Номер провадження: 11-кп/813/545/19
Номер справи місцевого суду: 502/1456/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Кілійського районного суду Одеської області від 20.11.2018 року відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Сербка Комінтернівського р-ну Одеської обл., громадянина України, проживаючого у фактичних шлюбних стосунках, з повною професійно-технічною освітою, офіційно не працевлаштованого, маючого на утриманні малолітню дитину 2017 р.н., зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-21.03.2005 р. Кілійським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- 02.03.2007 р. Приморським районним судом міста Одеси за ч. 2 ст. 186 КК України з застосуванням ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі; звільненого 25.06.2008 р. за постановою суду умовно-достроково на невідбутий строк 3 роки 2 місяці 16 днів;

- 20.05.2010 р. Кілійським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України з застосуванням ст. ст. 70, 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі;

- 20.11.2014 р. Кілійським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 158 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки;

- обвинуваченогоу вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України з призначенням покарання:

- за ч. 1 ст. 263-1 КК України 4 роки позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 263 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 70 КК України остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 КК України, до даного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Кілійського райсуду Одеської області від 20.05.2010 р. та за сукупністю вироків ОСОБА_7 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що в листопаді 2012 р. (більш точного часу в ході судового розгляду не встановлено) він в кущах на перехресті вулиць Нахімова та Маяк в м. Кілія Одеської області знайшов одноствольну гладкоствольну мисливську рушницю марки «ИЖ-КБ» 16 калібру, 1962 року випуску промислового виробництва, яку приніс до себе за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де в серединні грудня 2012 р. (більш точної дати в ході судового розгляду не встановлено) ОСОБА_7 маючи умисел на незаконну переробку вогнепальної зброї, за допомогою пилки по металу обрізав ствол відповідної рушниці до залишкової довжини 445 мм та відпиляв значну частину прикладу, чим виготовив нестандартну перероблену вогнепальну зброю, придатну для стрільби патронами 16 калібру, яку в подальшому зберігав за місцем свого проживання близько одного місяця.

Далі, навесні 2013 р. (більш точного часу в ході судового розгляду не встановлено) ОСОБА_7 умисно, поза встановленим порядком передав виготовлену ним нестандартну перероблену вогнепальну зброю шляхом дарування ОСОБА_8 .

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , зазначив, що вважає вирок суду 1-ої інстанції надто суворим, оскільки при призначенні покарання суд не врахував його явку з повинною, те, що він розкаявся у вчиненому злочині, має на утриманні двох малолітніх дітей.

Посилаючись на такі доводи, обвинувачений ОСОБА_7 просить призначити йому більш м`яке покарання та апеляційну скаргу розглянути за його відсутності.

Разом з тим, приписами ч. 4 ст. 401 КПК України встановлено перелік осіб, які підлягають обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, а саме: якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення становища особи або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання

Приймаючи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_7 заявив клопотання про розгляд своєї апеляційної скарги без його участі, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого може бути розглянута за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 , окрім повного визнання ним своєї вини у вчиненні злочину, що йому інкримінується, та який відмовився надавати з даного приводу свої покази, суд першої інстанції послався у вироку на досліджені ним докази, зокрема:

- рапорт слідчого СВ Кілійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області про отримання в ході досудового розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР № 0000067 від 30.01.2015 р.;

- заяву ОСОБА_7 в якій він повідомляє про скоєний ним злочин (а.с. 129);

- заяву ОСОБА_9 , зареєстрованою в ЖЄО 30.01.2015 р. за № 353, відповідно до якої від добровільно здав обріз мисливської рушниці 16-го калібру без номеру, який навесні придбав у ОСОБА_8 (а.с. 145);

- протокол огляду одноствольної мисливської рушниці без номеру 16 калібру, 1962 року випуску вітчизняного виробництва зі вкороченим стволом (а.с. 146-148);

- квитанцію № 003186 від 16.02.2015 р. про прийняття відповідної рушниці на зберігання до Кілійського ВП (а.с. 149);

- вирок Кілійського районного суду Одеської області від 04.04.2016 р. у справі № 502/578/16-к, що набрав законної сили, відповідно до якого встановлено факт того, що весною 2013 року, точну дату встановити не вдалось можливим, ОСОБА_8 в м. Кілія Одеської області для власних потреб, шляхом безоплатного отримання, придбав гладкоствольну вогнепальну зброю 16 калібру, конструкції ИЖ-КБ з укороченим стволом у ОСОБА_7 (а.с. 158-159);

- висновок експерта від 13.02.2015 р. № 76-Б, відповідно до якого: «Наданий на дослідження предмет являє собою нестандартну, перероблену, гладко ствольну вогнепальну зброю одноствольний обріз гладко ствольної мисливської рушниці 16 калібру, моделі ИЖ-КБ з видаленими номерами, яка була виготовлена промисловим способом у 1962 році та в конструкцію якого саморобним способом внесені зміни у вигляді укорочення частини ствола до остаточної довжини 445 мм та відпилювання значної частини прикладу. Обріз мисливської рушниці 16 калібру, моделі ИЖ-КБ з видаленими номерами для стрільби придатний» (а.с. 133-135).

Оцінивши досліджені докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів доведена та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 263-1 КК України, як незаконне виготовлення вогнепальної зброї та за ч. 1 ст. 263 КК України, як зберігання та збут вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував відсутність обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до положень ст. 66 КК України.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 67 КК України, вірно зазначив як рецидив злочинів.

Суд першої інстанції зазначив, що він враховував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема, викладені у досудовій доповіді органу пробації дані про високий ризик небезпеки обвинуваченого для суспільства, відсутність у нього офіційного місця роботи, його негативну характеристику, а також наявність кількох непогашених судимостей.
При таких обставинах, суд 1-ої інстанції вважав, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в місцях позбавлення волі, оскільки він окрім того, раніше судимий, та вчинив нові злочини в період іспитового строку.
На думку суду апеляційної інстанції, покарання обвинуваченому судом 1-ої інстанції призначено з урахування обставин справи, однак не врахуванням обставини, що пом`якшує покарання останнього, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
З матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_7 раніше був неодноразово судимий, в тому числі за вчинення корисливих злочинів, знову вчинив ряд умисних злочинів, маючи не зняту та не погашену судимість.
При цьому, вказані злочини ним були вчинені майже одразу після умовно-дострокового звільнення від відбуття покарання за попередній злочин, що в свою чергу свідчить про недостатність перевиховання останнього в місцях позбавлення волі та відсутність сформованої психологічної готовності до життя в нових соціальних умовах.
Окрім того, обвинувачений ОСОБА_7 систематично не з`являвся в судові засідання суду 1-ої інстанції, до останнього застосовувались примусові приводи та він неодноразово оголошувався у розшук, що також дає підстави колегії суддів вважати, що він не має бажання ставати на шлях виправлення, а неодноразове його засудження до реальної міри покарання, не сприяють попередженню вчинення ним нових злочинів.
Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу неврахування судом першої інстанції пом`якшуючої обставини як зізнання у вчиненому злочині, то колегія суддів знаходить слушними такі доводи, оскількисуд першої інстанції зазначаючи, про відсутність пом`якшуючих вину ОСОБА_7 обставин, зазначив докази, якими підтверджується вина обвинуваченого, його заяву про зізнання у вчиненому злочині.

З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та знаходить слушними доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо наявності обставини, що пом`якшує його покарання, як добровільне зізнання у вчиненому злочині.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу наявності на його утриманні двох малолітніх дітей, то останнім жодних доказів, які б підтверджували такі обставини в суді апеляційної інстанції не надані, з огляду також і на те, що наявність на утриманні двох дітей жодним чином не спонукала останнього прийняття заходів щодо працевлаштування з метою їх матеріального забезпечення, тому оцінюються судом критично.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що з урахуванням фактичних обставин справи, обставини, що пом`якшує покарання, встановленої під час апеляційного розгляду справи, однак, яка з огляду на обставини справи та особу обвинуваченого не є такою, що може істотно вплинути на пом`якшення покарання обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише в місцях позбавлення волі та правильно застосував до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі, а призначення більш м`якого покарання у даному випадку, або застосування до нього умовно-дострокового звільнення є недоцільним.
Відповідно до припису п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни вироку в частині пом`якшення призначеного покарання немає.
Керуючись ст.ст. 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Килійського районного суду Одеської області від 20.11.2018 р. відносно ОСОБА_7 , обвинуваченогоу вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим, який утримується під вартою, у той же строк, з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3