Справа № 368/42/19
провадження № 1-кс/368/13/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" січня 2019 р. Слідчий суддя Кагарлицького районного суду Київської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , сторони кримінального провадження прокурор Кагарлицької місцевої прокуратури ОСОБА_3 та слідчого ОСОБА_4 , розглянувши клопотання в кримінальному провадженні № 0000002, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.01.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.. ст.. 15 ч. 2, 185 ч. 3 КК України, про арешт тимчасово вилученого майна, -
ВСТАНОВИВ :
15 січня 2019 року слідчий слідчого відділення Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області лейтенант поліції ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, погодженим прокурором Кагарлицької місцевої прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000002, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.01.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст.. ст.. 15 ч. 2, 185 ч. 3 КК України, про арешт тимчасово вилученого майна.
Дане клопотання обґрунтовано тим, що 02.01.2019 р. до ч/ч Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області надійшла заява від ОСОБА_5 , жителя АДРЕСА_1 про те, що 02.01.2019 р. в період часу з 01 год. 10 хв. по 01 год. 20 хв. з належних йому двох зблокованих тимчасових споруд торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності, ФОП « ОСОБА_5 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 здійснили проникнення в середину шляхом пошкодження ролету та віджиму метало пластикового вікна та викрали одну паперову коробку із вмістом сигарет різних марок.
По даному факту внесено відомості до ЄРДР № 0000002 від 02.01.2019 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, за фактом закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжці), поєднаного з проникненням у приміщення.
В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 02.01.2019 р. близько 02 год. 00 хв. перебуваючи поблизу двох зблокованих тимчасових споруд торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності, ФОП « ОСОБА_5 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вирішив вчинити крадіжку будь-якого майна із вищевказаного приміщення.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , з метою особистого збагачення, маючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, таємно, керуючись корисливим мотивом, усвідомлюючи протиправність своїх дій, підійшов до двох зблокованих тимчасових споруд торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Усвідомлюючи, що його дії є таємними, він викруткою пошкодив ролет, внаслідок чого отримав доступ до метало пластикового вікна. Після чого, шляхом віджиму метало пластикового вікна проник до приміщення. Перебуваючи у середині приміщення, ОСОБА_6 , таємно викрав паперову коробку із вмістом сигарет різних марок, а саме:
- сигарет «Прилуки класичні № 12» 8 пачок, вартість яких 21,00 грн., загальна сума 168,00 грн.;
- сигарет «Прилуки класичні № 8» 8 пачок, вартість яких 21,17 грн., загальна сума 169,36 грн.;
- сигарет «Rotmans-25» - 4 пачки, вартість яких 28,10 грн., загальна вартість 112,40 грн.;
- сигарет «Rotmans-сliсk» - 6 пачки, вартість яких 25,54 грн., загальна вартість 153,24 грн.;
- сигарет «Rotmans-royals-redxci» - 12 пачок, вартість яких 23,72 грн., загальна вартість 284,64 грн.;
- сигарет «Rotmans-royals-blueexc» - 3 пачки, вартість яких 22,55 грн., загальна вартість 67,65 грн.;
- сигарет «Пріма люкс № 8» - 2 пачки, вартість яких 22,39 грн., загальна вартість 44,78 грн.;
- сигарет «Пріма люкс № 6» - 3 пачки, вартість яких 25,14 грн., загальна вартість 75,42 грн.;
- сигарет «Пріма срібна червона» - 5 пачок, вартість яких 22,39 грн., загальна вартість 111,95 грн.;
- сигарет «LD - red» - 18 пачок, вартість яких 26,25 грн., загальна вартість 210,00 грн.;
- сигарет «Пріма люкс № 6» - 3 пачки, вартість яких 25,14 грн., загальна вартість 75,42 грн.;
- сигарет «Chester Classic Blue» - 8 пачок, вартість яких 29,16 грн., загальна вартість 233,28 грн.;
- сигарет «Winston Blue» - 10 пачок, вартість яких 29,35 грн., загальна вартість 293,35 грн.;
- сигарет «LM Loft sea blue» - 10 пачок, вартість яких 25,66 грн., загальна вартість 256,60 грн.;
- сигарет «LM Loft blue» - 10 пачок, вартість яких 26,18 грн., загальна вартість 261,80 грн.;
- сигарет «Philip Morris Red-25 » - 1 пачка, вартість яких 26,17грн., загальна вартість 26,17 грн.;
- сигарет «Philip Morris Red-25 » - 1 пачка, вартість яких 26,17грн., загальна вартість 26,17 грн.;
- сигарет «West Red XL» - 1 пачка, вартість яких 20,84 грн., загальна вартість 20,84 грн.;
- сигарет «Bond Street Selection» - 6 пачок, вартість яких 26,18 грн., загальна вартість 157,08 грн.;
- сигарет «Bond Street blue-25» - 3 пачки, вартість яких 23,25 грн., загальна вартість 69,75 грн.
Своїми умисними протиправними діями, ОСОБА_6 , відповідно до акту ревізії від 02.01.2018 р. завдав ОСОБА_7 майнову шкоду на загальну суму 2716,46 грн.
Однак, ОСОБА_6 виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.
02.01.2019 р. працівниками поліції проведено огляд місця події під час якого виявлено та вилучено вище вказані сигарети після чого передано на відповідальне зберігання ОСОБА_7 під розписку, 2 клітчаті сумки синього кольору, які поміщено до спецпакету з відповідними написами та підписами слідчого та понятих, 9 слідів пальців рук з пошкодженого вікна, які вилучено на липку прозору стрічку та поміщено до спецпакету з відповідними написами та підписами слідчого та понятих, та слід підошви взуття з приміщення магазину, а саме з скляної поверхні горизонтальної морозильної камери, який оброблено магнітним дактилоскопічним порошком «Рубін», вилучено на липку прозору стрічку та поміщено до спец. пакету з відповідними написами та підписами слідчого та понятих.
Згідно вимог ст. 98 КПК України у сторони обвинувачення є достатні підстави вважати, що вказані речі мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки являються предметами, що були об`єктами кримінально протиправних дій та можуть бути використані як доказ фактів та обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.
Згідно зі ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судці або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Підставою для арешту вказаного майна є достатність підстав та розумних підозр вважати, що вони є доказом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Метою арешту вилучених речей є забезпечення їх збереження як речових доказів.
Власники майна ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, причини неявки суд не повідомили.
Заслухавши думку прокурора ОСОБА_3 , яка клопотання підтримала, думку слідчого, який підтримав дане клопотання, перевіривши надані матеріали клопотання, вважаю, що клопотання не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 02.01.2019 р. до ч/ч Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУНП в Київській області надійшла заява від ОСОБА_5 , жителя АДРЕСА_1 про те, що 02.01.2019 р. в період часу з 01 год. 10 хв. по 01 год. 20 хв. з належних йому двох зблокованих тимчасових споруд торгівельного призначення для провадження підприємницької діяльності, ФОП « ОСОБА_5 », що розташований за адресою: АДРЕСА_1 здійснили проникнення в середину шляхом пошкодження ролету та віджиму метало пластикового вікна та викрали одну паперову коробку із вмістом сигарет різних марок.
По даному факту внесено відомості до ЄРДР № 0000002 від 02.01.2019 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України (а.с. 7).
Відповідно до ч. 1,2 ст. 173 КПК України слідчий суддя, відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
Пункт 2 частини другої статті 173 із змінами, внесеними згідно із Законом № 1019-VIII від 18.02.2016\
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
Пункт 3 частини другої статті 173 із змінами, внесеними згідно із Законом № 1019-VIII від 18.02.2016\
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
Частину другу статті 173 доповнено пунктом 3-1 згідно із Законом № 1019-VIII від 18.02.2016\
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
Пункт 4 частини другої статті 173 із змінами, внесеними згідно із Законом № 1019-VIII від 18.02.2016\
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Положеннями ст. ст.2,7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого у кримінальному провадженні та відповідати вимогам закону.
Вказані норми узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Зазначені положення кримінального процесуального закону також узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, у відповідності до якої володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Іатрідіс проти Греції" 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі "Антріш проти Франції" 22.09.94 р. та у справі "Кушоглу проти Болгарії" 10.05.2007 р.). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" 23.09.82 р.). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення ЄСПЛ у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" 21.02.86 р.)
Крім того, у своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції").
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і при вирішення питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (п. 1 ч. 3ст. 132 КПК України).
Відповідно до п. 7 ч. 2ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.
За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Крім того, в ч. 5 ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1)правову підставу для арешту майна;
2)достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення;
3)розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову;
4)наслідки арешту майна для інших осіб;
5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
При цьому слідчим суддею зазначається, що обов`язок доведення існування зазначених обставин КПК покладає на слідчого, прокурора, який звертається із відповідним клопотанням.
Також суд зауважує, що у відповідно до ч.5, ч.7 ст. 237 КПК України при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Судом встановлено, що клопотання слідчого має певні неточності, а саме: у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань правова кваліфікація значиться як ч. 3 ст. 185 КК України, а у клопотанні - ст.. ст.. 15 ч. 2, 185 ч. 3 КК України, яку усунути в судовому засіданні не можливо, так як необхідно виносити певні процесуальні документи поза межами судового засідання, а саме: вносити відомості до ЄРДР.
Окрім того, не зрозуміло хто є потерпілим, так як у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань значиться ОСОБА_5 , проте заяви від ОСОБА_5 не має, а заяву про визнання потерпілим подано лише13.01.2019 р. ОСОБА_7 ..
Більш того, слідчим суддею встановлено, що 02.01.2019 року огляд місця події слідчим було проведено без недотриманням вимог КПК України, передбачених ст. 233 ч. 1, 234, 235, 237 КПК України, тобто без добровільної згоди особи, яка володіє майном та без ухвали слідчого судді, а також одразу було віддано майно особі, яка на час та день передання не була учасником даного кримінального провадження.
На думку суду твердження слідчого та прокурора про те, що вказані речі, які були вилучені під час огляду, є речовими доказами у кримінальному провадженні, а тому вилучення та накладення арешту на них необхідно для проведення всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин вчинення кримінального правопорушення, оскільки вони можуть мати доказове значення, а тому відповідають критеріям, передбаченим ч. 1ст. 98 КПК України, є безпідставними.
При цьому, згідно із ч. 1ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166,170-174 цього Кодексу.
Систематизуючи вищезазначені норми законодавства випливає, що правомірність володіння органом досудового розслідування майном, яке наділене ознаками речових доказів, має підтверджуватися в порядку, визначеними статтями КПК України. Таким чином, визнання речовими доказами можливо лише вилучених речей і документів, які входили до переліку, щодо якого судом прямо надано дозвіл на їх відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, арештованого майна відповідно до правил ст. 98 КПК України, але визнання речовими доказами тимчасово вилученого майна за минуванням стадії накладення на нього арешту, відповідно до правил ч. 5ст. 171 КПК України діючим КПК України не передбачено.
Такий процесуальний порядок щодо тимчасово вилученого майна узгоджується і з вимогами глави 16 КПК України і ч. 7ст. 237 КПК України. В протилежному випадку втрачається сенс у вирішенні питання щодо припинення тимчасового вилучення майна, згідно з правилами ст. 169 КПК України, оскільки в такому процесуальному статусі воно перебуває лише до винесення постанови слідчим, прокурором про визнання його речовим доказом.
Отже, якщо стосовно вилученого в ході огляду місця події майна, речей або документів тощо, не накладено арешт і воно перебуває у володінні органів досудового розслідування без належної правової підстави, то таке майно підлягає поверненню особі, в якою воно було вилучено.
Аналіз наведених вище вимог закону вказує, що діючим законодавством передбачений обов`язок, а не право слідчого надання доказів та доведення перед судом їх переконливості, оскільки під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються; та застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе наявності трьох необхідних ознак, необхідних для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (ст. 132 КПК України).
Оскільки, вирішуючи питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, слідчі судді зобов`язані: сумлінно і принципово здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування; діяти у межах і відповідно до вимог закону; перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи; з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається автор клопотання, без застосування цих заходів; зважати, що незалежно від визначеного процесуальним законом суб`єкта ініціювання застосування заходів забезпечення обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (ч. 3 ст. 132 КПК) покладається на слідчого та/або прокурора, тому вказане питання повинно розглядатися в контексті практики ЄСПЛ та Конвенції про захист прав людини та основних свобод, так як вилучення майна є фактичним позбавлення особи, у володінні якої перебуває зазначене майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеним майном.
З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає, що за матеріалами клопотання неможливо чітко встановити, що існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що майно є доказом або знаряддям злочину, підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, тому підстави для накладення арешту на зазначений тимчасово вилучені речі, відсутні, що є підставою для відмови в задоволенні клопотання.
Окрім того, клопотання міститься клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним клопотанням, але зазначені причини пропуску не можливо взяти до уваги, оскільки виходять із меж розумного його тлумаченню, тому вказаний строк поновленню не підлягає.
Окрім того, прохальна частина містяться дві вимоги, які не можливо розглядати одночасно, тому і з цього вказане клопотання не підлягає задоволенню.
Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що клопотання слідчого є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.. ст.. 170-175, 309, 371, 372, 395 КПК України (в редакції 2012 року), слідчий суддя, -
у х в а л и в:
У задоволенні клопотання слідчому СВ Кагарлицького відділення Обухівського відділу ГУ НП в Київській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 про арешт тимчасово вилученого майна відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя : ОСОБА_1