Ухвала
іменем України
8 жовтня 2019 року

м. Київ
справа №753/70/17
провадження №51-4932 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 3 липня 2019 року,
встановив:
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Міасс Челябінської області Російської Федерації та жителя м. Києва, визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді 200 (двухсот) годин громадських робіт. На підставі статей 74, 49 КК звільнено ОСОБА_4 від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на корить потерпілої ОСОБА_5 5000 та 5184 грн моральної та матеріальної шкоди відповідно, та 40 000 грн витрат на правову допомогу.
Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_4 22 серпня 2015 року близько 21:15, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_1 за місцем спільного проживання з ОСОБА_5 , зайшов до ванної кімнати, де знаходилась остання, та в результаті словесного конфлікту, який виник між ними на побутовому ґрунті, наніс удар головою в область лобової частини голови потерпілої, чим спричинив їй легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку та гематоми правої надбрівної ділянки.
Київський апеляційний суд ухвалою від 3 липня 2019 року вказаний вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що наведене в оскаржуваних судових рішеннях не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Останні постановлені без урахування всіх обставин справи, а висновки судів про доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину не ґрунтуються на достатньо досліджених під час судового розгляду доказах. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив висновок спеціаліста Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України № 124/17 від 28 березня 2017 року та при оцінці доказів взяв до уваги висновок судово-медичної експертизи № 1724/Е від 18 жовтня 2016 року, на який послався у вироку. Також, на думку ОСОБА_4 , показання свідків різняться між собою і невірно викладені у вироку, а тому тлумачити цю різницю необхідно на його користь. Вказує, що судом першої інстанції при судовому розгляді йому не було роз`яснено право заявляти клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК, чим істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону. Крім того, вважає, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги про істотне порушення районним судом вимог кримінального процесуального закону та не надав їм належної оцінки і не навівши жодних обґрунтувань, безпідставно залишив апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

У поданій касаційній скарзі засуджений, серед іншого, посилається на неповноту судового розгляду, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірку в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Як убачається зі змісту судових рішень, у цій справі фактичні обставини було встановлено судом першої інстанції. У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 указує на те, що суд поклав в основу вироку суперечливі докази, не дав їм належної оцінки і не зіставив їх з іншими доказами. Проте зміст оскаржуваних рішень свідчить про те, що висновок про його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, був зроблений судом на підставі фактично встановлених даних, які були з`ясовані під час дослідження доказів у судовому засіданні та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК.

Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що хоча ОСОБА_4 не визнав свою винуватість у вчиненому злочині повністю, його вина підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_5 , свідків: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , судово-медичного експерта ОСОБА_11 ; протоколами: прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 5 вересня 2015 року, проведення слідчого експерименту від 17 жовтня 2016 року; даними: картки виїзду екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва від 22 серпня 2015 року, висновку судово-медичної експертизи №1724/Е від 18 жовтня 2016 року.
Висловлена засудженим у касаційній скарзі незгода з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону.
Апеляційний суд у своєму рішенні послався на конкретні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про відповідність висновків суду першої інстанції у вироку встановленим фактичним обставинам справи та правильність кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 125 КК.
При перегляді вироку районного суду апеляційний суд ретельно перевірив усі доводи наведені в апеляційній скарзі засудженого, зі змінами та доповненнями та надав на них умотивовані відповіді, вказавши підстави, через які визнав ці доводи неприйнятними.
У тому числі апеляційний суд перевірив і доводи засудженого про те, що йому не було роз`яснено судом першої інстанції право заявляти клопотання про закриття кримінального провадження та заперечувати проти нього, вказавши, що ОСОБА_4 у суді свою вину не визнав, а тому розгляд кримінального провадження здійснювався у загальному порядку з дослідженням усіх доказів по справі. Окрім цього, апеляційний суд зауважив і на тому, що під час судового розгляду сторона захисту не зверталась до суду з клопотанням про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, тоді як виходячи з принципу диспозитивності, закріпленого в ст. 26 КПК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав. Також цей суд вказав і на те, що за вироком місцевого суду ОСОБА_4 був на підставі ст. 49 КК звільнений від покарання, а не від кримінальної відповідальності.
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК.
Переконливих аргументів, які би спростовували правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, наведених в оскаржуваних судових рішеннях, та ставили під сумнів їх законність, засуджений у своїй касаційній скарзі не навів, і таких даних зі змісту цих рішень не вбачається.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи наведене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 грудня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 3 липня 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3