Номер провадження:1-кс/521/5275/19
У Х В А Л А
28 серпня 2019 року м. Одеса
Слідчий суддяМалиновського районногосуду м.Одеси ОСОБА_1 , розглянувши в порядку ст. 172 КПК України клопотання адвоката ОСОБА_2 , який діє в інтересах Публічного акціонерноготовариства «Одеський коровай» про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР №0001749 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, слідчий суддя
В С Т А Н О В И В:
З клопотання вбачається, що в провадженні Малиновського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області знаходиться кримінальне провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001749 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України.
Відповідно до обставин кримінального провадження, 24.06.2010 року між ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії», яким у подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариство «Сбербанк», та відкритим акціонерним товариством «Одеський коровай» (позичальник), яким у подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариство «Одеський коровай», було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 17-В/10, відповідно до п. 1.1 якого банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію в російських рублях та на підставі додаткових угод до цього договору, окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредитні кошти у порядку і на умовах, визначених цим договором, позичальник, у свою чергу зобов`язується своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконувати інші умови цього договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені цим договором або додатковими угодами до цього договору.
Відповідно до п. 1.2. договору визначено ліміт кредитної лінії, а саме: починаючи з червня 2010 року по грудень 2010 року в розмірі 327908186,00 рос. руб.; починаючи з січня 2011 року по 05.06.2016 року ліміт кредитної лінії щомісячно зменшується згідно графіку.
24 червня 2010 року ПАТ «Дочірній банк Сбербанк Росії», яким у подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» та ВАТ «Одеський коровай», яким у подальшому змінено найменування на ПАТ «Одеський коровай» (позичальник) був укладений ще один договір про відкриття кредитної лінії № 18-В/10 згідно п. 1.1. якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в російських рублях та на підставі додаткових угод до цього договору окремим частинами (траншами) надає позичальнику кредитні кошти у порядку і на умовах, визначених цим договором. Позичальник у свою чергу зобовязується своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, виконати умови цього договору та повернути банку кредит у терміни, встановлені договором та/або додатковими угодами цього договору. Відповідно до п. 1.2 договору, ліміт кредитної лінії складає 20551153,05 рос. руб.
Договори від імені ПАТ «Одеський коровай» укладала ОСОБА_3 разом із тим, вона діяла на власний розсуд, оскільки Загальні збори Учасників ПАТ «Одеський коровай» рішення про отримання кредиту не приймали.
Таким чином, ОСОБА_3 перевищила повноваження та уклала кредитні договори, які в подальшому завдали істотної шкоди ПАТ «Одеський коровай».
Крім того, на забезпечення кредитних договорів були укладені іпотечні договори, предметом якого є цілісні комплекси ПАТ «Одеський коровай», за адресами в м. Одесі.
Адвокат ОСОБА_2 просить накласти на арешт на майно (рухоме та нерухоме), що належить ПАТ «Одеський коровай» в м. Одесі та в Одеській області, оскільки на даний час цілісні майнові комплекси є об`єктом кримінального правопорушення, оскільки саме вони є об`єктом посягання.
Прокурор у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином.
Представник АТ «Сбербанк» у судове засідання не зяиввся, але надіслав на електрону пошту суду письмові заперечення та просив відмовити у задоволенні даного клопотання так як воно є безпідставним та необгрунтованим.
Вивчивши клопотання, слідчий суддя вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Як вбачається з клопотання адвоката ОСОБА_2 не можливо встановити, кому належить майно, на яке заявник просить накласти арешт. Жодних документів, які підтверджують право власності ПАТ «Одеський Коровай» в інтересах якого звернувся адвокат ОСОБА_2 до слідчого судді не містять.
Також, адвокатом було надано заяву про уточнення прохальної частини клопотання з додатками, з яких вбачається, що ухвалою Київскього апеляційного суду від 01.03.2019 року ухвалу слідчого судд Печерського районного суду м.Києва від 17.12.2018 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС четвертого відділу з рослідування кримінальних проваджень управління з розслідування ОВС Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України ОСОБА_4 та накладено арешт на майно шляхом заборони будь-яким способом АТ "СБЕРБАНК" відчужувати, розпоряджатися та користуватися рухомим і нерухомим майном, перелік якого зазначено в клопотанні слідчого, залишено без змін, а апеляційну скаргу представника АТ "СБЕРБАНК", адвоката ОСОБА_5 - без задоволення.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.08.2019 року встановлено: рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2017 року в справі №910/24418/16 було видано наказ згідно якого постановлено в рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ «Одеський коровай» перед банком за укладеними договорами звернути стягнення на предмет застави за Договором застави від 30.08.2010 року шляхом передачі такого майна у власність банку та вилучити таке майно у ПАТ «Одеський коровай»; рішенням Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2018 року в справі №910/24415/16 було видано наказ згідно якого постановлено в рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ «Одеський коровай» перед банком за укладеними кредитними договорами звернути стягнення на предмет застави за Договором застави від 11.06.2014 року шляхом передачі такого майна у власність банку та вилучити таке майно у ТОВ «Котовський хлібзавод»; рішенням Господарського суду м.Києва від 12.10.2017 року в справі №910/24417/16 було видано наказ згідно якого постановлено в рахунок часткового погашення заборгованості ПАТ «Одеський коровай» перед банком за укладеними кредитними договорами звернути стягнення на предмет застави за Договором застави від 11.06.2014 року шляхом передачі такого майна у власність банку та вилучити таке майно у ТОВ «Білгород-Дністровська паляниця».
Крім цього, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2019 року в справі №910/9495/19 було задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на майно, яке є предметом розгляду справи за якою здійснюється апеляційний розгляд; заборонено ПАТ «Одеський коровай» та ТОВ «Одеський хліб» використовувати та експлуатувати арештоване майно за метою збереження та раціонального використання передано ТОВ «Черкасихліб ЛТД».
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд прийшов до висновку, що АТ «Сбербанк» є власником арештованого майна.
Відповідно до вимог ч. ч.1 , 2 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з положеннями ч.6 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом четверти частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обгрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно з ч.8 ст.170 КПК України, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у циваільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України ); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України ); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Більш того, на переконання суду, ініціювання адвокатом питання про накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з Конституцією України та Законом України "Про міжнародні договори і угоди", чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу N 1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі "Броньовський (Broniowski) проти Польші" від 22.06.2004 р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

Верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції").

На думку слідчого судді, арешт майна це один із виняткових заходів забезпечення кримінального провадження, який повязаний з втручанням у право власності особи. Застосування вказаного заходу повинно бути не тільки законним але й виваженим, поміркованим та таким який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
Так, відповідно до вищевикладеного та на підставі ч. 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Враховуючи викладені обставини, слідчий суддя вважає, що потреби викладені у клопотанні адвоката ОСОБА_2 не виправдовують такий ступінь втручання у права власника майна.

Керуючись ст. 132, 167, 168, 170, 172, 173, 175 КПК України, слідчий суддя
У Х В А Л И В:
Клопотання адвоката ОСОБА_2 , який діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Одеський Коровай» про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0001749 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України залишити без задоволення.
Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга, на ухвалу слідчого судді, може бути подана, безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_6