Справа № 487/1685/19
Провадження № 1-кс/487/4241/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2019 року м. Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Миколаєві ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження №000014 за ознаками кримінального правопорушення за ч.3 ст.382 КК України
ВСТАНОВИВ:
27.05.2019 року до Заводського районного суду міста Миколаєва надійшла скарга ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження №000014 за ознаками кримінального правопорушення за ч.3 ст.382 КК України.

В обґрунтування скарги зазначив, що 08.02.2019 року Одеський апеляційний адміністративний суд виніс постанову якою зобов`язав керівника Подільської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 здійснити особистий прийом ОСОБА_3 до 01.04.2018 року. За результатами невиконання вказаної постанови судуяка набрала законної сили, він звернувся до ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві із заявою про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.382 КК України. Постановою слідчого Другого СВ СУ ТУ ДБР розташованого в м. Миколаєві від 25.04.2019 року кримінальне провадження №000014 було закрито у зв`язку із відсутністю діяння складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 382 КК України. З даною постановою він не погоджується, оскільки вважає її передчасною, а проведене досудове слідство не повним. Так, слідчим було проігноровано його клопотання про проведення перехресного допиту, окрім того на час звернення із вказаною скаргою, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду не виконана і жодних дій з боку керівника Подільської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 щодо її виконання здійснено не було.Що послужило підставою для звернення із зазначеною скаргою, окрім того просив проведення досудового розслідування у зазначеній справі просив доручити іншому слідчому.

В судовому засіданні заявник вимоги скарги підтримав, просив про їх задоволення.

Слідчий Другого слідчого відділуТериторіального управління ДБР, розташованого у місті Миколаєві до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду скарги був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

У порядку ч.3 ст.306 КПК України, скаргу було розглянуто за відсутності представника суб`єкта оскарження.

Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали скарги та кримінального провадження №00000014 слідчий суддя прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що слідчим Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_4 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №000014 за ознаками кримінального правопорушення за ч.3 ст.382 КК України.
05.04.2019 року ОСОБА_3 було залучено до участі у кримінальному провадженні №000014 у якості потерпілого.
Постановою слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_4 від 25.04.2019 року, кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №000014 від 14.01.2019 року, було закрито у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, встановлений главою 26 КПК України.

Статтею 303 КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового провадження.

Зокрема, згідно п.3 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржено рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Аналогічні вимоги містить і ч.1 ст. 94 КПК України щодо оцінки слідчим , прокурором кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки дозу достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні в першу чергу підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Обов`язок доказування покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, - на потерпілого.

Сторона обвинувачення, відповідно до ст. 93 КПК України, здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Проте, вищевикладені вимоги чинного законодавства слідчим не виконані. Зокрема, слідчим не було вирішено клопотання потерпілого ОСОБА_3 , щодо його перехресного допиту з ОСОБА_5 , заявленим під час його допиту 05.04.2019 року, про що свідчить відповідна відмітка у протоколі.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а судовий захист неможливо повноцінно здійснити без обов`язковості виконання судових рішень.

Положеннями ст.129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч.2,3,4, п.2 ч.7 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, судове рішення це офіційний документ суду юрисдикційного характеру, яким закінчується розгляд справи в суді, що є найважливішим актом правосуддя, прийнятим на захист прав і свобод людини, правопорядку та принципу верховенства права. Судові рішення, якими закінчується розгляд справи в судах, ухвалюються іменем України. Ухвалене іменем України судове рішення сприймається як воля держави.

Суть принципу обов`язковості судових рішень полягає в такому: а) судове рішення, що набрало законної сили, повинно виконуватись усіма суб`єктами, прав яких воно стосується; б) судове рішення, що набрало законної сили, є обов`язковим до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України; в) у випадку відмови від добровільного невиконання судового рішення воно може бути виконано компетентними органами в примусовому порядку.

За загальним правилом, судове рішення є обов`язковим з моменту набрання ним законної сили.

Статтею 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 3 ст. 382 КК, полягає в одному з таких альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: невиконання (ухилення від виконання) вироку, ухвали, постанови, рішення суду або перешкоджання їх виконанню. За цією нормою матеріального права склад злочину є формальним, адже його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь - дії (перешкоджання) чи бездіяльність (невиконання). І саме з цього моменту злочин визнається закінченим. Невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Так, із постанови Одеського апеляційного адміністративного суду вбачається, що керівника Подільської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_5 було зобов`язано здійснити особистий прийом ОСОБА_3 до 01.04.2018 року. Проте в матеріалах кримінального провадження відсутні дані щодо його дій спрямованих на виконання зазначеної постанови. На думку слідчого судді, листи направлені на адресу ОСОБА_3 із зазначенням графіку прийому громадян керівником Подільської місцевої прокуратури Одеської області, не можуть слугувати належним підтвердженням вчинення дій спрямованих на виконання постанови суду.
Таким чином, встановлені слідчим суддею та вище перелічені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що слідчим не повно та не всебічно досліджено всі обставини кримінального провадження, що є підставою для задоволення скарги.

Окрім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про вручення ОСОБА_3 постанови про закриття кримінального провадження, що є порушенням вимог ч. 6 ст. 284 КПК України.

Разом з тим, вимоги ОСОБА_3 стосовно передачі зазначеної кримінальної справи для здійснення досудового розслідування іншому слідчому, задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 37, ч. 5 ст. 40 КПК України визначено, що слідчий, прокурор здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Відповідно до ч. 2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про скасування рішення слідчого чи прокурора, скасування повідомлення про підозру, зобов`язання припинити дію, зобов`язання вчинити певну дію, відмовити у задоволенні скарги.

Відповідно до п. 18 ч. 1ст. 3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

З урахуванням вищезазначеного, дії про застосування яких заявляє ОСОБА_3 є невиправданим втручанням у внутрішню діяльність органів ДБР, та не ґрунтується на положеннях діючого КПК України.

На підставі викладеного, слідчий суддя вважає необхідним скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 303-307, 309 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:
Скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Постанову слідчого Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження №000014 за ознаками кримінального правопорушення за ч.3 ст.382 КК України - скасувати.
Матеріали кримінального провадження направити до Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві для проведення досудового розслідування.
У задоволені іншої вимоги відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1