ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/645/19 Номер провадження 11-кп/814/913/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000163, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 травня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мальці, Миргородського району, Полтавської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, з середньою освітою, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого: 30.05.2018 Миргородським міськрайонним судом Полтавської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, відповідно до ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік, визнано винуватим та засуджено:
-за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 травня 2018 року, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

Цим же вироком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. Відповідно до ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Вірішено долю речових доказів,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 визнані винуватими в тому, що вони 20 лютого 2019 року, точного часу не встановлено, за попередньою змовою між собою на таємне викрадення чужого майна, маючи при собі заздалегідь для цього підготовлені поліпропіленовий мішок білого кольору та мішок з цупкої тканини коричневого кольору, прийшли до домоволодіння потерпілого ОСОБА_10 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Діючи узгоджено, скориставшись відсутністю господаря та сторонніх громадян, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 зірвавши навісний замок на дверях, проникли в середину господарського приміщення, що розташоване на території домоволодіння за вищевказаною адресою, звідки викрали чавунні казанки в кількості 3 штук та металеві ночви.

У подальшому, з території домогосподарства ОСОБА_7 та ОСОБА_9 викрали брухт чорного металу масою 15,7 кг, які належать потерпілому ОСОБА_10 .

З викраденим майном ОСОБА_7 та ОСОБА_9 залишили місце вчинення злочину, розпорядившись ним на власний розсуд та завдавши потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 669,68 грн.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В поданій апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок в частині призначення покарання змінити, призначивши покарання у виді 3 років позбавлення волі, згідно ст. 71 КК України, за сукупністю вироків призначити остаточне покарання, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 30 травня 2018 року, у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць.

Вважає призначене покарання надто суворим, оскільки ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, сприяв розкриттю злочину починаючи зі стадії досудового розслідування, проявив активне та щире каяття у скоєному, вчинив злочин під впливом набагато старшого ОСОБА_9 .

При цьому просить врахувати незначний розмір матеріальних збитків завданих потерпілому, характеризуючи дані ОСОБА_7 , його молодий вік.

Вказує, що призначене покарання є суворим та надмірним, не буде сприяти перевихованню особи, а навпроти ускладнить його соціалізацію після відбування покарання.

Позиції інших учасників судового провадження
Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник в його інтересах адвокат ОСОБА_8 підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити. Прокурор заперечував проти її задоволення та вважав рішення суду законним та обґрунтованим.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Вирок в частині, що стосується обвинуваченого ОСОБА_9 , не оскаржується, а тому колегія суддів не переглядає вирок щодо нього.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи і в апеляційній скарзі не оскаржується. Через це колегія суддів не переглядає вирок щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого.
Разом з цим, адвокатом ОСОБА_8 в апеляційній скарзі ставиться питання про черезмірну суворість призначеного покарання ОСОБА_7 , яке не буде сприяти його перевихованню, а навпаки ускладнить його ресоціалізацію після відбування покарання.
Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно із ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частино статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті ( частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму) суди повинні призначити менш суворе покарання особам, які вперше вчинили злочин, щиро розкаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

У п. 3 постанови Пленуму зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону, роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до тяжких, кількість та вартість викраденого майна, те що майно потерпілому повернуто, відношення потерпілого до вчиненого злочину, дані про особу винного, який раніше судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Санкція ч. 3 ст. 185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 3 до 6 років. Судом першої істанції призначено обвинуваченому ОСОБА_7 мінімально можливе покарання, передбачене санкцією цієї статті 3 роки позбавлення волі.

Призначене судом ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків згідно із ст. 71 КК України, ґрунтується на положеннях ст. ст. 50, 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, є достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, та не є надмірно суворим, оскільки фактично наближене до мінімального розміру покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог, оскільки рішення суду є законним та належним чином вмотивованим.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 травня 2019 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Взяти під варту ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в залі апеляційного суду негайно.

Строк покарання ОСОБА_7 рахувати з 21 жовтня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим у той самий строк, з моменту отримання її копії.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3