УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.12.2019 року

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні в місті Одесі клопотання старшого слідчого СВ Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні за №0000080 від 31.10.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Як вбачається з клопотання, у провадженні слідчого відділу Київського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного 31.10.2019 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000080 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

Так, в ході проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження встановлено, що 18.02.2016 ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 , передавши останньому грошові кошті у сумі 149 918,00 грн., однак в подальшому їй стало відомо, що зазначена квартира є предметом іпотеки АТ «УкрСиббанк».

Досудовим розслідуванням та з допиту потерпілої ОСОБА_5 встановлено, що у 2016 році вона вирішила придбати квартиру. З цією метою вона звернулася в агентство нерухомості «Авалон», яке розташоване по ул.Ак.Королева в м.Одесі. Після того як вона звернулася в дане агентство нерухомості, то ріелтор даного агентства нерухомості, а також директор даного агентства нерухомості - ОСОБА_7 , стали мені пропонувати різні варіанти придбання житла, в тому числі і квартиру АДРЕСА_1 . Вона вирішила придбати цю квартиру. 18 лютого 2016 року вона придбала у ОСОБА_6 квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , реєстраційний номер 593. Однак, у травні 2019 року вона виявила наявність арешту на належну їй квартиру, що накладений на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 03.04.2019 року по справі № 520/7035/19 за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Після ознайомлення з матеріалами справи стало відомо, що ОСОБА_7 , якому належала квартира за адресою: АДРЕСА_2 , до укладення ним договору купівлі-продажу вказаної квартири з ОСОБА_6 , 13 грудня 2016 року уклав з Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого в подальшому стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», договір іпотеки, предметом якого стала квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Вищевказаний договір іпотеки укладено на забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов`язань взятих на себе відповідно до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 13.12.2006 року, укладеного між ОСОБА_7 та Акціонерним інноваційним банком «УкрСиббанк».

Проте, у 2015 році до Суворовського районного суду м. Одеси звертається ОСОБА_9 із позовом до ОСОБА_7 , ПАТ «УкрСиббанк», Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Відділу державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції Одеської області, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 з позовом про зобов`язання виконати умови договору та визнання правочинів недійсними.

Свої вимоги ОСОБА_9 підтверджував тим, що 05.12.2006 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір позики, на підставі якого він передав ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 950 000, 00 грн. для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

14 листопада 2012 року ОСОБА_9 передав ОСОБА_7 свою письмову вимогу щодо повернення коштів за договором позики. Однак, після спливу тридцяти денного терміну, відведеного у вимозі на повернення грошових коштів, ОСОБА_7 не виконав свого зобов`язання перед ОСОБА_9 .

Тоді, на вимогу умов договору позики від 05.12.2006 року, ОСОБА_9 звернувся до ОСОБА_7 з вимогою переоформити право власності на частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 на ОСОБА_9 , однак і дана вимога не була виконана.

25 серпня 2015 року Суворовським районним судом Одеської області ухвалено рішення по справі № 523/12349/15-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 , ПАТ «УкрСиббанк», Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Відділу державної виконавчої служби Біляївського районного управління юстиції Одеської області, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 з позовом про зобов`язання виконати умови договору та визнання правочинів недійсними.

04 вересня 2015 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.08.2015 року по справі № 523/12349/15-ц набрало законної сили.

05 вересня 2015 року ОСОБА_7 продав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_6 , договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , зареєстрованого в реєстрі за № 1401.

Уже в ОСОБА_6 вона придбала вищевказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.2016 року.

Проте 28 липня 2016 року Суворовським районним судом м. Одеси за заявою АТ «УкрСиббанк» рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25.08.2015 року скасували.

Як вважає ОСОБА_5 , що працівники банку разом із іншими особами здійснили шахрайські дії та обманним шляхом спочатку продали ОСОБА_5 квартиру, а на даний час намагаються позбавити її права власності й коштів, оплачених за придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Слідчий звернувся з клопотанням про арешт майна, обґрунтовуючи клопотання тим, що в ході досудового розслідування були встановлені були встановлені ризики подальшої реалізації зазначеного нерухомого майна та метою забезпечення збереження, виключення можливості перепродажу або іншого відчуження квартири АДРЕСА_1 , що в подальшому може унеможливити перехід майнових прав на зазначений об`єкт до законного власника, виникла необхідність у накладенні на них арешту.

Крім того, щодо вказаного об`єкта нерухомого майна існує сукупність достатніх підстав вважати, що вони є доказом злочину, тобто містіть відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та набуті кримінально протиправним шляхом, тому існує необхідність у їх збереженні.

В судовому засіданні прокурор наполягав на задоволенні клопотання посилаючись на викладені в ньому доводи.

Власник або представник власника майна в судове засідання не з`явились.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку прокурора, вважаю, що клопотання слідчого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1, 2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як вбачається матеріалів клопотання, слідчий посилається на те, що квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) визнана речовим доказом, у зв`язку із чим слідчий просить накласти арешт на об`єкт нерухомого майна з метою забезпечення збереження, виключення можливості перепродажу або іншого відчуження даного об`єкту, однак в матеріалах клопотання відсутня така постанова.

Крім того, ні в клопотанні, ні в доданих до клопотання матеріалах, слідчим жодним чином не обґрунтовується можливість досягнення завдань застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Так, сам по собі факт визнання даного об`єкту нерухомого майна речовим доказом, не доводить тих обставин, що зазначений об`єкт нерухомого майна повністю відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, як доказ у кримінальному провадженні, тобто який був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

В судовому засіданні також не доведено, що на теперішній час існує загроза можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення або відчуження зазначеного в клопотанні слідчого нерухомого майна.

Також, у даному кримінальному провадженню жодній особі не повідомлено про підозру, та не заявлено цивільний позов.

На підставі викладеного, враховуючи, що слідчим не обґрунтовано необхідність в застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання слідчого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.170, 171, 172, 173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні клопотання старшого слідчого СВ Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні за №0000080 від 31.10.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1