Дата документу 02.12.2019 Справа № 335/7263/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/7263/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1756/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 4 вересня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, не працюючий, не одружений, дітей на утриманні не маючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та йому призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 4 років обмеження волі.
Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1814 грн. 7 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за наступних обставин.

30 грудня 2018 року приблизно о 4 год. 30 хв. ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , скориставшись тим, що останній сидів у кріслі, з метою нанесення тілесних ушкоджень, наніс один удар дерев`яною гітарою по голові ОСОБА_10 , заподіявши йому, тим самим, тілесні ушкодження у вигляді закритої внутрішньочерепної травми із забійною раною тім`яної ділянки зліва, крововиливом у м`які тканини в лобово-тем`яній ділянці зліва з розповсюдженням на ліву орбіту, крововиливами під оболонки та в речовину головного мозку, ускладненою гемодінамічним та мікроциркуляторними порушення ділянками сицсфалолізісу та ішемізацією нейроцитів у корі лівої тім`яної частки головного мозку, повнокров`ям, мікроциркуляторними розладами, нерівними (від помірного до вираженого) набряком у головному мозку, вогнищевими та периваскулярними крововиливами, вираженим поширеним набряком у варолієвому мосту, деструктивним набряком у стовбурових відділах головного мозку, повнокров`ям, дрібними вогнищами гострого здуття, дрібновогнищевим та вираженим поміжним набряком в легенях, венозним повнокров`ям, поширеною фрагментацією міоцитів, нерівномірно вираженим проміжним набряком в серці, що є небезпечною для життя та за цією ознакою кваліфікується як тяжкі тілесні ушкодження, що знаходяться з настанням смерті ОСОБА_10 у прямому причинному зв`язку.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції недостатньо врахував дані про особу ОСОБА_7 , його відношення до скоєного, щире каяття, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, надання потерпілому медичної допомоги безпосередньо після вчинення злочину, наявність постійного місця проживання, неперебування на обліку у нарколога та психіатра, наявність неофіційного місця роботи, наявність на утриманні батьків похилого віку, відсутність попередніх судимостей.

Крім того, суд першої інстанції не в повній мірі врахував думку потерпілої ОСОБА_11 , яка просила його суворо не карати, від суспільства не ізолювати, а також зазначила, що він завдану шкоду відшкодував, вона прийняла його вибачення, він допомагає їй по господарству.

Вважає, що за таких обставин обвинувачений не представляє загрози для суспільства і його перевиховання можливе без реального обмеження волі.

Просить вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді 4 років обмеження волі зі звільненням від його відбування з випробуванням.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог посилається на аналогічні доводи, що і його захисник адвокат ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі.

Просить вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити йому покарання у вигляді 4 років обмеження волі зі звільненням від його відбування з випробуванням.

В апеляційній скарзі прокурор, також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, але внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції недостатньо врахував наявність обтяжуючих покарання обставин, характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину та особу обвинуваченого, у зв`язку з чим, призначив йому м`яке покарання, яке не буде сприяти його перевихованню.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 років позбавлення волі.
В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримала свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу ОСОБА_7 , проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечувала, зазначила, що обвинувачений примирився з матір`ю потерпілого, надає їй реальну допомогу, вона завжди приходила до суду та просила не ізолювати обвинуваченого від суспільства. Крім того, обвинувачений є другом потерпілого, зможе надавати його матері допомогу, у зв`язку з чим, просила не позбавляти обвинуваченого волі.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу свого захисника, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечував та зазначив, що йому необхідно допомагати матері потерпілого та своїм батькам.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційну скаргу прокурора, проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника заперечувала, зазначила, що від вчиненого обвинуваченим злочину настали тяжкі наслідки, у зв`язку з чим, йому необхідно призначити покарання тільки у виді позбавлення волі. Також зазначила, що не заперечує проти застосування ст. 69 КК України, але покарання необхідно призначати лише у виді реального позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, його захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та прокурора задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Не оспорюється в апеляційних скаргах і рішення суду в частині призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України та строку цього покарання.

Що стосується висновків суду щодо виду покарання та необхідності його реального відбуття, яке на думку прокурора є м`яким, і навпаки на думку обвинуваченого та його захисника, реальне відбування покарання у виді обмеження волі не буде відповідати меті покарання і не є необхідним для виправлення обвинуваченого, то колегія суддів дійшла наступного.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що обвинувачений, його захисник та прокурор фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття, з`явлення із зізнанням, добровільне відшкодування завданого збитку та надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину за обставини, які пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, які обтяжують покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання та реєстрації, не одружений, не має неповнолітніх дітей на утриманні, має на утриманні батьків похилого віку, офіційно працевлаштований, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується потерпілою, врахував думку потерпілої щодо не призначення покарання, пов`язаного із позбавленням волі.

За наявності сукупності цих обставин, а також з урахуванням думки потерпілої, яка просила суд його суворо не карати та не позбавляти волі, відношення обвинуваченого до вчиненого злочину, який критично ставиться до скоєного, добровільно відшкодував потерпілій витрати на поховання та встановлення надгробного пам`ятника, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо з призначенням йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі, але підстави як для застосування ст. 75 КК України до вказаного покарання, так і зменшення розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, наслідкам цього злочину та даним про особу обвинуваченого, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 121 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК України, що не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

В супереч відповідних доводів прокурора у суду першої інстанції були відсутні при призначенні покарання підстави враховувати будь-які обставини, які обтяжують покарання, оскільки згідно обвинувального акту жодної обставини, яка обтяжує покарання встановлено не було.

Отже, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, його виду та розміру, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання, відповідає вимогам кримінального закону, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, і не вбачає підстав для призначення більш суворого покарання, або звільнення від його відбування з випробуванням.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 4 вересня 2019 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4