У Х В А Л А
11 вересня 2019 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженки м. Києва, громадянки України, зареєстрованої та
проживаючої за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні суспільно небезпечного діяння, що має ознаки ч. 1 ст. 121 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
особи, до якої застосовані примусові
заходи медичного характеру ОСОБА_5
законного представника ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_5 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України, застосувати до неї амбулаторне лікування або лікування у закладі із загальним режимом нагляду, у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 відмовити повністю.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 клопотання прокурора задоволено, до ОСОБА_5 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 3.
За доводами апеляційної скарги, захисник ОСОБА_10 вважає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає принципам об`єктивності та підлягає зміні.
Апелянт звертає увагу на те, що суд в ухвалі посилається на показання потерпілого ОСОБА_9 , який стверджує, що начебто ОСОБА_5 вийшла зі своєї квартири з ножем та саме вона першою нанесла йому удар. Крім того, ОСОБА_9 стверджує, що лише після цього з метою захисту, він наніс декілька ударів в обличчя ОСОБА_5 , після чого вона закрилася у своїй квартирі. Захисник зазначає, що жодних свідків безпосередньої бійки не існує і ніхто не може стверджувати, що все відбувалося саме так, як зазначає потерпілий ОСОБА_11 .
Захисник ОСОБА_8 звертає увагу на те, що відповідно до показань свідків, що були надані під час досудового розслідування та під час судового розгляду, ніхто не бачив та не міг підтвердити, що саме ОСОБА_5 була ініціатором бійки та першою нанесла удару потерпілому. Стосунки між ОСОБА_5 та потерпілим є неприязними, у відповідності до чого можна з впевненістю зробити висновок, що показання ОСОБА_9 не можуть бути об`єктивними.
Крім того, апелянт зазначає, що в суді першої інстанції ОСОБА_5 не надала своїх пояснення у повному обсязі, а тому вважає, що існує необхідність почути показання її підзахисної безпосередньо.
Апелянт звертає увагу на те, що до даного інциденту, дії родини ОСОБА_11 по відношенню до ОСОБА_5 мали протиправний та незаконний характер. Одним із випадків, що підтверджує це та є офіційно зафіксованим працівниками поліції, є факт нанесення дружиною ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , після чого і відбулося звернення до поліції. Душевних травм та хвилювань дружина ОСОБА_9 також завдавала матері ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ображаючи її саму та її доньку протягом тривалого часу грубим та нецензурним виразам. Члени сім`ї ОСОБА_11 постійно порушували спокійне життя ОСОБА_5 , стукали в двері, багаторазово відключали їй електроенергію, що часто ставало причиною виходу з ладу електроприборів. Причиною негативного ставлення з їх сторони був маленький радіоприймач, звук якого дуже мало доносився до квартири ОСОБА_11 . Від такої кількості моральних та душевних переживань нервова система ОСОБА_5 знаходилась в стані постійного напруження.
Крім того, захисник зазначає, що 26 жовтня 2018 року ОСОБА_9 в черговий раз перерізав дроти електропостачання - ОСОБА_5 , яка вийшла з квартири та після словесної суперечки ОСОБА_9 наніс їй тілесні ушкодження, декілька разів вдаривши її в обличчя. Перебуваючи в стані нервового зриву, ОСОБА_5 зайшла у квартиру і взяла ніж, з яким вийшла з квартири. Проте метою цього вчинку не була ціль вдарити ножем ОСОБА_9 , тому що таким чином вона намагалася злякати ОСОБА_9 від подальших агресивних дій, показати що вона не є беззахисною, може дати опір і що не можна протягом такого довгого часу знущатись над нею. Але разом з тим, враховуючи зріст та вагу ОСОБА_9 , ОСОБА_5 розуміла що і таким чином їй буде важко захиститися від агресії сусіда.
Захисник ОСОБА_8 зазначає, що потерпілий ОСОБА_9 , побачивши ніж, розлютився ще більше і почав наносити їй удари і захищаючись вона випадково вдарила його ножем. Злякавшись того, що сталося, ОСОБА_5 забігла в квартиру і викликала поліцію, розуміючи що ситуація вийшла з під будь-якого контролю.
Крім того, апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_5 , проживала в цій квартирі більше 13 років і за весь цей час ніколи не ображала сусідів та загалом не мала конфліктів з іншими мешканцями будинку. Також ОСОБА_5 після отримання середньо-спеціальної освіти навчалася у двох вищих начальних закладах. Маючи контакти з багатьма людьми, вона також не була конфліктною людиною. Таким чином, дії ОСОБА_5 можуть містити в собі ознаки злочину, передбаченого ст. 124 КК України.
Захисник зазначає, що вищезазначені показання потерпілого неможливо брати за основу обвинувального вироку, адже його показання свідчать лише про конфлікт, який виник між ним та ОСОБА_5 та бійку між ними, але ніяким чином не доводять того, що саме ОСОБА_5 почала бійку та першою напала на потерпілого. Ці показання носять характер його припущення та висновків із особистих міркувань. Інші матеріали справи підтверджують лише те, що 26 жовтня 2018 року у будинку АДРЕСА_2 між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 відбулася бійка, що не заперечується обома сторонами, але це не підтверджує вину та попередній умисел ОСОБА_5 щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . Вилучення конкретних предметів, належність яких встановлена, також не є доказом вини ОСОБА_5 .
Відповідно до ухвали суду першої інстанції, 26 жовтня 2018 року приблизно в 15 год. 35 хв. між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , які є сусідами та проживають у будинку АДРЕСА_2 стався конфлікт, під час якого ОСОБА_9 попередив ОСОБА_5 про те, що в разі незменшення нею гучності або невимкнення музики, він відключить подачу електроенергії до її квартири шляхом роз`єднання дротів, на що остання не відреагувала.
Цього ж дня близько 15 год. 45 хв. після зникнення електричного струму у квартирі, де проживала ОСОБА_5 , остання взяла кухонний ніж та вийшла з квартири АДРЕСА_3 до загального коридору, де в цей час знаходився ОСОБА_9 , і нанесла йому один удар ножем в область тулуба, заподіявши йому тяжкі телесні ушкодження.
Також судом першої інстанції встановлено, що у період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється, ОСОБА_5 страждала на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії параноїдної безперервного перебігу, галюцинаторно-параноїдного синдрому (г 20.00 за МКХ-10). У період часу, до якого відноситься кримінальне правопорушення, ОСОБА_5 за своїм психічним станом не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. У теперішній час ОСОБА_5 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії параноїдної, безперервного перебігу, галюцинаторно-параноїдного синдрому (Б 20.00 за МКХ-10); за своїм психічним станом у теперішній час потребує застосування до неї примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.
Заслухавши думку прокурора, потерпілого ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення скарги, а також пояснення особи, відносно якої застосовані заходи медичного характеру ОСОБА_5 , її законного представника та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав
Оскаржуючи прийняте судом рішення захисник ОСОБА_8 вважає, що судом невірно встановлені фактичні обставини справи, дана неналежна оцінка доказам, зокрема висновку судово - медичної експертизи, яким встановлено в ОСОБА_5 наявність тілесних ушкоджень і як результат, невірно кваліфіковані її дії за ч.1 ст.121 КК України.
Колегія суддів вважає такі доводи непереконливими, оскільки вони суперечать наявним в матеріалах справи доказам та не узгоджуються з положеннями закону про кримінальну відповідальність.
Так, відповідно до показань потерпілого ОСОБА_9 , які він давав як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, конфлікт між ним та його сусідкою ОСОБА_5 черговий раз виник із-за того, що остання дуже голосно ввімкнула музику в своїй квартирі. Тому він від`єднав провід від електропостачання в її квартиру. Коли він перебував в загальному коридорі, ОСОБА_5 вийшла зі своєї квартири та тримаючи ніж двома руками нанесла один удар і намагалася нанести ще один, але він перехватив її руку після чого двічі вдарив лівою рукою в обличчя. Лише потім він відчув, що поранений, оскільки з рани йшла кров, зайшов до своєї квартири та викликав швидку допомогу. Саме за таких обставин він пояснює утворення в ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.
В той же час особа, стосовно якої застосовані примусові заходи медичного характеру ОСОБА_5 під час допиту в суді апеляційної інстанції показала, що потерпілий та його дружина безпідставно неодноразово звинувачували її в тому, що вона голосно вмикає в своїй квартирі музику, що заважає їх відпочинку. 26 жовтня 2018 року в її квартирі зникла електроенергія і вона зрозуміла, що це зробив її сусід ОСОБА_9 , який і до цього так вчиняв. Відкривши вхідні двері та перебуваючи ще на порозі своєї квартири вона отримала від ОСОБА_9 два удари в обличчя. Така поведінка потерпілого її обурила, вона зайшла до квартири, зачинивши за собою двері, але не на замок, в кухні під мийкою взяла ніж, вийшла з ним в загальний коридор, щоб ОСОБА_9 бачив, що вона озброєна. Проте це не зупинило потерпілого, який знову на неї накинувся, схопивши за руки. В процесі боротьби він якимось чином наштовхнувся на ніж, який вона тримала в руці.
Наявність у ОСОБА_5 та ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та визначення їх тяжкості сторонами провадження не оспорюються.
З огляду на вимоги апеляційної скарги про перекваліфікацію дій ОСОБА_5 з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК України, викладених доводів щодо такої перекваліфікації, а також показань самої ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до диспозиції ст.124 КК України відповідальність за заподіяння тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони настає в тому випадку, якщо такі дії мають умисний характер.
Проте, як за доводами апеляційної скарги, так і відповідно до показань самої ОСОБА_5 її метою не було вдарити ножем потерпілого та заподіяти йому тілесні ушкодження. Демонструючи ніж, вона хотіла показати, що вона не є беззахисною, тим самим відлякати ОСОБА_9 від подальших агресивних дій. Але захищаючись, вона випадково заподіяла йому тілесні ушкодження.
За такими доводами дії ОСОБА_5 взагалі не носять кримінальний характер, оскільки необережне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони не тягне за собою кримінальної відповідальності.
Але, беручи до уваги показання потерпілого та самої ОСОБА_5 , колегія суддів вважає, що дії останньої були умисними і в стані необхідної оборони вона не перебувала.
Так, потерпілий ОСОБА_9 , в своїх послідовних показаннях, які ставити під сумнів підстав немає, стверджує, що після того як він відключив квартиру ОСОБА_5 від електропостачання остання вийшла до нього в коридор та відразу нанесла йому удар ножем, тримаючи його обома руками та намагалася ще раз вдарити, але він перехопив її руку. Такі дії свідчать про наявність в ОСОБА_5 умислу на заподіяння тілесних ушкоджень.
В той же час, про відсутність перебування ОСОБА_5 в стані, коли вона змушена була захищатись, за її версією, від протиправних дій потерпілого свідчать і її показання. Вона пояснила, що відкривши вхідні двері та отримавши два удари в обличчя, вона повернулась в квартиру, взяла ніж та знову вийшла до потерпілого.
Для вирішення питання про перевищення меж оборони необхідно враховувати характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил. За наведеними вище показаннями ОСОБА_5 , після того як вона повернулась в квартиру за ножем, загроза її здоров`ю та життю перестала існувати, оскільки вона закрила двері не на замок, а потерпілий, як вона сама пояснила, не переслідував її та не намагався зайти в квартиру. Проте вона, незважаючи на це, взявши ніж, повернулась до потерпілого, завдавши йому удар, від якого він отримав тяжке тілесне ушкодження. Такі дії ОСОБА_5 свідчать про те, що вона бажала заподіяти ОСОБА_9 тілесні ушкодження.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, за встановлених судом фактичних обставин, ним вірно визначено вчинення ОСОБА_12 суспільно - небезпечного діяння, що має знаки ч.1 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження.
Беручи до уваги те, що відповідно до висновку судово - психіатричної експертизи, який сторонами провадження не оспорюється, ОСОБА_5 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії параноїдної, безперервного перебігу, галюцинаторно-параноїдного синдрому (Б 20.00 за МКХ-10), судом вірно прийняте рішення про застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.
Відповідно до положень ст. 1186 ЦК України шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується. З урахуванням матеріального становища потерпілого та особи, яка завдала шкоди, суд може постановити рішення про відшкодування нею цієї шкоди частково або в повному обсязі. Якщо шкоди було завдано особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними у зв`язку з психічним розладом або недоумством, суд може постановити рішення про відшкодування цієї шкоди її чоловіком (дружиною), батьками, повнолітніми дітьми, якщо вони проживали разом з цією особою, знали про її психічний розлад або недоумство, але не вжили заходів щодо запобігання шкоді.
Судом першої інстанції встановлено, що законний представник ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_5 , крім того, із наданих в судовому засіданні пояснень вона знала про психічний стан своєї доньки ОСОБА_5 , знала про постійні конфлікти доньки з сусідами, однак доньку вона не лікувала, оскільки та не хотіла, а отже не вжила заходів щодо запобігання шкоді.
Таким чином, прийняте судом рішення відповідає вимогам ст.370 КПК України, є вмотивованим, відтак підстав для його скасування чи зміни немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, , 404 ,407, 419 КПК колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_13 в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 10 травня 2019 року про застосування до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3