ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/2836/17 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3358/19 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 31 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_8 , щодо продовження строків тримання під вартою,
ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою суд продовжив строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до 28 грудня 2019 року.

Судове рішення мотивоване тим, що ризики, передбачені ч. 1 ст.177 КПК України, продовжують існувати, а саме ризик переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому суд враховував тяжкість та кількість злочинів, які інкримінуються обвинуваченому.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вказує, що прокурор не довів наявність ризиків, встановлених судом. Зазначає, що законодавство України забороняє утримувати осіб під варто, позбавляти їх свободи без належних підстав. Також наголошує що суд не є безстороннім, оскільки продовжив запобіжний захід без належних підстав. Повідомляє, що знаходиться під вартою з травня 2017 року.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Прокурор обґрунтовує підозру ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, а саме за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 190 та ч.2 ст. 289 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі, в т.ч. на строк до восьми років, зібраними під час досудового розслідування доказами.

Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_8 .

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Крім того ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 був раніше судимий вироком Ленінського районного суду міста Харкова від 18.10. 2016 року за ч.1, ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України, причому ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16.02.2017 року його було звільнено від відбування цього покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

Крадіжки та шахрайство, які інкримінуються ОСОБА_8 вчинені в квітні- травні 2017 року.

Вказане, на думку колегії суддів свідчить про стійку антисоціальну поведінку ОСОБА_8 , який не має постійного місця роботи .

Крім того , під час апеляційного розгляду було з`ясовано, що в серпні 2018 року було оголошено розшук ОСОБА_8 , який , перебуваючи під домашнім арештом, не дотримався належної процесуальної поведінки. Органами досудового розслідування обвинуваченому була висунута підозра у вчиненні злочину за ч.2 ст. 289 КК України в січні 2019 року, після чого він був взятий під варту. Наявність зазначеної обставини не спростовувалась стороною захисту.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду міста Харкова від 31 жовтня 2019 року стосовно ОСОБА_8 , щодо продовження строків тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді