УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2019 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , захисника ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Шевченківського районного суду м. Києва скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 на зміну раніше повідомленої підозри від 22.01.2019 у кримінальному провадженні № 420 180 000 000 023 21 від 19.09.2018 за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 365 КК України,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м.Києва в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 звернулась його захисник ОСОБА_3 зі скаргою на повідомлення від 22.01.2019 заступника Генерального прокурора ОСОБА_6 про зміну раніше повідомленої ОСОБА_4 підозри за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 365 КК України.

На думку захисника, підозра є необґрунтованою, оскільки базується лише на показаннях зацікавлених осіб, необ`єктивному аналізі відеодоказів, викривленому тлумаченні показань працівників поліції.

Крім того, як вважає ініціатор скарги, в діях ОСОБА_4 відсутні склади інкримінованих йому злочинів.

На переконання захисника, оскаржуване повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри здійснено з порушенням норм кримінального процесуального законодавства через те, що згідно з п. 2 ч.1 ст. 481 КПК України повідомлення про підозру працівнику Національного антикорупційного бюро України має здійснюватися лише Генеральним прокурором або виконувачем обов`язків Генерального прокурора.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_3 , підозрюваний ОСОБА_4 просили скаргу задовольнити з наведених у ній підстав, крім того, просили взяти до уваги практику Європейського суду з прав людини щодо якості законів, які мають бути конкретними та зрозумілими, не повинні містити в собі суперечливі положення.

Прокурор заперечувала проти задоволення скарги, наполягаючи, що оскаржуване стороною захисту повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_4 ґрунтується на матеріалах досудового розслідування.

Прокурор також просила взяти до уваги, що п. 3 ч. 1 ст. 481 КПК уповноважує заступника Генерального прокурора здійснювати повідомлення про підозру працівникам НАБУ.

Слідчий суддя, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, дослідивши скаргу та долучені учасниками розгляду матеріали, дійшов висновку про таке.

Генеральною прокуратурою України 19.09.2018 до ЄРДР під № 420 180 000 000 023 21 внесені відомості про кримінальні правопорушення за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ст. 348, ч. 2 ст. 365 КК України.

У цьому кримінальному провадженні 22.10.2018 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 289 КК України.

Згодом, а саме 22.01.2019 заступником Генерального прокурора ОСОБА_6 здійснено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 365 КК України.

У подальшому, 16.04.2019 постановою прокурора з провадження № 420 180 000 000 02321 матеріали за підозрою ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 365 КК України виділені в окреме провадження за № 620 190 000 000 004 91, досудове розслідування у якому здійснюється центральним апаратом Державного бюро розслідувань.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК підозрюваний та його захисник мають право оскаржити повідомлення прокурора про підозру. Скарги зазначеної категорії розглядаються слідчим суддею за місцем розташування органу досудового розслідування.

У силу ст. 276 КПК повідомлення про підозру обов`язково здійснюється у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених КПК запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Враховуючи зміст повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_4 від 22.01.2019 підставою для цього став п. 3 ч.1 ст. 276 КПК, тобто наявність достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Вказана процесуальна норма, наділивши слідчого тапрокурора дискреційними повноваженнями щодо повідомлення особи про підозру,одночасно встановила, що підставою для прийняття відповідного процесуального рішення є наявність достатніх доказів.

У силу ст. 94 КПК слідчий та прокурор, слідчий суддя, суд оцінюють докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Отже, прокурору процесуальним законом надано право на підставі власної оцінки належності, допустимості та достовірності зібраних доказів приймати рішення щодо повідомлення особі про підозру.

Згідно з практикою ЄСПЛ «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» зазначено, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що необхідні для обґрунтування обвинувального вироку.

Отже, на цій стадії досудового розслідування, слідчий суддя, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направленні справи до суду.

З огляду на зазначене, слідчий суддя вважає, що наданими прокурором матеріалами досудового розслідування достатньою мірою підтверджується наявність в діях підозрюваного ОСОБА_4 ознак інкримінованих йому злочинів.

Відповідно до ст. 368 КПК судом під час ухвалення вироку з-поміж іншого вирішуються питання, чи мало місце діяння злочину, чи містить це діяння склад злочину, чи винен обвинувачений у вчиненні цього злочину.

Таким чином, лише суду, після проведення судового розгляду, дослідження та оцінкиусієї сукупності доказів,надане право встановити наявність події та складу злочину, доведеність вини обвинуваченого та інші обставини.

У той же час слідчий суддя бере до уваги, що відповідно до ч.1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 у справі № 15-рп/2004).

Складовими верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 8-рп/2005).

Статтею 8 КПК встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Таким чином, суд під час розгляду справи має керуватися вказаним принципом, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини » суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні у справі «Круслен проти Франції» вказав, що у національному законодавстві мають існувати обмежувальні заходи проти свавільного втручання влади у здійснення громадянами своїх прав. Формула «передбачено законом» у контексті п.2 ст. 8 Конвенції вимагає, щоб дії влади мали відповідні підстави у національному законодавстві, одночасно це положення передбачає, що закони мають бути чіткими і зрозумілими, щоб надати громадянам необхідну інформацію стосовно обставин та умов, за яких публічна влада наділяється повноваженнями застосування цього закону щодо громадянина. Крім того, цей закон не може суперечити принципу верховенства права (п.27).

Таким чином, принцип правової визначеності передбачає, що органи державної влади мають бути обмежені у своїх діях заздалегідь встановленими правилами, які дають можливість передбачити з великою точністю заходи, що будуть застосовані представниками влади в тій чи іншій ситуації.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін).

У справі «Щокін проти України» ЄСПЛ зазначив, що відсутність необхідної ясності та точності національного законодавства, яке передбачає різне тлумачення закону, суперечить вимогам «якості закону» у значенні Конвенції, через що не забезпечило адекватний захист від свавільного втручання органів державної влади у права особи.

Отже, норма національного законодавства має відповідати принципу верховенства права, у т.ч. принципу правової визначеності та якості закону.

Відповідно до ст. 6 КПК щодо окремої категорії громадян передбачений особливий порядок кримінального провадження.

Вказані привілеї викликані певним статусом цих осіб, оскільки діяльність останніх спрямована на забезпечення функціонування основних державних інститутів. Ці привілеї покликані захищати незаконне втручання у виконання ними професійних обов`язків, встановлюють особливий порядок державного захисту від перешкоджання виконанню ними покладених на них обов`язків.

Главою 37 КПК встановлені особливості кримінального провадження щодо окремих категорій осіб, до яких пункт 9 частини 1 статті 480 КПК відносить і працівників НАБУ, отже, відносно останніх здійснюється особливий порядок кримінального провадження.

Особливий порядок передбачає, зокрема, що письмове повідомлення про підозру цим особам має здійснюватися конкретно визначеною службовою особою, тобто у такий спосіб працівники НАБУ отримують додаткові гарантії захисту від незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Стаття 10 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» до працівників Національного бюро відносить осіб начальницького складу, державних службовців та інших працівників, які працюють за трудовими договорами в НАБУ.

Тобто, спеціальний закон, яким унормована діяльність НАБУ, визначив лише одну категорію співробітників Національного бюро, а саме працівників НАБУ.

Аналізуючи ст. 481 КПК з позиції принципу верховенства права, правової визначеності та якості закону слідчий суддя відмічає, що її положення мають суперечливий зміст, який допускає прийняття процесуального рішення щодо тієї самої категорії осіб різними службовими особами Генеральної прокуратури України.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 481 КПК повідомлення про підзору Директору або іншому працівнику Національного антикорупційного бюро України здійснюється Генеральним прокурором (виконувачем обов`язків Генерального прокурора).

Отже, спеціальна процедура повідомлення працівників НАБУ про підозру за п.2 ч.1 ст. 481 КПК встановила механізм, відповідно до якого кримінальне переслідування цих осіб може бути розпочато виключно вищою посадовою особою Генеральної прокуратури, що покликано забезпечити належне дотримання прав та гарантій, наданих цим особам за законом.

У той же час, пункт 3 частини1 статті 481 КПК збільшив коло осіб, які мають право повідомити про підозру працівникам Національного антикорупційного бюро України, включивши до цього переліку заступників Генерального прокурора.

Вказаний дефект закону, порушивши принцип правової визначеності, передбачив можливість іншим службовим особам Генеральної прокуратури на власний розсуд вирішувати, хто саме буде здійснювати повідомлення про підозру працівників НАБУ.

У справі «Ольссон проти Швеції» ЄСПЛ зазначив, що норма національного закону не може розглядатись як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки.

Керуючись викладеним, слідчий суддя переконаний, що пункт 3 частини 1 статті 481 КПК, розширивши за рахунок невизначеної кількості заступників Генерального прокурора перелік осіб, що наділені правом розпочати процедуру притягнення працівника НАБУ до кримінальної відповідальності, суттєво зменшив ступінь захищеності останніх, звузив обсяг гарантованого їм державою імунітету від незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Європейський суд у рішеннях у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції» зазначив, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить в тому числі і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони.

Слідчим суддею також враховуються вимоги ч. 6 ст. 9 КПК, відповідно до якої у разі, коли положення КПК неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК, першою такою засадою є принцип верховенства права (п.1 ч.1 ст. 7 КПК).

Сукупність наведеного свідчить про порушення принципу правової визначеності, що суперечить засадам верховенства права, внаслідок чого робить неможливим поширення дії пункту 3 частини 1 статті 481 КПК на рішення посадових осіб Генеральної прокуратури щодо здійснення повідомлення про підозру працівникам НАБУ.

Зазначене дає підстави для висновку, що правом здійснення письмового повідомлення про підозру працівнику НАБУ наділений лише Генеральний прокурор.

Реалізація вказаної процесуальної дії іншими посадовими особами не відповідає принципу верховенства права, внаслідок чого має бути визнана як така, що суперечить закону.

У силу п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК до повноважень слідчого судді віднесене скасування повідомлення прокурора про підозру.

Таким чином, повідомлення заступника Генерального прокурора ОСОБА_6 від 22.01.2019 про зміну раніше повідомленої підозри у кримінальному провадженні № 420 180 000 000 023 21 від 19.09.2018 щодо вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 365 КК України підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 8 Конституції України, ст. 10 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України», ст. 7, 9, 276, 303, 481 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 задовольнити.

Повідомлення заступника Генерального прокурора ОСОБА_6 від 22.01.2019 про зміну раніше повідомленої підозри у кримінальному провадженні № 420 180 000 000 023 21 від 19.09.2018 щодо вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень за ч. 3 ст. 289, ч. 2 ст. 365 КК України скасувати.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду упродовж п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1