Ухвала
Іменем України
26 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 372/2914/14-к
провадження № 51-1823км19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
виправданого ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Воркути Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 ,раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України визнано невинним та виправдано.
Органами досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він,15 квітня 2004 року постановою Господарського суду Київської області по справі №192/12б-98 був призначений арбітражним керуючим-ліквідатором банкрута ВАТ «Григорівський цукровий завод», що розташований в с. Григорівка Обухівського району Київської області, тобто він обіймав посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, тобто був службовою особою.
12 грудня 2006 року. в м. Києві, діючи в порушення вимог ст. 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного майна», діючи від імені ВАТ «Григорівський цукровий завод», достовірно знаючи, що об`єкт незавершеного будівництва - «Будинок житловий 12-квартирний», розташований на вул. Комсомольській у с. Григорівка Обухівського району Київської області, перебуває у державній власності, умисно уклав з Українською аграрною біржею договір № 0402.04/16, а, в подальшому, 27 грудня 2006 року в м. Києві уклав договір купівлі-продажу цієї нерухомості з ТОВ «Агропромінвест» за ціною 42000 грн.
Разом з тим, відповідно до висновку № 5433/5434 судової будівельно-технічної експертизи від 07 липня 2008 року, дійсна (ринкова) вартість об`єкту незавершеного будівництва становила 512 574 грн.
Тобто, відчуженням зазначеного об`єкту нерухомості, державі були заподіяні збитки саме на зазначену суму, яка у 250 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що є тяжкими наслідками.
Зазначені дії ОСОБА_6 , як арбітражного керуючого-ліквідатора банкрота ВАТ «Григорівський цукровий завод», який перевищив свої службові повноваження при відчуженні об`єкту незавершеного будівництва - 12-квартирного житлового будинку в с. Григорівка Обухівського району Київської області, що перебував у державній власності, та спричинило тяжкі наслідки, органом досудового слідства кваліфіковано як вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 365 КК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ставить питання про скасування постановлених судових рішень щодо ОСОБА_6 та направлення справи на новий судовий розгляд. В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення кримінально-процесуального закону при постановленні зазначених судових рішень. Наголошує на тому, що суд, досліджуючи наявні у матеріалах кримінальної справи докази, які вказують на причетність ОСОБА_6 до злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України надав їм неправильну оцінку і, не навівши обґрунтувань відповідно до ст. 334 КПК України 1960 року, безпідставно виправдав його за відсутністю в його діях складу злочину. Крім того, судом першої інстанції, всупереч клопотання сторони обвинувачення не допитано ряд свідків. До того стверджує, що судом першої інстанції всупереч вимогам ч. 4 ст. 349 КПК України 1960 року було позбавлено прокурора належним чином скористатися правом на подачу апеляційної скарги, оскільки копія вироку суду була надана йому після спливу строку апеляційного оскарження. Апеляційний суд у свою чергу, не врахувавши доводів апеляційної скарги прокурора, всупереч вимогам ст. 377 КПК України 1960 року, допущених місцевим судом помилок не виправив та необґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без змін.
Аналогічні доводи з проханням скасувати судові рішення, викладені і в касаційній скарзі прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції.
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченнях на касаційні скарги прокурорів захисники виправданого ОСОБА_6 - адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_9 посять залишити їх без задоволення як безпідставні.
У судовому засіданні прокурор підтримав касаційні скарги частково та просив скасувати ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий апеляційний розгляд. Виправданий та його захисники заперечували проти задоволення касаційних скарг прокурорів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Мотиви Суду
Прокурори у своїй касаційних скаргах, поряд із зазначенням про істотні порушення норм КПК України та неправильне застосування кримінального закону України при винесенні оскаржуваних судових рішень, ставлять питання і про неналежну оцінку доказів, які були предметом дослідження в судах першої та апеляційної інстанцій, тобто вказують на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК України 1960 року до компетенції касаційного суду не відноситься перевірка обставин, зазначених у статті 369 цього Закону щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, які оскаржуються прокурорами. У зв`язку з наведеним доводи касаційних скарг в цій частині у касаційному порядку перегляду не підлягають.

Відповідно до ст. 323 КПК України 1960 року як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, та оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Згідно з ч. 2, 4 ст. 327 КПК 1960 року обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчинені злочину доведена. Виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також, коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину. При цьому виправдувальний вирок відповідно до ч. 1 ст. 327 КПК України 1960 року повинен бути мотивованим судом.
Перевіркою матеріалів справи встановлено, що висновки суду про виправдання ОСОБА_6 у вчиненні у злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України у зв`язку з відсутністю події злочину ґрунтується на ретельно перевірених у судовому засіданні доказах.
Відповідно до ст. 65 КПК України 1960 року доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як убачається з матеріалів справи, висновки суду про визнання ОСОБА_6 виправданим у пред`явленому йому органами досудового слідства обвинуваченні відповідають фактичним обставинам справи, які встановлені з урахуванням усіх даних, що мали бути взяті до уваги при з`ясуванні дійсних обставин події, та ґрунтуються на зібраних й належним чином проаналізованих доказах.
Так, судом проаналізовано надані в судовому засіданні показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , оголошені показання свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , досліджений ряд письмових доказів, зокрема:
- звіт консалтингової фірми «Апстрім-Експерт» від 04 травня 2004 року про незалежну оцінку вартості майна ВАТ «Григорівський цукровий завод» за адресою Київська область, Обухівський район, с. Григорівка, даних про перебування на обліку об`єкту незавершеного будівництва «Будинок житловий 12-квартирний», що розташований на вул. Комсомольська в с. Григорівка Обухівського району Київської області, немає (т. 1, а.с. 242 т. 2 а.с. 1-269);
- звіт від 29 вересня та 22 жовтня 2004 року ПП «Род» та консалтингової фірми «Апстрім-Експерт» від 14 лютого 2005 року оцінки вартості активів ВАТ «Григорівський цукровий завод» в процесі проведення ліквідаційної процедури, ніяких відомостей щодо об`єкту незавершеного будівництва «Будинок житловий 12-квартирний» також немає (т.5 а.с.192-293, т.6 а.с.1-42, 43-122);
- звіт ПП «Род» від 12 грудня 2006 року про проведення незалежної оцінки вартості незавершеного будівництва 12-ти квартирного житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_2 , належного ВАТ «Григорівський цукровий завод», станом на 30 листопада 2006 року його вартість становить 33940 грн. (т. 11 а.с. 55-94);
- висновок № 5433/5434 судової будівельно-технічної експертизи від 07 липня 2008 року, дійсна (ринкова) вартість нерухомого майна, а саме об`єкта незавершеного будівництва «дванадцятиквартирного житлового будинку», що розташований на вулиці Комсомольській у селі Григорівка Обухівського району Київської області, в цінах на 27 грудня 2006 року, виходячи із принципу розумної обережності оцінок, без врахування вартості земельної компоненти, становила: 512 574 (п`ятсот дванадцять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) гривні без урахування ПДВ (т.11 а.с. 41-53);
- постанову Київського міжобласного апеляційного господарського суду у справі № 9/420-07 від 10 вересня 2008 року, у задоволенні позову прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави, в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області, до ВАТ «Григорівський цукровий завод», ТОВ «Агропромінвест» про визнання договору купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва недійсним відмовлено з підстав того, що ТОВ «Агропромінвест» є добросовісним набувачем об`єкта незавершеного будівництва і на момент придбання його за плату не знало всіх обставин діяльності ВАТ «Григорівський цукровий завод», зокрема і процедури ліквідації. До того ж, в судовому засіданні ні прокурором, ні представниками Фонду держмайна України у Київській області не було надано доказів, що об`єкт незавершеного будівництва перебував на балансі чи будувався за кошти держави (т.13 а.с. 253-262), а також інші докази у справі.
Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд першої інстанції, а в подальшому і суд апеляційної інстанції дійшли висновку, що наявні докази не доводять перебування спірного об`єкта незавершеного будівництва у державній власності або його забудову за держані кошти, його безпідставне вилучення або виключення із статутного фонду ВАТ «Григорівський цукровий завод», приховування ОСОБА_6 зазначеної обставини перед комітетом кредиторів, а тому, як і заподіяння самої шкоди державі з порядком її визначення та точного розміру. З вказаним висновком погоджується і колегія суддів .
Таким чином, зважаючи на досліджені докази, надані стороною обвинувачення, суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність в діях ОСОБА_6 ознак складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.
Що стосується доводів прокурорів про те, що суд, ігноруючи клопотання сторони обвинувачення, не допитав ряд свідків, то вони є необґрунтованими виходячи з наступного.
Так, з матеріалів справи вбачається, що вказані прокурором свідки неодноразово викликалися у судове засідання, також судом застосовувався привід цих осіб, проте вони так і не прибули у судове засідання, а тому суд з дотриманням вимог ст. 306 КПК України 1960 року, оголосив їх показання, про що не заперечувала і сторона обвинувачення.
Твердження прокурорів про те, що судом першої інстанції було порушено засади змагальності сторін та сторона обвинувачення не могла належним чином скористатися правом на подання апеляції є неспроможними, оскільки матеріали справи свідчать, що прокурор у повній мірі скористався таким наданим правом, подав апеляційну скаргу, яка була прийнята судом до розгляду.
Перевіркою встановлено, що при розгляді кримінальної справи щодо ОСОБА_6 апеляційний суд відповідно до ст. 377 КПК України 1960 року навів у своєму рішенні суть зазначених у апеляційній скарзі прокурора доводів, аналогічних доводам касаційних скарг, ретельно їх перевірив, проаналізував і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення про безпідставність виправдання підсудного у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Таким чином, у касаційних скаргах прокурорів не наведено інших доводів, які не були б предметом дослідження суду апеляційної інстанцій та свідчили б про незаконність ухвалених щодо ОСОБА_6 судових рішень і спростовували б висновки цього суду.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть за собою безумовне скасування судових рішень, як про це зазначено у касаційних скаргах прокурорів, не встановлено.
Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд

постановив:
Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції - без задоволення.
Ухвала остаточна й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3