прошитому, проте не пронумерованому вигляді.

Слідчий суддя, розглянувши клопотання, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини: що слідчим відділом Московського ВП ГУ НП в Харківській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000569 від 02.02.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб. Досудовим розслідуванням встановлено, що 26.01.2019 до Московського ВП ГУНП в Харківській області надійшло звернення ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_3 та іншими невстановленими особами шляхом зловживання довірою, під приводом купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1 заволодів її грошовими коштами, чим спричинив матеріальні збитки. Допитана за даним фактом потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що в 2016 році вона познайомилася з ОСОБА_6 , з яким вона стала проживати однією сім`єю, як з чоловіком, без реєстрації шлюбу. Вони мали спільний побут, але бюджети були роздільні. ОСОБА_6 працював без оформлення трудових стосунків у ОСОБА_7 в ПТ «Ломбард Статус С.В. Коритін и Компанія». В ході спільного проживання ОСОБА_5 завагітніла, тому в січні 2017 вона вирішила придбати житло для майбутньої дитини за власний кошти. Для цього ОСОБА_8 , продала за 13000 доларів США автомобіль, який належав її батьку ОСОБА_9 та стала шукати житло. Тоді ОСОБА_6 запропонував придбати житло у ОСОБА_7 та розповів, що ПТ «Ломбард Статус С.В. Коритін и Компанія» надає грошові кошти під заставу рухомого та нерухомого майна, укладаючи договори іпотеки, але стороною вказаних договорів (іпотекодержателем) є не ПТ «Ломбард Статус С.В. Коритін и Компанія», а фізичні особи, які фактично працюють на ПТ «Ломбард Статус С.В. Коритін и Компанія». У разі якщо боржники не повертають отримані взяті кредити, тоді їх майно реалізовується третім особам. За такою схемою ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_5 придбати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у іпотекодержателя ОСОБА_3 , який працює у ОСОБА_7 . Вартість вказаної квартири була встановлена у розмірі 25000 доларів США. Оскільки стосунки між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були довірливими та останній запевняв у вигідності угоди, документально угода оформлена не була. Згідно усної домовленості між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , гроші ОСОБА_7 буде передавати ОСОБА_6 особисто, а після останнього внеску за вказану квартиру, право власності буде переоформлена на ОСОБА_5 . Після цього, в лютому 2018 року ОСОБА_5 передала ОСОБА_6 , грошові кошти в сумі 13000 доларів США початкового внеску за квартиру, для передачі їх ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_6 приніс ключі від квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Після цього ОСОБА_5 за власні кошти зробила ремонт у квартирі, придбала меблі та побутову техніку, якою обладнала зазначену квартиру. На початку березня 2017 року ОСОБА_5 передала ОСОБА_6 ще 1000 доларів США для ОСОБА_7 . В подальшому, в період з 1 по З число кожного місяця, починаючи з квітня 2017 по жовтень 2018 року ОСОБА_5 передавала ОСОБА_6 по 500 доларів США за вищевказану квартиру, для ОСОБА_7 . Таким чином, загальна сума, яку ОСОБА_5 передала ОСОБА_6 склала 23500 доларів США. В середині жовтня 2018 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 посварилися, та ОСОБА_6 переїхав мешкати до своїх батьків. Оскільки ОСОБА_5 залишилося сплатити ще 2000 доларів США ОСОБА_7 , то вона вирішила передати кошти останньому особисто, через дружину ОСОБА_7 - ОСОБА_10 , яку знала особисто. В середині жовтня 2018 року ОСОБА_5 зустрілася з ОСОБА_10 та передала їй грошові кошти в сумі 2000 доларів США для ОСОБА_7 . Коли виникло питання переоформити право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на ОСОБА_5 , ОСОБА_7 відповів, що гроші йому привозив ОСОБА_6 , тому щоб ОСОБА_5 вирішувала усі питання щодо узгодження права власності з ним. В свою чергу, ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_5 про те, що він весь цей час її обманював та ані квартири, ані сплачених за квартиру грошей вона не отримає, додавши, що таким чином вони «розводять» довірливих людей. В зв`язку з викладеним, ОСОБА_5 звернулася до поліції з заявою про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.
Таким чином, квартира АДРЕСА_2 використана в якості специфічного засобу та знаряддя для заволодіння грошовими коштами потерпілої, у спосіб зловживання її довірою, оскільки після отримання завдатку від потерпілої, їй були надані ключі від цієї квартири, дозволено користуватись квартирою, робити в ній ремонт, облаштовувати меблями, здавати через договір з реєлтером у найм. Тобто, за допомогою використання даної квартири у потерпілої склалася стійка впевненість про переоформлення на неї даної квартири у власність після сплати останнього внеску обумовленої суми її вартості, таким чином було досягнуто формування способу вчинення шахрайства, шляхом зловживання довірою.
В ході додаткового допиту потерпілої ОСОБА_5 пояснила, що їй стало відомо про те, що в теперішній час квартира за адресою: АДРЕСА_3 виставлена на продаж, про що вона дізналася з мережі інтернет та від ОСОБА_6 , який повідомив, що продасть зазначену квартиру та залишить потерпілу без засобів для існування.
Під час досудового розслідування від потерпілої ОСОБА_5 надійшов цивільний позов до ОСОБА_6 та інших співучасників кримінального правопорушення про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі 882000 гривень 00 копійок.
Питання щодо арешту майна квартири АДРЕСА_2 під час досудового розслідування розглядалось неодноразово.

Суд вважає, що виходячи з відомостей, що містяться в матеріалах кримінального провадження, підстави стверджувати, що вказана квартира відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КК України - відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

З наданих слідчим матеріалів та матеріалів кримінального провадження вбачається, що на даний час у кримінальному провадженні підозра жодній особі не повідомлена.

Наявний в матеріалах кримінального провадження цивільний позов заявлено до ОСОБА_6 , відомості про надання заявнику - ОСОБА_3 будь-якого процесуального статусу в даному кримінальному провадженні - відсутні.

За змістом п.2.6 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 №4 навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваною або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного.

Слідчий суддя дійшов висновку, що втручання державного органу у право на мирне володіння майном повністю порушує справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав власника майна, тобто становить "особистий і надмірний тягар для особи".

Аналогічна позиція викладена ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16: «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31.10.1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП], заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII).

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Також, згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1)існує обгрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3)може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

З урахуванням викладеного, слідчий судді дійшов висновку, що клопотання обґрунтоване і підлягає задоволенню.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 170-174, 309, 369-372, 376, 395 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна задовольнити.

Арешт, накладений на розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , шляхом заборони відчуження та розпорядження нею, накладений на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_4 від 19.04.2019 р. - скасувати.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_11