ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 636/469/19
Провадження № 1-кс/636/1907/19
У Х В А Л А
І М Е Н Е М УКРАЇНИ
08 листопада 2019 року
Слідчий суддя Чугуївського міського суду Харківської області ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна по кримінальному провадженню № 0000118, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.01.2019, за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК України.

Перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши докази по даним матеріалам, заслухавши думку прокурора, який підтримав клопотання, -

в с т а н о в и в:
Представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна по кримінальному провадженню № 0000118, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.01.2019, за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК України, а саме: скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Чугуївського міського суду Харківської області від 06.02.2019 на автомобіль «Ауді А4», сірого кольору, номер кузова « НОМЕР_1 », державний номерний знак « НОМЕР_2 »; супроводжувальні документи на автомобіль та ключі від вищезазначеного автомобіля.

В обґрунтування клопотання зазначено, що 6.02.2019 року в рамках кримінального провадження № 0000118 від 30.01.2019 слідчим суддею Чугуївського міського суду Харківської області за клопотанням старшого слідчого СВ Чугуївського ВП ГУ НП в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_5 винесено ухвалу про накладення арешту на: автомобіль «Ауді А4», сірого кольору, номер кузова « НОМЕР_1 », державний номерний знак « НОМЕР_2 »; супроводжувальні документи на автомобіль та ключі від автомобіля. Заявник вважає, що зазначене рішення щодо арешту майна є неправомірним та необґрунтованим, оскільки власник арештованого майна ОСОБА_3 не був присутнім при розгляді судом зазначеного питання, а тому був позбавлений права довести своє право на зазначене майно та необґрунтованість накладеного на нього арешту, а поверхневе дослідження підстав та доказів, якими обґрунтовано клопотання слідчого про накладення арешту, призвело до того, що дане запобіжне обмеження було застосоване всупереч п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, відповідно до якої захід забезпечення кримінального провадження не може бути застосований за відсутності обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та обґрунтованої потреби, що виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи, а тому вважає, що арешт на майно, зазначене в оскаржуваній ухвалі був накладений з явними порушеннями вимог Конституції України та КПК України, необґрунтовано та безпідставно. Крім того заявник вказує, що постановою про закриття кримінального провадження від 20.10.2019 року кримінальне провадження №0000118 було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. За таких обставин, вказує заявник, в подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт автомобіля, супроводжувальних документів на автомобіль та ключів від вищезазначеного автомобіля відпала потреба, у зв`язку з чим арешт, накладений ухвалою слідчого судді Чугуївського міського суду Харківської області від 06.02.2019 на зазначене майно, підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України, про час та місце розгляду клопотання про скасування арешту майна повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно.
Заявник та його представник у судове засідання не з`явилися, представником подана заява про проведення судового засідання без його участі.
Слідчий Чугуївського ВП у судове засідання не з`явився, про дату судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином.
Слідчий суддя, дослідивши документи та матеріали, якими заявник обґрунтовує доводи клопотання, а також витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання, постанову про закриття кримінального провадження, приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення клопотання, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Згідно ст. 170 КПК України, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Зі змісту ч. 3 ст. 174 КПК України вбачається, що у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.
Тобто, із закриттям кримінального провадження втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.
Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, і заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження та забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
Водночас, способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінального провадження обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.
Проте кримінальне провадження, в межах якого на майно ОСОБА_3 накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства, на підтвердження чого заявником надана копія постанова про закриття кримінального провадження від 20.10.2019, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було.
Згідно ст. 174 КПК України, як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.
Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, закритому органом досудового слідства, КПК України не передбачає.
Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
КПК України не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного заявником питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження, яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. Для відновлення справи необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки заявника і, таким чином, матиме наслідком до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного заявником питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту прав та законних інтересів.
Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.
Із припиненням кримінального провадження арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.
Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження, з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.
Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, та можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.
З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові № 6-26цс13 від 15.05.2013. У наведеній постанові закріплено правовий орієнтир, відповідно до якого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви на правильність арешту майна. До цього ж зводяться і роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті четвертому постанови Пленуму від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису».
Таким чином, судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.
Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.
Таку саме позицію сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц, і слідчий суддя не вбачає підстав для відступу від цієї позиції.
З огляду на викладене, слідчий суддя вважає, що вирішення судом зазначеного питання підлягає в порядку цивільного судочинства, а тому клопотання не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 174,175, 369, 372, 395 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в :
В задоволені клопотання представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна по кримінальному провадженню № 0000118, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.01.2019, за ознаками злочину, передбаченого ст. 290 КК України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду в термін 5 днів з моменту її проголошення. Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя