йСправа № 304/1312/18 Провадження № 1-в/304/41/2018
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2018 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника персоналу органу пробації ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання начальника Перечинського РС філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області про скасування іспитового строку та направлення засудженого

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , із середньою освітою, непрацюючого, одруженого (має на утриманні двох малолітніх дітей), українця, громадянина України, раніше судимого,

для відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі за вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В :

у поданні начальник Перечинського районного сектору філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області ОСОБА_4 ставить питання про направлення звільненого від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_5 для відбування призначеного йому за вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року покарання у виді позбавлення волі строком на три роки. Посилається на те, що вирок Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року відносно ОСОБА_5 надійшов на виконання кримінально-виконавчої інспекції Перечинського району 25 травня 2015 року, після чого засудженого було поставлено на облік та ознайомлено з умовами і порядком відбування покарання, отримано підписку про те, що у разі систематичного порушення громадського порядку чи порушення умов відбування покарання, звільнення від відбування покарання може бути скасовано судом, а його направлено для реального відбування призначеного покарання. Однак, під час перебування на обліку ОСОБА_5 зарекомендував себе негативно, а саме 25 травня та 06 червня 2016 року не з`явився за викликом для проведення з ним профілактичної бесіди, у зв`язку з чим 07 червня 2016 року до Перечинського ВП було внесено подання про здійснення приводу засудженого, однак такий виконано не було через відсутність ОСОБА_5 за місцем проживання та його виїзд на заробітки до Російської Федерації. Для встановлення можливого місця перебування засудженого Перечинським РВ КВІ було проведено ряд першочергових розшукових заходів направлено запити до сільської ради за місцем постійного проживання такого, до Перечинського РС ГУ ДМС України в Закарпатській області, до Перечинського відділення поліції, до Закарпатської УВП № 9, до Перечинської ЦРЛ, до ОКТМО «Фтизіатрія», до ІНФОРМАЦІЯ_2 , за наслідками яких встановити місце перебування ОСОБА_5 не вдалося. Оскільки місцезнаходження засудженого протягом 30 днів не було встановлено, 08 серпня 2016 року до Перечинського ВП інспектором було направлено подання про передачу матеріалів для проведення подальших розшукових заходів, а також подання до суду для вирішення питання про скасування іспитового строку. Ухвалою Перечинського районного суду від 29 серпня 2016 року у вказаному поданні було відмовлено, однак після ухвалення судом такого рішення засуджений знову зник з місця проживання. Так, працівниками КВІ, починаючи з 05 квітня 2017 року було проведено ряд першочергових пошукових заходів та оскільки місцеперебування ОСОБА_5 встановити не вдалося, 15 липня 2017 року до Перечинського ВП було направлено подання для проведення подальших розшукових дій та до Перечинського районного суду подання про скасування іспитового строку та направлення засудженого для відбування покарання, призначеного вироком Свалявського районного суду від 09 квітня 2015 року. Однак, ухвалою від 26 червня 2017 року вказане подання повернуто для встановлення місця перебування засудженого, а 02 червня 2017 року Перечинським ВП ОСОБА_5 оголошено у розшук та заведено ОРС № 1301517. У свою чергу, з вимоги УІП та КП «102» ГУ НП в Закарпатській області вбачається, що 21 вересня 2016 року ОСОБА_5 заарештований та 09 лютого 2017 року засуджений Істринським районним судом Московської області Російської Федерації до двох років позбавлення волі (06 квітня 2017 року вирок набрав законної сили). Так, 17 вересня 2018 року до органу пробації з`явився ОСОБА_5 та пояснив, що перебував у Російській Федерації, де втратив паспорт та відповідно не міг повернутися додому протягом року, про що також надав посвідчення особи на повернення в Україну з відміткою пункту пропуску «Бориспіль» від 31 серпня 2018 року; перебування у місцях позбавлення волі та вчинення злочину ОСОБА_5 заперечував, про те, що перебував у розшуку йому невідомо. Оскільки протягом іспитового строку засуджений двічі покинув місце проживання, а отже висновки для себе не зробив та на шлях виправлення не став, навпаки був засуджений у іншій державі за вчинення злочину проти власності, тому просить подання задовольнити.

У судовому засіданні начальник органу пробації ОСОБА_4 своє подання підтримала та просила таке задовольнити, посилаючись на викладені у поданні обставини.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні, зазначивши про незначущість порушених засудженим обов`язків, просив подання задовольнити з підстави вчинення останнім під час іспитового строку нового злочину, що стверджується ОСК ГУ НП в Закарпатській області від 27 червня 2018 року.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 проти задоволення подання органу пробації заперечив, пояснивши, що умов звільнення не порушував та постійне місце проживання не змінював, а лише поїхав на заробітки до Російської Федерації з усного дозволу інспектора КВІ. Вчасно повернутися звідти не мав змоги, оскільки загубив паспорт, у зв`язку з чим звертався до консульської установи України та відділу Федеральної міграційної служби. Оскільки під час перебування у Російській Федерації його було притягнуто до адміністративної відповідальності, то міграційною службою він був поміщений до спецприйомника для подальшої депортації до України. До кримінальної відповідальності під час іспитового строку він не притягався.

Обміркувавши пояснення представника органу пробації, заслухавши думку прокурора та засудженого, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно до п. 8 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд вирішує питання про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком суду. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року згідно з ч. 2 ст. 78 КК України суд за поданням органу, який здійснює контроль за поведінкою засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням, може прийняти рішення про скасування звільнення та про направлення засудженого для відбування призначеного покарання в разі невиконання покладених на нього обов`язків, визначених ст. 76 КК України, або систематичного (три і більше разів) вчинення правопорушень, що потягли адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

У судовому засіданні встановлено, що 09 квітня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 194 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі та на підставі ст. ст. 75, 76 КК України його було звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладений на нього обов`язок не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, що стверджується вироком Свалявського районного суду Закарпатської області та ухвалою цього ж суду від 03 листопада 2015 року.

Також встановлено, що після того як 25 травня та 06 червня 2016 року ОСОБА_5 не з`явився за викликом КВІ для проведення з ним індивідуально-профілактичної роботи, спрямованої на виправлення та попередження учинення правопорушень та нових злочинів, до суду було направлено подання для вирішення питання про скасування йому іспитового строку та направлення засудженого для відбування призначеного покарання, однак ухвалою Перечинського районного суду від 29 серпня 2016 року у задоволенні вказаного подання було відмовлено.

Відповідно до п. п. 6.6., 6.9. розділу ІV Інструкції «Про порядок виконання покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, та здійснення контролю щодо осіб, засуджених до таких покарань», затвердженої наказом № 270/1560 Державного департаменту України з питань виконання покарань Міністерства внутрішніх справ України від 19 грудня 2003 року (далі Інструкція) зниклим з місця проживання визнається засуджена особа, місцезнаходження якої не встановлено протягом 30 днів у результаті проведення інспекцією початкових розшукових заходів. Після затримання засудженої особи /установлення місцезнаходження/ працівник інспекції з`ясовує всі обставини і причини залишення нею постійного місця проживання або неприбуття до обраного місця проживання і, впевнившись, що мало місце ухилення від відбування покарання, надсилає до суду подання та матеріали для вирішення питання про направлення засудженої особи для відбування призначеного судом покарання.

Як вбачається з подання, засуджений ОСОБА_5 ухиляється від відбування покарання, оскільки протягом іспитового строку двічі покинув місце проживання та вчинив у іншій державі злочин, що вбачається з вимоги УІП та КП «102» ГУ НП в Закарпатській області, а відтак висновки для себе не зробив та на шлях виправлення не став.

Разом з цим, як вбачається з вироку Свалявського районного суду Закарпатської області, уточненого ухвалою цього ж суду від 03 листопада 2015 року, на ОСОБА_5 на підставі ст. 76 КК України покладено обов`язок без дозволу кримінально-виконавчої інспекції не виїжджати за межі України на постійне місце проживання (а. с. 2, 30).

При цьому, відомостями Дубриницької сільської ради Перечинського району як органу реєстрації місця проживання вих. 02-10/81 від 04 квітня 2017 року, а також відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Закарпатській області вих. № 4.7/3632 від 25 квітня 2017 року підтверджено місце реєстрації засудженого ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 94, 115). Його постійне проживання у даному населеному пункті підтверджується також характеристикою і довідкою виконкому Дубриницької сільської ради Перечинського району та письмовими поясненнями тещі ОСОБА_6 , односельця ОСОБА_7 (а. с. 86, 87, 103, 106).

У судовому засіданні засуджений пояснив, що з місця проживання не зникав, за межі України на постійне місце проживання не виїжджав, а лише тимчасово знаходився на заробітках у Російській Федерації, оскільки не має офіційно роботи, натомість маючи на утриманні двох малолітніх дітей та дружину, що не було спростовано ініціатором подання та, що не свідчить про небажання ОСОБА_5 стати на шлях виправлення. Навпаки, на підтвердження пояснень засудженого, матеріали подання містять копію посвідчення особи на повернення в Україну, що видане 28 серпня 2018 року на ім`я ОСОБА_5 у Російській Федерації за допомогою якого, після втрати паспорту громадянина України, 31 серпня 2018 року засуджений повернувся до України (а. с. 146), та з`явився до органу пробації для надання пояснень (а. с. 145, 147).

Так, суд враховує, що підставою для скасування іспитового строку згідно з вимогами ст. 166 КВК України є невиконання засудженим покладених обов`язків та його небажання стати на шлях виправлення.

Частиною 1 та ч. 2 ст. 166 КВК України визначено, що якщо засуджений не виконує обов`язки, встановлені цим Кодексом, Законом України «Про пробацію», а також покладені на нього судом, або систематично вчиняє правопорушення, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, уповноважений орган з питань пробації вносить до суду подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбування призначеного покарання. Подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбування призначеного покарання вноситься до суду після застосування уповноваженим органом з питань пробації до засудженого письмового попередження про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення для відбування призначеного покарання.

Проведення початкових розшукових заходів щодо зазначених вище категорій засуджених осіб, які залишили постійне місце проживання з метою ухилення від здійснення контролю за їх поведінкою та виконання покладених на них судом обов`язків, здійснюється в порядку, передбаченому п. 1.7 Розділу IV Інструкції.

Відповідно до п. п. 6.1.1. Розділу IV Інструкції працівник інспекції опитує родичів, сусідів та знайомих засудженої особи, установлює її можливе місцеперебування і зв`язки за межами місця проживання. Відповідно до п. 6.9 Інструкції після затримання засудженої особи (установлення місцезнаходження) працівник інспекції з`ясовує всі обставини і причини залишення нею постійного місця проживання або неприбуття до обраного місця проживання і, впевнившись, що мало місце ухилення від відбування покарання, надсилає до суду подання та матеріали для вирішення питання про направлення засудженої особи для відбування призначеного судом покарання.

Якщо засуджена особа порушує вимоги, установлені для неї законодавством, що свідчить про її небажання стати на шлях виправлення, до суду надсилаються подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням (звільнення від відбування покарання) і направлення засудженої особи для відбування призначеного за вироком суду покарання та особова справа засудженої особи - 5.10 Розділу IV Інструкції.

Отже, Інструкція надає право надіслати до суду відповідне подання лише після вчинення певних дій, а саме: затримання засудженої особи, з`ясування всіх обставин і причин залишення особою постійного місця проживання, встановлення ухилення від відбування покарання, встановлення умисного порушення вимог законодавства.

Згідно ч. 2 ст. 78 КК України суд за поданням органу, який здійснює контроль за поведінкою засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням, може прийняти рішення про скасування звільнення та про направлення засудженого для відбування призначеного покарання в разі невиконання покладених на нього обов`язків, визначених ст. 76 КК, або систематичного вчинення правопорушень, що потягли адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

При скасуванні звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням необхідно з`ясувати, чи мав засуджений реальні можливості виконати покладені на нього обов`язки і чи можна розглядати факти, викладені у поданні органу, що відає відбуванням покарання, як свідчення небажання засудженого стати на шлях виправлення.

Вказана стаття, до поважних причин неявки засудженого до кримінально-виконавчої інспекції відносить несвоєчасне одержання запрошення, хворобу та інші обставини, що фактично позбавляють засудженого своєчасно прибути за викликом.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є не працевлаштований, має на утриманні дружину та двох малолітніх дітей, перебуває у скрутному матеріальному становищі, тому орган пробації повинен був перевірити чи дійсно тимчасовий виїзд на заробітки свідчить про намір засудженого ухилитися від виконання вироку суду.

Таким чином, хоча формально в діях ОСОБА_5 і вбачається невиконання покладених на нього судом обов`язків, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження небажання засудженого стати на шлях виправлення, що є обов`язковою умовою для скасування іспитового строку та направлення засудженого для відбування покарання у відповідності з вироком суду.

Що стосується посилання начальника органу пробації у поданні та прокурора у судовому засіданні як на підставу скасування ОСОБА_5 іспитового строку вчинення ним під час такого нового злочину, то суд виходить з презумпції невинуватості особи, за якою доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа, відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК України та ч. 1 ст. 17 КПК України вважається невинуватою.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі №1-15/99).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» та інших.

Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення вини поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора.

Аналогічна позиція Європейського Суду з прав людини викладена у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium) № 2914/98 від 13 січня 2005 року, де в п. 25 зазначено, що в кримінальних справах питання доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Так, суду не надано достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 під час іспитового строку, встановленого вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року, дійсно вчинив новий злочин, а інформація, що міститься в ОСК ГУ НП в Закарпатській області не є належним та допустимим доказом цьому та відповідно такою, що не ґрунтується на вимогах закону, порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактуватися як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.

Таким чином, оскільки ні прокурором, ні представником органу пробації обставини зазначені у поданні належним чином не доведені, то таке не можна вважати обґрунтованим, а відтак підстав для його задоволення суд не вбачає.

Керуючись ч. 1 ст. 78 КК України, ст. ст. 369-372, 539 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

у задоволенні подання начальника Перечинського РС філії ДУ «Центр пробації» в Закарпатській області про скасування засудженому ОСОБА_5 звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення останнього для відбування призначеного йому за вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 09 квітня 2015 року покарання у виді позбавлення волі відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Перечинський районний суд протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий: ОСОБА_1