Справа № № 585/3123/19
Номер провадження 1-в/585/236/19
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И

30 вересня 2019 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі суду в м. Ромни, клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на біль м`який вид покарання,-

В С Т А Н О В И В :
До суду звернувся засуджений ОСОБА_5 з клопотанням і просить замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання певний строк. В обґрунтування клопотання вказав, що 07.11.2003 року він був засуджений апеляційним судом Чернігівської області за ст.115 ч.2 п.12 КК України до довічного позбавлення волі. Станом на серпень місяць 2019 року ним відбуто 16 років та 3 місяці призначеного покарання без урахування перегляду за ст.72 ч.5 КК України. Зазначає, що згідно п.п. 3,4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2000 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» та положень ч.2 ст.82 КК України, зміна не відбутої частини покарання більш м`яким, застосовується лише до осіб засуджених до позбавлення волі на певний строк. Статтею 87 КК України встановлено єдине право довічно позбавлених волі на помилування Президента. Інших механізмів звільнення довічників від покарання в Українському законодавстві не передбачено. Європейський комітет з запобігання катувань, як і Європейський Суд з прав людини окремо визнав існуючим механізм помилування довічників таким, що не є такою реалістичною перспективою звільнення. Стаття 3 Конвенції з прав людини передбачає: нікого не може бути піддано катуванню, або нелюдському, такому що принижує гідність поводженню або покаранню. Ця стаття була інтегрована ЄСПЛ, а саме він тлумачить Конвенцію. У відповідності до його тлумачення у контексті довічного позбавлення волі ст.3 повинна інтегруватись як така, що вимагає зменшуваності покарання у розумінні перегляду справи, яка дозволяє національній владі переглянути : чи були зміни довідника, що перебуває настільки значними, чи був прогрес у напрямку виправлення таким, що продовження тримання особи в ув`язненні, не може більше виправдовуватися, з огляду на обґрунтовані пенологічні підстави. Рішення у справі «Вінтер та інші, проти Сполученого Королівства» та рішенням ЄСПЛ «Петухов проти України» № 2 вказує на те, що встановлено порушення Україною ст.3 Конвенції ЗПЛОС. В частині застосування національними судами до осіб покарання у виді довічного позбавлення волі без можливості перегляду справи з подальшим звільненням від покарання. Також ОСОБА_5 звертає увагу на те, що у справі «Лазно Магер , проти Угорщини» європейським судом встановлено, що помилування не відповідає вимогам ст.3 Конвенції. Український порядок помилування так само не вимагає від президента мотивувати рішення про відмову у помилуванні, та не вказує, що має робити засуджений до довічного позбавлення волі для того щоб отримати помилування. Для задоволення вимог ст.3 Конвенції, довічне покарання має бути зменшуваним, тобто має бути перспектива звільнення особи від довічного позбавлення волі. А тому відповідно до п.п.9,12 Резолюції Комітету міністрів Ради Європи щодо поводження із засудженими до тривалих строків ув`язнення, перегляд довічного позбавлення волі чи його заміни більш м`яким має відбуватись після відбуття засудженим 8-14 років позбавлення волі та повторюватись через регулярні проміжки часу. ОСОБА_5 вказує на те, що не дивлячись на відсутність у КК України механізму дострокового звільнення довічного позбавлення волі чи його заміни більш м`яким, стаття 28 Конституції України та ст.3 Конвенції мають бути застосовані і до нього. Така відсутність механізму у КК України не узгоджується з Конституцією, Конвенцією та практикою європейського суду, які мають вищу юридичну силу на відміну від КК України і мають бути застосовані до нього.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав клопотання і просив його задоволити. Додатково пояснив що він взагалі не винен у вчиненні злочину і пркуоратура допустила в обвинуваченні формулювання, які не визначені законом, тому просить хоча б змінити йому покарання з довічного позбавлення волі на строк.
На думку прокурора заявлене клопотання безпідставне та необгрунтоване, просив суд відмовити у його задоволені.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_4 підтримала клопотання засудженого .
ОСОБА_5 засуджений вироком колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Чернігівської області від 7 листопада 2003 року за п.12 ч.2 ст.115 КК України і йому призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_5 необхідно обчислювати з 4 червня 2003 року. Запобіжний захід засудженому ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити взяття під варту. (а.ос.с.10-17). Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 03.02.2004 року вирок апеляційного суду Чернігівської області від 07.11.2003 року залишено без змін.

Згідно розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, вирок апеляційного суду Чернігівської області від 07.11.2003 року відносно ОСОБА_5 набрав законної сили 03.02.2004 року. (а.ос.с.26).

Відповідно до ухвали Новозаводського районного суду міста Чернігова від 17 серпня 2016 року ОСОБА_5 засудженому за вироком колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Чернігівської області від 07.11.2003 року за ст. 115 ч.2 п. 12 КК України до довічного позбавлення волі зараховано у строк відбування покараня строк попереднього ув`язнення з 04.06.2003 року по 03.02.2004 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.(а.ос.с.35-36)

На даний час засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі «Роменська виправна колонія (№56)».

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати такі питання, зокрема, про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 74 КК України.
Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.
Відповідно до ч.1 ст. 82 КК України особам, які відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст.82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.
Ч. 1 ст. 64 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року (справа №5-16кс11), покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.
Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
Щодо застосування судом рішень ЄСПЛ, на які посилається заявник, зокрема «Пєтухов проти України».
Глава 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV у ст.17 визначає порядок виконання рішень ЄСПЛ, яка містить лише вказівку на те, що суди можуть відновити попередній стан Стягувача шляхом, зокрема повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі (п. а ч. 3 ст. 10), при цьому мова йде про конкретну особу, щодо якої постановлено рішення ЕСПЛ. Така обставина в даному випадку відсутня.
Іншим чином суд загальної юрисдикції не може виконувати Рішення ЄСПЛ, оскільки такий обов`язок на нього не покладено законодавством.
Заходами загального характеру, відповідно ст. 13 Закону є: заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема: а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування; б) внесення змін до адміністративної практики; в)забезпечення юридичної експертизи законопроектів; г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи; д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.
Всі перелічені заходи також не належать до функції відправлення правосуддя, отже не можуть бути застосовані судом.
В той же час, у рішенні Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України» (№2) («Заява № 41216/13») в п. 194 зазначено про те, що суд відмічає, що зазначена справа в тій частині, що стосується неможливості скоротити довічне позбавлення волі, розкриває системну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру. Характер визнаних порушень згідно ст. 3 Конвенції передбачає, що для належного виконання даного рішення від держави-відповідача може знадобитися створення реформи системи перегляду довічних вироків.
Таким чином у задоволенні заяви ОСОБА_5 слід відмовити за її безпідставністю, оскільки на сьогоднішній день в КК України та КПК України відсутній механізму реалізації заміни довічного ув`язнення на строкове, який би міг бути застосований судом.
Керуючись ст. 28, 57, 127, 129 Конституції України, ст. ст. 64, 74, 82, 87 КК України, ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст. 537, 539 КПК України, -

П О С Т А Н О В ИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`який вид покаранням, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя: підпис…
Копія вірна:

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1