Справа № 463/6264/15-к Головуючий у 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/407/18 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2019 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження № 463/6264/15-к про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.2 ст. 289, ч.2 ст. 342, ч.1, ч.4 ст. 358 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Львова, проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ч.1 ст.185, ч.2 ст.289 КК України,

з участю секретарів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13

прокурора ОСОБА_14 ,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року засуджені:

ОСОБА_10 за ч.1 ст. 289 КК України на три роки позбавлення волі; за ч.2 ст. 342 КК України на три місяці арешту; за ч.1 ст. 358 КК України на шість місяців арешту; за ч.4 ст. 358 КК України на три місяці арешту.

На підставі ст. 70 КК Укpаїни шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_10 три роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки. На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_10 протягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

ОСОБА_11 за ч.1 ст. 185 КК України на шість місяців арешту; за ч.2 ст. 289 КК України виправдано.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік. На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_11 протягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Строк відбуття покарання постановлено рахувати з часу проголошення вироку.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

ОСОБА_11 визнаний винним у тому, що 02 травня 2015 року близько 13 год. 30 хв., перебуваючи в приміщенні будівельно-господарського гіпермаркету «Епіцентр К» №2 м. Львів ТОВ «Епіцентр К» на вул. Б.Хмельницького, 188а у м. Львові, умисно таємно викрав чуже майно, а саме: навісний замок, зубну пасту «Blend-a-Med 3D White Medic White 100 мл.», зубну пасту «Blend-a-Med 3D White Lux Anti-Tobacco Fresh, 75 мл.», самоклейки чорні для меблів, належні ТзОВ «Епіцентр К» будівельно-господарський гіпермаркет «Епіцентр К» №2 м. Львів, завдавши шкоди на загальну суму 402,25 грн.

09 лютого 2015 року ОСОБА_10 в період часу з 12 год. 45 хв. по 14 год. 10 хв. на вул. Личаківська, 14 у м. Львові, незаконно заволодів транспортним засобом марки «Range Rover», 2011 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , належний потерпілій ОСОБА_15

11 лютого 2015 року ОСОБА_10 на вул. Коцюбинського, 27 у м. Львові в ході проведення слідчої дії обшуку, проведеного на підставі ухвали Личаківського районного суду м. Львова, здійснив опір працівникові правоохоронного органу - оперуповноваженому СКР Личаківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, під час виконання ним службових обов`язків.

ОСОБА_10 у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці здійснив підроблення офіційного документа паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 13.11.1998 року на ім`я ОСОБА_16 , шляхом заміни (переклеювання) фотокартки на його першій сторінці, з метою його подальшого використання та в серпні 2012 року використав завідомо підроблений паспорт для отримання посвідчення водія.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винними та засудити: ОСОБА_10 за ч.2 ст. 289 КК України на 6 років позбавлення волі, за ч.2 ст. 342 КК України на 1 рік позбавлення волі, за ч.1 ст. 358 КК України на 2 роки обмеження волі, за ч.4 ст. 358 КК України на 2 роки обмеження волі, на підставі ст. 70 КК України остаточно обрати 6 років позбавлення волі; ОСОБА_11 за ч.2 ст. 289 КК України на 6 років позбавлення волі, за ч.1 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України остаточно обрати 6 років позбавлення волі. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на такі доводи: вирок є незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог КПК України, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Підставою для перекваліфікації дій ОСОБА_10 з ч.2 на ч.1 ст. 289 КК України та виправдання за ч.2 ст.289 КК України ОСОБА_11 згідно з вироком суду є те, що відбитки пальців, вилучені при обшуку 11.02.2015, отримані з порушенням передбаченої КПК України процедури з формальною участю понятих, а тому є недопустимим доказом і висновок щодо наявності слідів пальця ОСОБА_11 доказової сили у підтвердження його вини не має. Крім цього під час з`ясування ймовірності залишення відбитку пальця руки ОСОБА_11 на моніторі навігації з викраденого автомобіля суд бере до уваги пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що після викрадення з метою укриття авто, зняв навігаційну систему для перепрошивки, скинув налаштування та один день возив її в своєму авто на передньому сидінні. За цей час бачився з ОСОБА_11 і останній допомагав купувати йому телевізор та перевозити, можливо в цей час перекладав навігацію на заднє сидіння. Такі ж пояснення дав і сам ОСОБА_11 . Під час допиту потерпілої ОСОБА_15 та свідка ОСОБА_17 встановлено, що навігаційна система була збита та від`єднувалась від дротів автомобіля. Встановлено, що надані в ході судового засідання учасниками процесу показання не відповідають показанням, зазначеним у вироку, що свідчить про істотне порушення вимог КПК України. Так, обшук у гаражному приміщенні по вул. Коцюбинського, 27 у м. Львові, де було виявлено викрадений автомобіль марки «Range Rover», проводився 11.02.2015 за участю двох понятих, відповідно до вимог ч.7 ст. 223 КПК України. Допитана в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_18 показала, що вона дійсно в якості понятого була присутня під час проведення обшуку в гаражі, разом з іншим понятим та бачила, що працюють експерти, які знімали відбитки пальців, оглядали гараж і автомобіль і пакували вилучені речі. Протокол обшуку нею особисто прочитано та підписано, зауважень не було, оскільки все відповідало дійсності. Висновок суду про те, що понятій ОСОБА_18 ніхто не показував і не роз`яснював, як і в який спосіб проводилось вилучення слідів пальців рук, а лише її поставлено перед фактом, що такі вилучено, не відповідає показанням свідка. Потерпіла ОСОБА_15 та свідок ОСОБА_17 під час допиту в судовому засіданні жодним словом не обмовились про те, що навігаційна система була збита та від`єднувалась від дротів автомобіля марки «Range Rover» номерний знак НОМЕР_1 . Також судом невірно зазначено у вироку показання спеціаліста ОСОБА_19 , який оглядав речі, вилучені під час затримання ОСОБА_11 . Згідно з звукозаписом судового засідання в частині допиту спеціаліста ОСОБА_19 останній наголосив про те, що в комплексі всі речі, які були йому представлені для огляду, могли вскрити машину незалежно від її марки. Записані два речення у вироку показання спеціаліста суперечать за змістом одне одному. Судом не враховано жодним чином показання працівників поліції, а саме ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які вказали на те, що 09.02.2015 було встановлено місце знаходження викраденого автомобіля марки «Range Rover» номерний знак НОМЕР_1 в гаражному приміщенні на вул. Коцюбинського, 27 у м. Львові, однак проникнути у нього не виявлялось можливим, оскільки була наявна сигналізація та було прийнято рішення дочекатися зловмисника, у зв`язку з чим було встановлено цілодобовий нагляд за цим приміщенням. В подальшому 11.02.2015 в приміщенні даного гаража був затриманий ОСОБА_10 . Згідно з показань працівників поліції в період часу з 09.02.2015 по 11.02.2015 машина з гаражу не виїжджала та жодні особи до нього не заходили, що спростовує показання ОСОБА_10 в частині того, що він витягував навігаційну систему з автомобіля марки «Range Rover» та перевозив її у власному автомобілі й повернув систему на місце лише на наступний день. А також спростовує показання ОСОБА_11 , відбиток пальця руки якого виявлено на даній навігаційній системі про те, що він міг брати цю систему в руки в автомобілі ОСОБА_10 . Вироком суду ОСОБА_11 за ч.1 ст.185 КК України призначено покарання у виді 6 місяців арешту, та на підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням на 1 рік, що є недопустимим, оскільки не передбачено самою нормою Закону. Судом не враховано, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вину в інкримінованих їм злочинах визнали не повністю, слідству жодним чином не сприяли, не розкаялись, давали показання, які не відповідають фактичним обставинам, з метою уникнення кримінальної відповідальності за тяжкий злочин, передбачений ч.2 ст. 289 КК України. За таких обставин застосування судом щодо обвинува ченого ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ст. 75 КК України є необгрунтованим.

В ході апеляційного розгляду прокурор апеляційну скаргу підтримала, покликаючись на викладені в них мотиви, та просить апеляційну скаргу задоволити.

Обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , їхні захисники адвокати ОСОБА_24 , ОСОБА_13 апеляційну скаргу прокурора заперечили, просять залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, сторону захисту та сторону обвинувачення, допитавши свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_23 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Апеляційний суд переглядає вирок у межах апеляційних скарг відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 289, ч.2 ст. 342, ч.1, ч.4 ст. 358 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Такий висновок підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема: даними в судовому засіданні показаннями обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_15 , представника потерпілого ТОВ «Епіцентр К» - ОСОБА_25 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 .

Суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив усі обставини справи в їх сукупності й дав оцінку доказам відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 289, ч.2 ст. 342, ч.1, ч.4 ст. 358 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, і викладені в апеляційній скарзі доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, вважає безпідставними й до уваги не бере.

У ході судового розгляду суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мали істотне значення для ухвалення обвинувального вироку. На виконання вимог ст. 370 КПК України судом у вироку наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом першої інстанції на підставі наявних у кримінальному провадженні доказів достовірно встановлено, що ОСОБА_10 незаконно заволодів транспортним засобом, вчинив опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, підробив офіційний документ паспорт з метою його використання, використав завідомо підроблений документ; ОСОБА_11 таємно викрав чуже майно.

Кримінально протиправні дії ОСОБА_10 правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 289, ч.2 ст. 342, ч.1, ч.4 ст. 358 КК України, ОСОБА_11 за ч.1 ст. 185 КК України й неправильного застосування кримінального закону допущено не було.

Судом першої інстанції були з`ясовані всі обставини, які мали істотне значення у кримінальному провадженні, досліджені докази та вчинені необхідні процесуальні дії.

Сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів відповідає критерію достатності та взаємозв`язку для ухвалення судового рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, при судовому розгляді в суді першої інстанції допущено не було.

Не бере до уваги колегія суддів і наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи щодо незаконності виправдання ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, та перекваліфікації дій ОСОБА_10 з ч.2 ст. 289 КК України на ч.1 ст. 289 КК України.

Усі докази обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України були предметом ретельного дослідження судом й отримали свою оцінку відповідно до ст. 94 КПК України.

Висновок суду про те, що не здобуто жодних доказів вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення за ч.2 ст. 289 КК України, є обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції повно, всебічно, неупереджено та об`єктивно дослідив усі представлені стороною обвинувачення докази, дав їм належну оцінку і дійшов правильного висновку про невинуватість ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

Як на доказ вини ОСОБА_11 у вчиненні злочину прокурор в апеляційній скарзі покликається на показання свідка ОСОБА_18 , спеціаліста ОСОБА_19 , потерпілої ОСОБА_15 , свідка ОСОБА_17 під час судового розгляду.

Таке покликання є безпідставним, оскільки судом наведені у вироку показання свідка ОСОБА_18 , спеціаліста ОСОБА_19 , потерпілої ОСОБА_15 , свідка ОСОБА_17 , проте такі не підтверджують заволодіння транспортним засобом ОСОБА_11 .

Показання свідка ОСОБА_18 , яка в якості понятого брала участь під час проведення обшуку 11.02.2015, не є прямим доказом винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

Судом правильно взято до уваги показання обвинувачених щодо ймовірності залишення відбитку пальця руки ОСОБА_11 на моніторі навігації з викраденого автомобіля, які стороною обвинувачення не спростовані.

Не спростовують показання обвинувачених і показання свідків працівників відділу міліції ОСОБА_20 , ОСОБА_31 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , оскільки, як пояснив ОСОБА_10 , монітор з машини він зняв у перший же день, 09.02.2015, як заїхав у гараж, поїхав з ним на ринок, а потім повернувся і поставив монітор на місце. За цей час до нього в машину сідав ОСОБА_11 .

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що працівники міліції діяли в позапроцесуальний спосіб і спостереження за об`єктом здійснювали без заведення оперативно-розшукової справи всупереч Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», що робить їх показання недопустимими доказами.

Не є доказом винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, і показання спеціаліста ОСОБА_19 щодо вилучених у ОСОБА_11 набору пристроїв, оскільки будь-яких доказів про використання цих пристроїв при незаконному заволодінні транспортним засобом 09.02.2015 немає.

Відповідно до ст. 62 Конституції, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже суд обґрунтовано не взяв до уваги надані стороною обвинувачення докази, оскільки вони не підтверджують наявність у діях ОСОБА_11 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, й навів у вироку належні й достатні мотиви прийнятого рішення.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_10 внаслідок м`якості колегія суддів до уваги не бере як безпідставні.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, призначив обвинуваченому ОСОБА_10 покарання з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

При призначенні ОСОБА_10 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий; обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, сприяння слідству, каяття у вчиненому та вибачення перед потерпілою, відсутність обставин, що обтяжують покарання, й призначив покарання в межах, встановлених санкціями частин статтей КК України, що передбачають відповідальність за вчинені злочини.

Суд правильно дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 остаточного покарання з врахуванням вимог ст. 70 КК України та застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.

Підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого і за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість, немає.

З огляду на викладене колегія суддів визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

Разом з тим при ухваленні вироку суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 409 КПК України є підставою для зміни судового рішення.
Вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_11 покарання та застосування ст. 76 КК України при звільненні обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням.
При призначенні ОСОБА_11 покарання судом не в повній мірі дотримані вимоги ст.ст. 65, 66 КК України.

У вироку суду зазначено, що при призначенні ОСОБА_11 покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину; особу обвинуваченого; обставини, що пом`якшують покарання, - визнання вини, сприяння слідству, каяття у вчиненому та наявність в обвинуваченого на утриманні двох неповнолітніх дітей; відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, конкретні обставини провадження, особи обвинуваченого, який згідно зі ст. 89 КК України не судимий, має на утримання двох дітей; визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, усунення заподіяної злочином шкоди, як обставин, що пом`якшують покарання, відсутності обставин, які обтяжують покарання, та відсутність претензій з боку потерпілого, колегія суддів вважає за необхідне пом`якшити ОСОБА_11 призначене покарання до штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

На думку колегії суддів, таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_11 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 76 КК України (в редакції Закону №1492-VІІІ від 07.09.2016, який набрав чинності 08.10.2016) у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. На осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти обов`язки, зокрема, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Звільняючи обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції при покладенні на обвинуваченого обов`язків не врахував зміни у законодавстві й застосував закон, який втратив чинність і який застосуванню не підлягав.
З огляду на викладене вирок щодо ОСОБА_10 в частині покладення обов`язків на підставі ст. 76 КК України при звільненні обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням слід змінити та на підставі ч.1, п.2 ч.2 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_10 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
У решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2017 року щодо ОСОБА_10 , ОСОБА_11 змінити.
На підставі ч.1, ч.2 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_10 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Пом`якшити ОСОБА_11 покарання, призначене за ч.1 ст. 185 КК України, до штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) грн.

У решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4