Постанова

іменем України

6 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 592/1727/18
провадження № 51-353км19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 ? адвоката ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду міста Суми від 14 грудня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, а також касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК) такого, що не має судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч. 1 ст. 115 КК.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Ковпаківського районного суду міста Суми від 14 грудня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 23 травня 2019 року змінив вирок місцевого суду.

Перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК і призначив йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років. У решті вирок залишив без змін.

За вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину за таких обставин. 15 грудня 2017 року близько 16:00 він повернувся до місця свого проживання, де надалі займався побутовими справами. У цей час по сусідству, перебував раніше знайомий ОСОБА_7 . ОСОБА_9 , з яким він раніше спільно проживав протягом тривалого часу та з яким за час спільного проживання у ОСОБА_7 склалися неприязні стосунки. Близько 17:00, в цей же день, ОСОБА_7 вийшов на територію домоволодіння за вище вказаною адресою, де в нього виник словесний конфлікт із ОСОБА_9 , який у цей час перебував у будинку, двері до якого були відчинені, з приводу лічильника газу, з якого було зірвано пломбу з вини ОСОБА_9 . В результаті конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин у ОСОБА_7 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, виник умисел на вбивство ОСОБА_9 , тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Після чого, ОСОБА_7 зайшов до коридору згаданого будинку, де в цей час був ОСОБА_9 . Скориставшись тим, що останній не міг пересуватися без милиці, тобто усвідомлюючи свою фізичну перевагу над ним, ОСОБА_7 узяв ніж заводського виготовлення з дерев`яним руків`ям коричневого кольору, з клинком довжиною 15,3 см із П-подібним обухом та добре вираженими ребрами, який лежав на поверхні столу, що стояв праворуч від ОСОБА_7 , і тримаючи ніж у правій руці, завдав ОСОБА_9 одного удару в передню поверхню грудної клітки ліворуч, чим заподіяв: на передній поверхні грудної клітки ліворуч на рівні 4-го міжреберного проміжку по середній ключичній лінії ? рани веретеноподібної форми з рівними краями, верхнім гострокутним кінцем; щілиноподібні ушкодження серцевої сорочки на передньо-лівій поверхні з рівними краями розміром 1,4 x 0,4 см; на передній поверхні лівого шлуночка серця ? вертикально розташоване наскрізне щілиноподібне ушкодження з рівними краями та гострокутними кінцями розміром 1,4 x 0,2 см, яке проникає в його порожнину, на передній поверхні правого шлуночка ? наскрізне щілиноподібне ушкодження з рівними краями та гострокутними кінцями, розміром 1,8 x 0,2 см, яке проникає в порожнину; в центрі передньої поверхні нижньої частки правої легені темно-синьо-червоного забарвлення щілиноподібне ушкодження розміром 4,5 см в діаметрі з хвилястими краями розміром 1,1 х 0,2 см, від якого рановий канал проникає в тканину легені на 1,7 см. Вказані тілесні ушкодження у своїй сукупності відносяться до тяжких, що викликали небезпечний для життя потерпілого стан та перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 .

Не зупиняючись на вчиненому, ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 удару вищевказаним ножем в ділянку плечового суглоба зліва та удару в задню поверхню грудної клітки ліворуч, чим заподіяв: на передньо-зовнішній поверхні в ділянці лівого плечового суглоба щілиноподібну рану з рівними краями розміром 1,2 x 0,2 см; рановий канал проникає під шкіру грудної стінки і проходить уздовж неї зліва праворуч та дещо згори вниз на довжину 19 см; на задній поверхні грудної клітки ліворуч по задній пахвинній лінії на рівні проекції 8-го ребра горизонтально розташовану рану веретеноподібної форми розміром 1,2 x 0,4 см; рановий канал проникає під шкіру грудної стінки і проходить уздовж неї зліва праворуч та дещо згори вниз на довжину 4 см. Указані тілесні ушкодження кваліфікуються як легкі.

Дії ОСОБА_7 суд першої інстанції кваліфікував за ч. 1 ст. 115 КК якубивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, щояк орган досудового розслідування, так і районний суд не встановлили, що обвинувачений діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілого, тому він може нести відповідальність лише за заподіяння потерпілому умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть останнього.

Через відсутність вищенаведених ознак дії ОСОБА_7 не можуть бути кваліфіковані як убивство.

За таких обставин апеляційний суд кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК як заподіяння потерпілому умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.

Вимоги касаційних скарг та доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Так, прокурор зазначає, що апеляційний суд безпідставно дійшов висновку про перекваліфікацію дій винуватого, не дав оцінки всім доказам у справі, не дотримався принципу безпосередності дослідження доказів, яким дав іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції.

Захисник засудженого у касаційній скарзі просить рішення районного та апеляційного судів скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. ОСОБА_6 указує на те, що ОСОБА_7 перевищив межі необхідної оборони, захищаючись від потерпілого, а тому його дії слід кваліфікувати за ст. 124 КК, і зазначає, що у діях засудженого повністю відсутня вольова ознака суб`єктивної сторони інкримінованого злочину, а також те, що сторона обвинувачення не надала жодного доказу на підтвердження прямого умислу обвинуваченого на вбивство. Крім цього, адвокат посилається на те, що при визнанні засудженого винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, суд апеляційної інстанції не оцінив кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, проте дав їм іншу оцінку, ніж та яку дав суд першої інстанції, чим порушено принцип змагальності сторін та доведеності перед судом переконливості наданих доказів. Також захисник указала на те, що суд призначаючи покарання, не врахував достатньою мірою матеріали, що характеризують особу засудженого, та обставини, які пом`якшують покарання.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 підтримала свою касаційну скаргу.

Прокурор у судовому засіданні підтримала касаційну скаргу, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, заперечувала проти задоволення касаційної скарги захисника.

Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 заперечили проти задоволення скарги прокурора, ОСОБА_7 підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі захисника.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги прокурора та захисника підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Ухвала апеляційного суду це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Відповідно до цієї норми закону в мотивувальній частині ухвали суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести встановлені ним обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними. При зміні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено і в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , дійшов висновку про доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину та кваліфікував дії винуватого за ч. 1 ст. 115 КК як умисне убивство.

Своє рішення суд обґрунтував, зокрема, показаннями ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , протоколами огляду місця події з ілюстративними таблицями та відеозаписами, протоколом огляду трупа з ілюстративною таблицею, протоколом проведення слідчого експерименту та відеозаписом, висновками експертів, речовими доказами. На основі цих доказів місцевий суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив умисне убивство.
Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження, дійшов висновку, що в діях ОСОБА_7 має місце заподіяння потерпілому умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого. За вказаних обставин дії ОСОБА_7 суд перекваліфікував на ч. 2 ст. 121 КК.

Згідно зі ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Не може бути визнано доказами відомостей, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім як у випадках, передбачених зазначеним Кодексом. При цьому виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо цих доказів не було досліджено при апеляційному перегляді вироку.

Суд вважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинуваченого, потерпілої, свідків, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: справедливого судового розгляду, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів та в доведенні перед судом їх переконливості. Дотримання цих правил вимагається: а) якщо апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією в реалізації цього права особи ? тоді, очевидно, в апеляційній процедурі не допускаються жодні спрощення, а стандарти доказування повинні бути найвищими; б) якщо в апеляційному суді постає питання про встановлення певного факту в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції ? тоді повноту дослідження доказів щодо цього факту має бути забезпечено у повному обсязі. Кожний випадок порушення цих положень є порушенням права особи на справедливий суд у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому ? й істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
Всупереч вказаним приписам апеляційний суд безпосередньо не дослідив доказів у повному обсязі, а обмежився лише допитом обвинуваченого, показаннями потерпілої та свідків у суді першої інстанції, висновком експертиз від 31 січня 2018 року № 1111/748 та висновком судово-медичної експертизи від 28 грудня 2017 року № 1263, передчасно зробивши висновки щодо перекваліфікації діяння вчиненого ОСОБА_7 та допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Не дослідивши у повному обсязі доказів, апеляційний суд належним чином не обґрунтував правових підстав, для перекваліфікації діяння засудженого з убивства на заподіяння потерпілому умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого.

При вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 КК, умисел винного спрямований лише на заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, а настання наслідку у виді його смерті може характеризуватися виключно необережною формою вини. Якщо ж такий наслідок охоплювався наміром особи, діяння підлягає кваліфікації як умисне вбивство.

Верховний Суд України у своїх рішеннях (справи № 5-10кс14, № 5-32кс14) неодноразово вказував на те, що суд вирішуючи у справах про злочини проти життя і здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого та їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб вчинення злочину, застосовані засоби й знаряддя, сам характер заподіяних потерпілому поранень.

В ухвалі апеляційного суду містяться непослідовні твердження та зроблені висновки, які протирічать КК. Так, суд послався на те, що під час судового розгляду не доведено, що ОСОБА_7 діяв з прямим умислом на позбавлення життя потерпілого, а тому в його діях немає складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК. Однак, апеляційний суд не взяв до уваги, що умисне вбивство можливе, як з прямим умислом, так і не з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачає його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажає, але свідомо припускає їх настання.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК вбивство - це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Безпосередньо не дослідивши докази, апеляційний суд передчасно зробив відповідні висновки, при цьому належним чином не дослідив питання, які мають значення для визначення умислу, а саме: направленості та кількості ударів, їх характер, локалізацію. Залишилось не з`ясованим в якому стані ОСОБА_7 залишив потерпілого, чи вчиняв останній будь-які активні дії після нанесення йому ушкоджень, чи перебував у свідомості, чи необхідно було засудженому вчиняти додаткові дії для доведення умислу до кінця, через який час засуджений зателефонував до швидкої допомоги.

Крім того, оскільки апеляційний суд безпосередньо не дослідив доказів, залишилися також належним чином не перевіреними доводи захисника про те, що потерпілий, який перебував у своєму житлі, в той час, коли туди зайшов ОСОБА_7 , почав відразу кидатись на останнього, хватати за шию та замахувався своєю милицею, чим створив небезпеку для життя і здоров`я засудженого. Після чого, ОСОБА_7 , відчувши загрозу своєму життю та здоров`ю, не маючи можливості покинути приміщення, оскільки двері були закриті, наніс потерпілому удари ножем, який він раптово побачив на тумбочці, чим перевищив межі необхідної оборони, захищаючись від небезпечного посягання потерпілого.

З огляду на наведене рішення апеляційного суду через порушення ним вимог ст. 23 КПКне можна вважати законним та обґрунтованим.

Суд погоджується з доводами прокурора та захисника засудженого про те, що ухвала апеляційного суду не відповідає також вимогам ст. 419 КПК.

Під час розгляду провадження судом апеляційної інстанції залежно від встановлених обставин та правильності кваліфікації дій ОСОБА_7 необхідно перевірити доводи прокурора про помилковість висновку апеляційного суду щодо відсутності у засудженого умислу на вбивство та доводи сторони захисту щодо створення небезпеки для життя і здоров`я засудженого, щодо перевищення меж необхідної оборони, а також наявність пом`якшуючих обставин, які не було враховано та підстав для застосування приписів ст. 69 КК.

Колегія суддів дійшла висновку, що розгляд справи судом апеляційної інстанції було проведено без додержання положень статей 2, 7, 23 КПК, а постанов`лене ним рішення не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Оскільки допущені порушення є істотними та вони перешкодили чи могли перешкодити прийняти законне рішення, колегія суддів вважає за необхідне на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, під час якого суду слід виконати вказівки касаційного суду, оцінити доводи учасників процесу та кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність ? із точки зору достатності, а також взаємозв`язку, із дотриманням вимог статей 370, 419 КПК постановити законне й обґрунтоване судове рішення.

Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_7 , з метою попередження ризику його переховування від суду, ураховуючи особливості касаційного розгляду, визначені главою 32 КПК, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду і вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_7 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 діб.

Керуючись статтями 369, 376, 412, 419, 433, 434, 436, 438, 439, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 ? адвоката ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду міста Суми від 14 грудня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 травня 2019 року, а також касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 травня 2019 рокузадовольнити частково.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 травня 2019 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_7 залишити під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання йому запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 діб.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3