Номер провадження: 11-сс/813/613/19
Номер справи місцевого суду: 520/6687/19 1-кс/520/3726/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000036 від 10 січня 2014 року за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.5 ст.191 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року було задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000036 від 10 січня 2014 року за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.5 ст.191 КК України, та накладено арешт на майно, яке належить на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_8 , заборонивши його відчуження, а саме:

-квартиру АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:003:0137 в смт. Окни Окнянського району Одеської області;

- транспортний засіб легковий автомобіль марки «SCODA», модель «OCTAVIA», 2003 року випуску, номер кузова (VIN) НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що оскаржувана ухвала слідчого судді постановлена з порушенням норм кримінального процесуального закону. На думку захисника, стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст. 170 КПК України, оскільки з моменту повідомлення про підозру 04 лютого 2019 року ОСОБА_8 не вчинив жодних дій, спрямованих на приховування чи відчуження належного йому майна та не має наміру їх вчиняти. Крім того, під час розгляду клопотання про арешт майна обґрунтованість підозри, про яку було повідомлено ОСОБА_8 , не була доведена стороною обвинувачення.

Заслухавши суддю-доповідача, підозрюваного та захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до клопотання слідчого на теперішній час слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №000036 за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.5 ст.191 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_8 , перебуваючи на посаді начальника філії «Одеська ДЕД» ДП «Одеський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», з листопада 2011 року по вересень 2013 року вступив у злочинну змову з оператором АЗС з метою списання паливно-мастильних матеріалів, які передані на зберігання філії «Одеська ДЕД», та здійснив розтрату ПММ в кількості 137954,3 л на загальну суму 1392664,49 грн.

Згідно із ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні...; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

04.02.2019 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.5 ст.191 КК України, а саме: в розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах.
Санкція ч.5 ст.191 КК України, за ознаками якої органами досудового розслідування надана правова кваліфікація протиправним діям ОСОБА_8 , передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна.

З огляду на наведене, слідчим суддею обґрунтовано зазначено про необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, що належить підозрюваному на праві власності, з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, в разі доведення в ході судового розгляду вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченогоч.5 ст.191 КК України.

Також апеляційний суд враховує, що до звернення з клопотанням про арешт майна, слідчий вчинив достатньо слідчих дій для встановлення обставин, що мають значення для розслідування даного кримінального провадження та можуть розцінюватися як обґрунтування наявності фактичних підстав для накладення арешту на майно підозрюваного.

Так, в матеріалах провадження за клопотанням слідчого про накладення арешту наявний висновок судово-економічної експертизи №557/558 від 26 серпня 2016 року, яким підтверджується розтрата (недостача) станом на 07.10.2013 року пально-мастильних матеріалів у кількості 137954,3 л на загальну суму 1392664,49 грн. Відповідальність за відсутність даних матеріальних цінностей (розтрату) ставиться в вину підозрюваному ОСОБА_8 , як посадовій особі начальника філії «Одеська ДЕД» ДП «Одеський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», який згідно з Постановою КМ України від 29 березня 2001 року №308 «Про Порядок створення і використання матеріальних резервів для запобігання, ліквідації надзвичайних ситуацій техногенного і природного характеру та їх наслідків»:

-приймає рішення щодо відпуску матеріально-технічних цінностей з резервів,

-несе відповідальність за створення, накопичення резервів, контроль за їх наявністю, станом та використанням, тощо.

Таким чином, органами досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочинів передбачених ч.1 ст.364, ч.5 ст.191 КК України, внаслідок яких були спричинені збитки на загальну суму 1392664,49 грн.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується з доводами слідчого та висновками слідчого судді про те, що накладення арешту на майно, яке належить на праві власності підозрюваному ОСОБА_8 , являється заходом забезпечення в тому числі і такої мети, як відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Все вищенаведене в сукупності та своїй узгодженості з матеріалами провадження свідчить про те, що такий захід забезпечення кримінального провадження, який застосований ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року, відповідає принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження та відповідає такій меті застосування арешту майна, як забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Зазначеній позиції ЄСПЛ щодо забезпечення прав власника відповідає і положення ч.4 ст.173 КПК України, відповідно до яких у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Апеляційний суд вважає, що слідчим суддею були дотримані дані норми, оскільки обмеження права власності оскаржуваною ухвалою було визначено відповідно до вимог ч.4 ст.173 КПК України найменш обтяжливим способом - лише шляхом заборони розпорядження арештованим майно у виді заборони його відчуження.

Оцінюючи все вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про наявність достатніх та належних підстав, передбачених ст.170 КПК України, для накладення арешту на майно, що належить підозрюваному ОСОБА_8 , у виді квартири, земельної ділянки та транспортного засобу.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За таких обставин апеляційний суд визнає необґрунтованою апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу слідчого судді слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.170-173, 309, 376, 405, 407, 409, 410, 411, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2019 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000036 від 10 січня 2014 року за ознаками злочинів, передбачених ч.1 ст.364, ч.5 ст.191 КК України, та накладений арешт на майно, яке належить на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_8 , заборонивши його відчуження, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3