КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 жовтня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та ДУ «Київський слідчий ізолятор», матеріали з кримінального провадження №0001017 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року продовжено термін дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 28 вересня 2019 року включно, без визначення розміру застави.

Таке рішення суд мотивував існуванням ризиків можливої спроби ОСОБА_7 переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження (потерпілих та свідків), які ще не допитані, оскільки володіє відповідними зв`язками та даними щодо учасників судового провадження, і з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій, а до того ж, будучи мешканцем іншого регіону (зареєстрований та проживає в м. Носівка Чернігівської області), має реальну можливість вживати заходів щодо неотримання судових викликів у встановлений процесуальний спосіб. При _____________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2716/2019 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 2 ст. 289 КК України Доповідач ОСОБА_1
цьому наявність у обвинуваченого міцних сімейних зв`язків, постійного місця проживання тощо, неможливо на даний час віднести до тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання. Тому наявним реальним ризикам, що ОСОБА_7 може здійснити спробу переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, не може запобігти жоден з більш м`яких запобіжних заходів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду не вмотивованою, просить її скасувати та ухвалити нову, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт з 21 год. до 06 год. за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_7 обмежений в свободі вже більше трьох років, а з 11.04.2018 року дане провадження розглядається у суді, однак за цей час у справі не вивчено жодного доказу, не допитано жодного свідка та потерпілого через їх постійні неявки до суду, і весь цей час ОСОБА_7 безпідставно перебуває за ґратами, внаслідок чого нівелюються його права.
Між тим, фактично основною підставою тримання ОСОБА_7 під вартою було винесення 14.04.2017 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області обвинувального вироку, проте, даний вирок суду було скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції, у зв`язку з чим судом вже неодноразово продовжується строк тримання ОСОБА_7 під вартою, але рішення суду щодо продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою мають стереотипні формули та приймаються без розгляду конкретних фактів.
При цьому, вказуючи на тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_7 за умови доведеності його вини у вчиненні інкримінованого правопорушення, ані прокурор, ані суддя не навели доводів «на користь» та «проти» існування вищевказаної необхідності в обмеженні основоположного права людини, як свобода, а суворість покарання не є сумірною терміну перебування обвинуваченого під вартою з моменту затримання по теперішній час, тому рішення про утримання під вартою не може обґрунтовуватися сухим, невмотивованим посилання на можливу суворість покарання.
Звертає увагу й на те, що суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, однак, відповідно до ст. 12 КК України, правопорушення, що інкримінується обвинуваченому, а саме ч. 2 ст. 289 КК України, відноситься до тяжкого злочину, а не до особливо тяжкого, як зазначив суд.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що провадження триває вже досить довго, але у судове засідання жодного разу ані свідки, ані потерпілі не з`явилися, і відповідно бездіяльність з цього приводу сторони обвинувачення та пасивна позиція суду не є підставою для тримання ОСОБА_9 під вартою.
За таких обставин, на думку апелянта, з урахуванням того часу, який ОСОБА_7 позбавлений волі та відсутності обґрунтованих ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також того, що ОСОБА_10 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , повноцінну родину (дружину та сина, 2012 р.н.), доцільним є застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту у певний період доби, який буде достатнім та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001017 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Суд першої інстанції, дійшовши висновку, що лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може завадити спробам обвинуваченого вчиняти дії щодо перешкоджання здійсненню правосуддя, 31 липня 2019 року постановив ухвалу про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 28 вересня 2019 року включно.
З таким рішення суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, зважаючи на наступне.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а також, приймаючи до уваги підвищену ступінь суспільної небезпечності злочину, який ставиться ОСОБА_7 у вину та існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений, будучи мешканцем іншого регіону, може переховуватись від суду та не отримувати судові виклики у встановлений процесуальний спосіб, а також, що володіючи відповідними зв`язками та даними щодо потерпілих та свідків може вчиняти тиск на потерпілих та свідків, які ще не були допитані, може вчиняти інші незаконні протиправні дії, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.
Доводи захисника про недоречність тримання ОСОБА_7 під вартою, з огляду на те, що було змінено порядок судового розгляду, а потерпілі та свідки у судове засідання постійно не з`являються, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції в даному випадку прийняв рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому врахував дані про особу обвинуваченого, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Крім того, характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводить, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.
Враховуючи наведене, підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.
За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 липня 2019 року, якою продовжено термін дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 28 вересня 2019 року включно, без визначення розміру застави, - без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня оголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

_____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3