Ухвала
іменем України

17 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 761/24913/18

провадження № 51-4596ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.
Суд першої інстанції розглянув справу відповідно до вимог ст. 337 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та визнав ОСОБА_5 винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаному з проникненням у приміщення.
Як установив суд, 31 травня 2018 року, приблизно о 02 годині 00 хвилин, ОСОБА_5 , спільно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи біля торгівельного кіоску по АДРЕСА_1 , де здійснює підприємницьку діяльність ОСОБА_9 , шляхом проникнення до приміщення вирішили викрасти чуже майно.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 спільно із ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , наблизилися до торгівельного кіоску за адресою: АДРЕСА_1 та, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_5 фізичним зусиллям рук зламав ролет, на який був зачинений кіоск, та проник до приміщення, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишилися біля приміщення кіоску та спостерігали за обстановкою довкола, щоб в разі виявлення небезпеки зникнути з місця кримінального правопорушення.
У подальшому, продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 передав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 картонні ящики з товарно-матеріальними цінностями, що належать ОСОБА_9 .
Після цього ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, завдавши ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 2 327 гривень.
Київський апеляційний суд ухвалою від 19 червня 2019 року вирок суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК, просить на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, згаданий суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 цього Кодексу, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку із призначенням ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.
Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Згідно з наданої копії оспорюваної ухвали апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення.
Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що обираючи обвинуваченому вид і міру покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Також апеляційним судом взято до уваги незначну суму викраденого майна, а також ту обставину, що потерпіла не має до обвинуваченого претензій матеріального та морального характеру.
Крім того, апеляційний суд вірно зазначив, що посилання прокурора на те, що ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, тому до нього не може бути застосовано ст.75 КК України є необґрунтованим.
Суд першої інстанції належним чином обґрунтував своє рішення при призначенні покарання обвинуваченому у виді чотирьох років позбавлення волі, із застосуванням вимог ст. 75 КК, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку.
З огляду на це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_5 інституту умовного звільнення.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.
Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.
У касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги і наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 червня 2019 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3