Провадження № 11-кп/4820/11/18
Справа № 678/100/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія : ч.3 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2018 року Колегія суддів судової палати з розглядукримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,
законного представника ОСОБА_16 ,
представників ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,
обвинуваченого ОСОБА_20 ,
захисників ОСОБА_21 , ОСОБА_22 ,
ОСОБА_23

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали кримінального провадження № 0000354 від 01.08.2015 року по обвинуваченню ОСОБА_20 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_20 та його захисника адвоката ОСОБА_22 на вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 30 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Летичівського районного суду від 30 червня 2017 року,

ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, з середньою освітою, раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_20 визначено рахувати з моменту проголошення вироку, тобто з 30 червня 2017 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) зараховано ОСОБА_20 строк попереднього ув`язнення з 02 серпня 2015 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_20 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_20 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз на загальну суму 14058,33 грн.

Цивільний позов ОСОБА_14 до ОСОБА_20 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_20 на користь ОСОБА_14 3020,11 грн. матеріальної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_20 , ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_20 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 500000 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в сумі 31950 грн., моральну шкоду в сумі 4872 грн.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_20 , ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_20 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 32038,87 грн., моральну шкоду в сумі 500000 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 44978 грн., моральну шкоду в сумі 4872 грн.

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_20 , ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_20 на користь ОСОБА_13 моральну шкоду в сумі 500000 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» на користь ОСОБА_13 моральну шкоду в сумі 3654 грн.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_20 , ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_20 на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в сумі 500000 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» на користь ОСОБА_12 моральну шкоду в сумі 3654 грн.

Цивільний позов ОСОБА_16 , яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_24 , до ОСОБА_20 і ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_20 на користь малолітнього ОСОБА_24 моральну шкоду в сумі 500000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_20 на користь малолітнього ОСОБА_24 91016,64 грн. на відшкодування завданої шкоди, пов`язаної із втратою годувальника - щомісячно рівними платежами по 594,88 грн. з моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_25 до досягнення ним вісімнадцятирічного віку, а саме - до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнуто з ПрАТ «Страхове товариство «Іллічівське» на користь малолітнього ОСОБА_24 моральну шкоду в сумі 3654 грн.
Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_20 01 серпня 2015 року близько 18 години 20 хвилин, в порушення вимог п.п. «а» п. 2.9 Правил дорожнього руху, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за кермом автомобіля марки «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі М-12 Стрий-Кіровоград-Знам`янка в напрямку від м. Вінниця до м. Хмельницький, на 317 км 280 м вказаної автодороги, що по вул. 50 років Жовтня у смт. Летичів Хмельницької області, навпроти будинку №95, ігноруючи вимоги п. 12.4 Правил дорожнього руху, перевищив на даній ділянці автодороги у населеному пункті допустиму до 60 км/год. швидкість руху і рухався зі швидкістю близько 110 км/год. та, в порушення вимог п.п. 1.10, 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, перед зміною напрямку руху виїхав на узбіччя, яке не призначене для руху транспортних засобів, не переконавшись у безпечності свого маневру, не врахувавши дорожньої обстановки, виконуючи маневр обгону невстановленого слідством автомобіля марки «Daewoo», який рухався попереду в попутному напрямку, під час обгону втратив керованість над автомобілем, перетнув горизонтальну лінію дорожньої розмітки 1.1, перетинати яку заборонено, виїхав на зустрічну смугу руху де допустив зіткнення із автомобілем марки «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_25 , який рухався у зустрічному напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди:
водій автомобіля марки «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_25 отримав тілесні ушкодження у вигляді ран нижньої губи зліва з переходом на підборіддя, підборіддя, кісточки 3-го пальця правої руки, середньої та верхньої третини правої гомілки з переходом на передню поверхню правого колінного суглоба, внутрішньої поверхні лівої п`ятки, внутрішньої поверхні нижньої третини лівої гомілки; саден шкіри верхньої губи зліва, кінчика носа, передньої поверхні грудної клітини, передньої поверхні черевної стінки, задньої та зовнішньої поверхні лівого плеча, задньої поверхні лівого передпліччя, задньої поверхні лівої кисті, задньої поверхні з переходом на внутрішню поверхню правого передпліччя, тильної поверхні основних фаланг 2, 3-го пальців правої руки, зовнішньої поверхні нижньої третини правого стегна; крововиливу м`яких тканин внутрішньої поверхні середньої третини лівої гомілки; крововиливу під м`які мозкові оболонки правої гемісфери з забоєм базальних поверхонь; переломів 5-7-го ребер по середньоключичній лінії справа, 6-9-го по передній аксілярній лінії справа, лівої плечової та лівої стегнової кісток, які згідно висновку експерта № 444 від 04 вересня 2015 року мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті;
пасажир автомобіля марки «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_26 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми (садна шкіри обличчя, крововилив м`яких тканин голови з внутрішньої поверхні потиличної ділянки справа, перелом кісток основи та склепіння черепа, тотальний крововилив під м`які мозкові оболонки), закритої тупої травми грудної клітини (садна шкіри бокової поверхні грудної клітини зліва, переломи ребер), саден шкіри верхньої лівої кінцівки, саден лівого стегна, перелому верхньої третини лівої великогомілкової кістки, які згідно висновку експерта № 442 від 04 вересня 2015 року мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент спричинення та перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті;
пасажир автомобіля марки «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_27 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми (садна шкіри лобної ділянки голови та обличчя, ран лобної ділянки голови, крововиливу м`яких тканин голови з внутрішньої поверхні, перелом лобної кістки із переходом на ліву скроневу кістку, тотального крововиливу під м`які мозкові оболонки), закритої тупої травми грудної клітини (переломи по біляхребтовій лінії зліва 2-9 ребер із внутрішньоальвеолярними крововиливами), які згідно висновку експерта № 443 від 04 вересня 2015 року мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, що перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті. На тілі ОСОБА_27 також виявлено тілесні ушкодження у вигляді саден шкіри верхньої поверхні лівого плечового суглоба та задньої поверхні лівого стегна, які згідно вказаного висновку експерта мають ознаки легких тілесних ушкоджень, що в прямому причинному зв`язку із настанням смерті не перебувають;
пасажир автомобіля марки «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого вивиху правої плечової кістки, садна шкіри та поверхневі рани м`яких тканин правого променево-зап`ясткового суглобу, правого передпліччя, правого плеча, задньої поверхні правого плечового суглобу, які відповідно до висновку експерта №892 від 07 вересня 2015 року відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. У ОСОБА_14 також виявлено тілесні ушкодження у вигляді саден шкіри та поверхневих ран м`яких тканин зовнішнє-задньої поверхні правого стегна, гематоми м`яких тканин правого стегна, ран м`яких тканин 2-го пальця правої кисті, 4, 5-го пальців правої ступні, правої гомілки, які згідно вказаного висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Також у ОСОБА_14 виявлено тілесні ушкодження у вигляді садна шкіри та поверхневі рани м`яких тканин лобної ділянки голови, правої надбрівної ділянки, межі лобної та правої скроневої ділянок голови, верхньої повіки правого ока, перенісся, підборіддя, передньої черевної стінки, лівої клубової ділянки тазу, лівого передпліччя, обох колінних суглобів, правої гомілки з переходом на тильну поверхню ступні та зовнішню поверхню гомілково-ступневого суглобу, лівої половини грудної клітки, лівого стегна, лівого передпліччя, лівої ступні, крововиливи м`яких тканин лівої завушної ділянки, лівого плеча, лівого ліктьового суглобу з переходом на передпліччя, лівої ступні, 1-го пальця правої ступні, крововилив під кон`юнктиву правого ока, які згідно вказаного висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень (що мають незначні скороминущі наслідки).

Не погоджуючись з вироком суду, потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , обвинувачений та його захисник адвокат ОСОБА_22 подали апеляційні скарги.

Так, у поданих апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник просять оскаржуваний вирок скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_20 закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Речові докази: грошові кошти у сумі 1200 доларів США та коштовні вироби (ланцюжок з ладанкою та браслет) повернути потерпілому ОСОБА_15 .

Відмовити у задоволенні цивільних позовів потерпілих до ОСОБА_20 .

Витрати за проведення експертиз віднести за рахунок держави.

Свої вимоги аргументують численними порушеннями, допущеними місцевим судом при розгляді справи, а саме:

-судовий розгляд відбувся без належного з`ясування складу осіб, які приймали участь у судовому засіданні та їхнього процесуального статусу, позовних заяв на предмет відповідності вимогам закону щодо їх оформлення та аргументації;

-позбавленням судом права сторону захисту надавати свої докази та відстоювати свою позицію, тим самим порушуючи рівність сторін, безпідставно визнавши недопустимими доказами висновки експертиз від 13 травня та 22 липня 2016 року, які підтверджують перебування ОСОБА_20 на пасажирському сидінні та спростовують висновки комплексної судово-медичної і судово-автотехнічної експертизи про зворотнє;

-неврахуванням судом показань свідків у кримінальному провадженні, жоден з яких при допиті в судовому засіданні не вказав на ОСОБА_20 як особу, яка керувала автомобілем в момент ДТП, а також показань свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , які прямо вказали на ОСОБА_14 , як на особу, яка перебувала за кермом автомобіля в момент ДТП;

-не наданням правової оцінки висновкам експертиз сторони обвинувачення, які проведені із грубим порушенням права на захист ОСОБА_20 , якому не було повідомлено про їх проведення та не роз`яснено положення ст.4 Закону України «Про судову експертизу»;

-безпідставним відстороненням адвоката ОСОБА_30 від захисту обвинуваченого, що призвело до порушення права ОСОБА_20 на вільний вибір захисника;

-порушенням безсторонності розгляду справи, що виразилося у залишенні судом поза увагою недопустимості як доказів у кримінальному провадженні висновків експертів №156/384 А від 13.10.2015 року та №448 від 14.09.2015 року, які проводилися експертами, що перебувають у службовій залежності від сторони кримінального провадження та ґрунтуються на вибіркових вихідних даних наданих слідчим; при проведенні дослідження експерт не оглядав учасників ДТП та не враховував фото тілесних ушкоджень ОСОБА_20 і ОСОБА_14 ;

-не наданням оцінки висновку експерта №891 від 24.08.2015 року про проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_20 , який свідчить про неможливість встановлення точного перебування обвинуваченого в автомобілі та не виключає можливість знаходження ОСОБА_31 на пасажирському сидінні; оцінки відсутності у матеріалах кримінального провадження постанови прокурора про відібрання зразків крові ОСОБА_20 , згоди останнього на таку дію; оцінки самим обставинам відібрання зразків крові, які відбулися 18.06.2015 року, тоді як ДТП сталася 01.08.2015 року;

-неврахуванням того, що висновок судово-токсикологічної експертизи №561 проводився на підставі постанови прокурора ОСОБА_32 , який не входив до групи процесуальних прокурорів у кримінальному провадженні, без згоди ОСОБА_20 , у примусовому порядку, з грубим порушенням права на захист останнього;

-порушенням вимог ст.290 КПК України, а саме неповним відкриттям матеріалів кримінального провадження стороні захисту, зокрема, речових доказів, що підтверджується даними протоколу доступу до матеріалів провадження;

-не реагуванням на виявлені ознаки стороннього втручання при огляді речових доказів в судовому засіданні;

-ігноруванням істотних порушень при збиранні доказів стороною обвинувачення та покладенням в основу вироку недопустимих доказів, в тому числі і протоколів за№731 т, №734 т про результати здійснення негласних слідчих дій від 7.09.2015 року, законність проведення яких в судовому засіданні не встановлено, так як прокурором не долучено до матеріалів справи ухвал апеляційного суду, на підставі яких надавались дозволи на їх проведення;

-упередженим ставленням до показань обвинуваченого ОСОБА_20 , які повністю узгоджуються із показаннями потерпілого ОСОБА_15 та свідків події щодо обставин ДТП, їх відхиленням без будь яких мотивів і підстав;

-незаконним затриманням, утриманням без ухвали слідчого судді;

-неврученням підозри та обвинувального акту обвинуваченому, порушенням права на захист.

Звертає увагу сторона захисту і на те, що взуття ОСОБА_33 виявлене з водійського боку, тоді як взуття обвинуваченого з пасажирського. Відразу після ДТП в ЄРДР внесено запис про те, що автомобілем керував саме ОСОБА_20 , а на наступний день обвинуваченого, який потребував лікування, було затримано та проведено без присутності адвоката слідчі дії, в тому числі і в нічний час.

Крім того наголошує, що суд при винесенні ухвал про продовження строків тримання ОСОБА_20 під вартою не враховував стану здоров`я обвинуваченого, необхідності надання йому адекватної медичної допомоги та численних погроз, адресованих як йому так і його сім`ї.

У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_15 ставить аналогічні вимоги, що й сторона захисту, посилається на ті ж доводи та аргументи на їх підтримку.

При цьому зазначає, що автомобілем як до кафе «Козацький Хутір» так і після керував ОСОБА_14 , що підтверджується відеозаписом реєстратора наданого свідком ОСОБА_34 та показаннями свідка ОСОБА_35 , яка наголошувала, що бачила, як саме ОСОБА_14 , вийшовши з кафе, сів за кермо автомобіля.

Звертає увагу, що із показань свідка ОСОБА_36 вбачається, що автомобіль «Тойота» рухався за його автомобілем, а тому постійно перебував у його кругозорі, що спростовує версію слідства про те, що ОСОБА_37 помінявся місцями з ОСОБА_38 і сів за кермо автомобіля.

У поданих апеляційних скаргах потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 просять оскаржуваний вирок в частині призначеного основного покарання скасувати, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, ухвалити новий, який призначити ОСОБА_20 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Скасувати ухвалу Летичівського районного суду від 23 березня 2016 року про залучення ОСОБА_15 , як потерпілого у кримінальному провадженні.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують непоправними втратами, які кожен із них зазнав внаслідок грубого порушення ПДР обвинуваченим, сильними душевними стражданнями та у зв`язку із цим значним погіршенням як психічного так і фізичного здоров`я, цинічною поведінкою обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_15 , які різними способами намагаються уникнути відповідальності за смерть рідних людей.

Звертають увагу, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин у стані сильного алкогольного сп`яніння, який призвів до загибелі трьох осіб, вину не визнав, не розкаявся у скоєному, вів себе зухвало під час судового розгляду справи, не визнав і не відшкодував моральних та матеріальних збитків, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність.

Зазначають, що ОСОБА_15 до 23.03.2016 року мав правовий статус свідка зі сторони захисту, а надання йому статусу потерпілого призвело до конфлікту інтересів.

Наголошують, що ОСОБА_15 може бути визнаний лише цивільним позивачем, так як являючись власником автомобіля, який визнано знаряддям вчинення злочину, добровільно передав обвинуваченому право керування ним, а тому ризик пошкодження майна несе особа, яка керувала транспортним засобом.

Заподіяння ж в результаті порушення ПДР матеріальної шкоди виключає відповідальність за ст.286 КК України, а тому ОСОБА_15 не може бути у даному провадженні потерпілим.

У поданих запереченнях на апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , обвинувачений, його захисник та потерпілий ОСОБА_15 вважають їх безпідставними, побудованими на припущеннях і довільних домислах. Крім того зазначають, що апелянти не набули статусу потерпілих, а тому не мали повноважень подавати апеляційні скарги.

У поданому запереченні на апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та потерпілого ОСОБА_15 прокурор вважає вирок суду, в частині доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, законним і належним чином обґрунтованим, а апеляційні вимоги процесуальних опонентів безпідставними.

На його переконання, судом при ухваленні вироку дотримано вимоги ст.374 КПК України, зокрема, належним чином сформульовано обвинувачення, яке визнано доведеним, об`єктивно та у повному обсязі досліджені всі докази, яким надана відповідна правова оцінка і які у своїй сукупності доводять вину ОСОБА_20 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційних скарг сторін провадження, вислухавши доводи апелянтів на підтримку власних апеляційних скарг з підстав наведених у них, з`ясувавши думку прокурора та інших сторін провадження, які судове рішення не оскаржували, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновок суду про винність ОСОБА_20 у вчиненні злочину, за обставин наведених місцевим судом і викладених у вироку, ґрунтується на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах, які отримали належну оцінку. Вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК України, є законним та вмотивованим.

Розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_20 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні, доведеності та переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції обґрунтував його доказами, які були досліджені в ході судового розгляду та відповідають вимогам належності та допустимості.

Як убачається із змісту апеляційних скарг, її автори не заперечують та не оскаржують наявність самої події кримінального правопорушення у зазначений в обвинувальному акті час і місці, наслідки, що настали від дорожньо-транспортної пригоди, локалізацію та характер отриманих ушкоджень як транспортних засобів внаслідок ДТП, так і учасників події, даних, які зафіксовані в протоколі огляду місця події та схемі до нього.

Дана ДТП стала наслідком порушення водієм ряду пунктів Правил дорожнього руху, насамперед керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння та із значним перевищенням допустимої швидкості руху.

Динаміка розвитку ДТП встановлена при проведенні транспортно- трасологічної експертизи, яку також сторона захисту не заперечує, передбачала, що в момент ДТП в салоні автомобіля знаходились дві людини, а саме ОСОБА_14 та ОСОБА_20 , один із них перебував на місці водія, а другий на місці переднього пасажира. Обидва перед ДТП вживала спиртні напої.

З врахуванням того, що суб`єктом злочину, передбаченого ст.286 КК України, визнають особу, яка керує транспортним засобом, незалежно від того, чи має вона на це право, вирішальним для встановлення істини у справи є встановлення цієї особи.

Як вбачається із показань ОСОБА_14 та ОСОБА_20 , наданих в суді першої інстанції, кожен з них підтвердив, що перед подією вони вживали спиртні напої, відпочивали, керували транспортним засобом по черзі, однак категорично заперечували перебування на водійському місці в момент ДТП, стверджуючи, що в момент події знаходились на передньому пасажирському сидінні автомобіля.
Самого ж моменту ДПТ кожен із них не пам`ятає, так як за дорожньою обстановкою саме в цей момент не спостерігали. Після зіткнення автомобілів ОСОБА_20 отямився в лікарні під час надання йому медичної допомоги, а ОСОБА_14 на місці події перед передньою правою частиною автомобіля на правому боці ногами до транспортного засобу, а обличчям до кафе.

Для встановлення об`єктивної істини судом першої інстанції належним чином перевірені версії сторін провадження стосовно обставин, які передували як до події, так і після неї, та обґрунтовано покладено в основу вироку показання саме потерпілого ОСОБА_14 про те, що за кермом автомобіля в момент скоєння ДТП перебував обвинувачений ОСОБА_20 , адже такі показання повністю узгоджуються з наявним в матеріалах кримінального провадження доказами, в тому числі всіма фактичними даними, які містяться в показаннях свідків, висновках численних експертиз, письмових доказах по справі, які підтверджують обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та звукозапису, суд повно, всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив у відповідності з законом клопотання сторін, належним чином перевірив версію сторони захисту і виклав переконливі висновки в її спростування, які ґрунтуються на досліджених у провадженні доказах.

В оскаржуваному судовому рішенні суду першої інстанції, крім того, наведені всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також викладено оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, із зазначенням підстав, з яких приймаються одні докази та відкидаються інші.

Так, суд ретельно перевірив доводи обвинуваченого і його захисників, аналогічні тим, що викладені ними в апеляційних скаргах, про непричетність ОСОБА_20 до вчинення дорожньо-транспортної пригоди. Викладені у вироку мотиви про визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи.

Адже, як органами досудового слідства так і судом у встановленому законом порядку були вжиті та проведені всі належні заходи щодо визначення механізму ДТП, обставин спричинення тілесних ушкоджень учасникам події, механічних ушкоджень транспортним засобам. Дані заходи були комплексними, всебічними та об`єктивними.

Зокрема, призначено та проведено судово-медичні дослідження вказаних обставин, за допомогою яких встановлено локалізацію, характер і властивості тілесних ушкоджень, порядок їх утворення у ОСОБА_20 та ОСОБА_14 , зміст яких вказує, що такі ушкодження локалізуються переважно на правих частинах їхніх тіл відносно до частини салону автомобіля, при чому більш тяжкі тілесні ушкодження та більша їх кількість виявлені у ОСОБА_14 (висновки експертиз за №891 від 04.08.2015 року; №892 від 07.09.2015 року; №156/384А від 06.11.2015 року).

Призначено та проведено судово-автотехнічні дослідження, за результатами яких встановлено характер та локалізацію пошкоджень автомобіля марки «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_1 , які виявлені в основному на правій передній кутовій частині кузова, тобто із сторони пасажирського переднього сидіння, що повністю узгоджується з даними протоколу огляду транспортного засобу від 12 серпня 2015 року щодо опису виявлених механічних ушкоджень; даними висновку експерта при проведенні комплексної фототехнічної та авто-технічної експертизи від 25 вересня 2015 року.
Таким чином, особа, яка перебувала на пасажирському місці, з урахуванням локалізації пошкоджень автомобіля, повинна була отримати більш тяжкі, як за розміром так і обсягом тілесні ушкодження, порівняно з особою, яка перебувала за кермом автомобіля в момент ДТП.
Місцевий суд врахував і ту обставину, що у водія автомобіля об`єм і тяжкість тілесних ушкоджень є менш значними порівняно з пасажиром переднього сидіння, що пояснюється фіксацією кінцівок кермом і педалями.
Висновки експертних досліджень доповнені та роз`яснені експертами в процесі судового розгляду, в ході яких дано вичерпні відповіді на спірні питання, в тому числі щодо спроможності показань обвинуваченого з приводу перебування його в момент ДТП на місці пасажира.

При цьому, версія обвинуваченого спростовується, а потерпілого ОСОБА_14 підтверджується, не лише вище наведеними висновками експертиз та поясненнями експертів, але й іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, в тому числі даними висновку експерта №448 від 14 вересня 2015 року за результатами проведення молекулярно-генетичного дослідження двох подушок безпеки на кермі та зі сторони пасажирського переднього сидіння, які спрацювали в автомобілі «Toyota Land Cruiser» в момент ДТП. Виявлені на подушці безпеки з керма та у змиві з перемикача швидкості генетичні ознаки клітин збігаються між собою та з генетичними ознаками зразка крові обвинуваченого ОСОБА_20 , в той час не збігаються з генетичними ознаками крові потерпілого ОСОБА_14 , а виявлені генетичні ознаки клітин на подушці безпеки з панелі приборів навпроти переднього пасажирського сидіння збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_14 та не збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_20 , що прямо вказує на обвинуваченого, як особу, яка в момент ДТП перебувала за кермом автомобіля.

Надані висновки експертиз проведені кваліфікованими експертами, які мають достатній експертний досвід роботи. В ході дослідження дані відповіді на всі поставлені на вирішення експертиз питання. Жодних суперечностей між висновками і показаннями експертів встановлено не було, а тому у колегії суддів сумнівів у правильності та об`єктивності таких висновків не виникає.

Будь-яких підстав не довіряти вищенаведеним доказам у суду не було, оскільки вони повністю узгоджуються між собою та іншими обставинами справи, а тому обґрунтовано покладені в основу вироку, з наведенням переконливих мотивів, чому взяті до уваги одні докази та відхилені інші, в тому числі й показання самого обвинуваченого щодо його непричетності до ДПТ.

Крім того, факт перебування ОСОБА_20 в момент ДТП на водійському місці автомобіля «Toyota Land Cruiser» підтверджується показаннями свідків очевидців події.
Зокрема, свідок ОСОБА_39 , який в момент події керував своїм автомобілем і рухався за чорним джипом, вказав, що в салоні автомобіля «Toyota Land Cruiser» пасажиром був худий чоловік, який тримався за верхню ручку в салоні авто, що відповідає тілобудові потерпілого ОСОБА_14 .
Свідок ОСОБА_40 в момент удару бачив, як із вікна пасажирського сидіння джипа вилетіла людина приблизно 1,82 м зросту, в світлому одязі і впала перед чорним автомобілем, що також узгоджується із ознаками потерпілого.

Дійсно, жоден із свідків у даному кримінальному провадженні, про що зауважує сторона захисту у поданих апеляційних скаргах, прямо не вказує на ОСОБА_20 , як особу, яка в момент ДТП перебувала за кермом автомобіля, однак свідки ОСОБА_39 та ОСОБА_40 виключають перебування в момент події за кермом автомобіля ОСОБА_14 , свідки ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_35 підтверджують факт перебування у автомобілі перед ДТП двох осіб, а саме обвинуваченого та потерпілого, а свідки ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 бачили обвинуваченого та потерпілого одразу після події.
Сам обвинувачений не заперечує факту знаходження в момент ДТП в автомобілі.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій стосовно фактів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Отже, застосовуючи вказаний стандарт доказування в цій справі, суд обґрунтовано врахував сукупність доказів у комплексі.
Тобто, не дивлячись на те, що зазначені свідки прямо не вказували на особу, яка керувала транспортним засобом в момент ДТП, однак наводили такі фактичні дані, що у своїй сукупності відтворюють цілісну картину події, що відбулася насправді. За таких обставин суд цілком слушно дійшов переконання, що вина обвинуваченого доводиться, в тому числі і показаннями свідків «поза розумним сумнівом».

У суді першої інстанції свідок ОСОБА_52 повідомив, що до нього подзвонив ОСОБА_15 та розповів, що його син потрапив в ДТП і попросив допомоги побоюючись фізичного насильства, тому він поїхав в лікарню де застав ОСОБА_20 , якому надавали медичну допомогу. Вказаний свідок також повідомив, що після лікарні поїхав до дому ОСОБА_15 , де у кімнаті на підлозі побачив джинси, коричневий ремінь і білу з червоними полосами футболку в крові, однак в цей момент зайшов ОСОБА_15 і прибрав вказані речі та кинув в пральну машину.
Фактично такі дії ОСОБА_15 були спрямовані на приховування слідів вчинення злочину, з метою ухилення від відповідальності його сина, адже забравши одразу обвинуваченого з місця події ОСОБА_15 повіз його не до лікарні, а до дому, де свідок ОСОБА_53 переодягала ОСОБА_20 у інший одяг, зокрема футболку сірого кольору, а одяг, який скинув обвинувачений, залишився вдома у Неймаків та потім батьком обвинуваченого вночі був випраний, про що підтвердив сам потерпілий ОСОБА_15 та свідок ОСОБА_54 .
Крім того, із показань свідка ОСОБА_55 вбачається і те, що він був очевидцем, як ОСОБА_56 брат потерпілого ОСОБА_15 , після ДТП, перебуваючи поруч з чорним автомобілем в робочому комбінезоні, мав ганчірку і щось витирав у машині з водійської сторони, а люди з ним сварились чому він там прибирає та забирає взуття.
Факти стороннього втручання до автомобіля після ДТП, родинні зв`язки, поведінка потерпілого ОСОБА_15 та свідка ОСОБА_57 після ДТП, обґрунтовано судом враховано при ухваленні вироку та оцінено показання вказаних осіб критично, з чим і погоджується колегія суддів.

На спростування доводів сторони захисту, місцевим судом надано належну оцінку показанням свідків ОСОБА_35 та ОСОБА_58 , які вказали на ОСОБА_14 , як на особу, яка перебувала за кермом автомобіля в момент ДТП, обґрунтовано оцінено такі показання неспроможними та суперечливими.

Колегія суддів такий висновок вважає правильним, оскільки він ґрунтується на аналізі та співставленні зазначених показань з іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.
Зокрема, в судовому засіданні свідок ОСОБА_59 вказував, що після ДТП до нього приходив працівник поліції ОСОБА_60 та запитував, чи йому щось відомо про обставини вчинення ДТП, однак він вказав, що нічого не бачив. А вже через рік свідку ОСОБА_61 вдалось пригадати обставини події, та детально описати зовнішні ознаки ОСОБА_14 , вказавши що саме він керував транспортним засобом, який перед ДТП проїжджав повз нього на швидкості руху більше 120 км/год.
Такі істотні розбіжності у показаннях даного свідка обґрунтовано судом оцінені критично.
Свідок ОСОБА_35 в суді першої інстанції повідомляла, що, вийшовши з кафе «Козацький Хутір», потерпілий сів на водійське місце в автомобілі, а обвинувачений на пасажирське, що повністю узгоджується з показаннями самого потерпілого ОСОБА_14 .
Однак даний свідок вказувала і про те, що автомобіль після руху зупинився, самого моменту зупинки вона не бачила і не могла знати чи мінялися місцями в автомобілі потерпілий з обвинуваченим.
Таким чином, показання вказаного свідка не спростовують версію потерпілого про те, що, виїхавши від кафе «Козацький Хутір» на відстань приблизно 100 метрів у коропці передач автомобіля виник шум, а тому обвинувачений ОСОБА_20 звинуватив потерпілого у неправильному керуванні автомобілем, наказавши негайно зупинитися, після чого вони помінялися місцями і обвинувачений сів на місце водія.
Крім того, свідок ОСОБА_35 не була очевидцем самої події, що власне не заперечується стороною захисту.

Саме лише виявлення під час огляду автомобіля взуття ОСОБА_14 з водійського боку, а взуття обвинуваченого з пасажирського, не свідчить про перебування потерпілого на місці водія в момент ДТП, з огляду на самі обставини події, характер ушкоджень, силу удару, в ході яких при зіткненні автомобілів, автомобіль «Toyota Land Cruiser» розвернуло на 360 градусів.
До того ж, як вказують свідки, мало місце стороннє втручання родичів обвинуваченого до автомобіля після ДПТ.

Наявність на взутті потерпілого сліду, який, на думку захисту, є наслідком тертя до педалі автомобіля, спростовується поясненнями експерта в судовому засіданні місцевого суду, який підтвердив пояснення самого потерпілого про те, що взуття тривалий час використовувалося і було зношеним. Крім того, ОСОБА_14 є також водієм і не заперечував факту керування транспортним засобом до моменту події.

За висновком експерта №15432/15-35/15433/15-52 від 25 вересня 2015 року, особою, яка «вилетіла» із автомобіля «Toyota Land Cruiser» міг бути ОСОБА_14 , так як у нього виявлені характерні тілесні ушкодження, які могли утворитися при падінні на шорстку травмуючу поверхню з послідуючим зміщенням (тертям) по ній.
Свідки ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_62 та ОСОБА_49 бачили, як після ДТП попереду чорного автомобіля лежав молодий чоловік у світлій футболці, а свідок ОСОБА_48 вказувала, що надавала цій особі першу медичну допомогу, ним був ОСОБА_14 , який прийшовши до свідомості, одразу їй повідомив, що не є водієм.

Із камери відеоспостереження АЗС БРСМ вбачається, що одразу після ДТП до місця події на автомобілі синього кольору під`їхав батько обвинуваченого ОСОБА_15 , після чого в салон автомобіля з пасажирської сторони самостійно присіла особа, верхня частина одягу якої є темного кольору, що повністю узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_63 .

Із покарань потерпілого ОСОБА_15 цією особою був його син обвинувачений ОСОБА_20 .

Про те, що ОСОБА_15 в момент ДТП перебував у футболці темного кольору підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_14 та свідків ОСОБА_41 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_51 , ОСОБА_50 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_62 , ОСОБА_46 , ОСОБА_69 .
З аналізу показань вказаних свідків вбачається і те, що потерпілий після ДТП перебував у непритомному стані, його тіло знаходилося перед автомобілем «Toyota Land Cruiser» , тоді як обвинувачений вільно пересувався, та залишив місце події одразу після приїзду його батька, сівши в машину останнього.

Отже, показання обвинуваченого ОСОБА_20 про те, що він не пам`ятає обставин одразу після ДТП, перебував без свідомості та прийшов до тями лише в лікарні під час того, як йому надавали медичну допомогу лікарі, не узгоджуються із наявними доказами по справі.

Даними камери відеоспостереження АЗС БРСМ зафіксовано момент зіткнення двох автомобілів чорного та червоного, після первинного контакту яких відбулося обертово-поступальний рух автомобіля «Toyota Land Cruiser» проти руху годинникової стрілки, в процесі розвороту якого відмічалось відокремлення об`єкта світлого кольору, що пояснює обставини знаходження ОСОБА_14 після ДТП перед автомобілем чорного кольору.

При цьому у ОСОБА_20 зовнішніх тілесних ушкоджень, які б могли утворитись при паданні на шорстку травмуючу поверхню з послідуючим тертям не виявлено, як і не виявлено пошкоджень одягу характерного при таких обставинах, що спростовує версію захисту про те, що обвинувачений внаслідок удару вилетів з автомобіля.

Суд першої інстанції ретельно перевірив доводи захисту, які є аналогічними тим, що викладені у апеляційній скарзі, про однобічність і неповноту досудового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону при проведенні досудового слідства та під час судового розгляду справи, що ставить під сумнів законність наявних в матеріалах кримінальної справи доказів, які були покладені в основу обвинувального вироку. Викладені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними, направленими на уникнення відповідальності за скоєне, колегія суддів розцінює аргументованими, такими, що відповідають матеріалам кримінального провадження.

Доводи сторони захисту з приводу позбавлення судом їхнього права надавати свої докази та відстоювати свою позицію та визнання недопустимими доказами висновки експертиз від 13 травня та 22 липня 2016 року, які підтверджують перебування ОСОБА_20 на пасажирському сидінні та спростовують висновки комплексної судово-медичної і судово-автотехнічної експертиз про зворотнє, є голослівними, адже проведені з ініціативи сторони захисту дані експертні дослідження якраз і порушують згаданий принцип рівності та змагальності сторін провадження, з огляду на наступне.

Так, комісійна судово-медична експертиза № 63 від 22 липня 2016 року проведена на підставі копій та фотокопій документів, без дослідження матеріалів кримінального провадження та речових доказів по справі, що викликає обґрунтовані сумніві як у законності її проведення, так і достовірності та об`єктивності її висновків.

Згідно ч.3 ст.101 КПК України висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймає безпосередньо або вони стали відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Згідно з п.7 Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом МОЗ від 17.01.1995 року, експертиза може бути проведена лише при наданні особою, яка призначала експертизу, всіх необхідних матеріалів по справі. При чому до її складу обов`язково повинні входити матеріали самої справи, оригінали медичної, в тому числі первинної експертної документації, чого при проведенні даної експертизи №63 здійснено не було, що власне і підтвердили експерти в судовому засіданні місцевого суду.

Відповідно до правового висновку, викладеного у рішенні Конституційного Суду України від 20.10.2011 року №12-рп/2011, визнаватися допустимими і використовуватися як доказ у справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до встановленого процесуальним законом порядку, який в даному випадку був порушений.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що сторона захисту під час судового провадження в місцевому суді не заявляла перед судом клопотань про проведення експертиз, хоча могла цим скористатися, в порядку ст.332 КПК України.

Водночас, неналежне використання стороною захисту визначених у кримінальному процесуальному законі засад кримінального провадження, не може розцінюватися як порушення судом кримінального процесуального закону під час судового провадження.
Насамперед у зв`язку з тим, що стаття 84 КПК України ставить конкретні вимоги до порядку отримання доказів та встановлює вичерпний перелік джерел доказів, і за допомогою цих засобів обидві сторони - захист та обвинувачення, можуть відстоювати свою правову позицію. А вже наскільки продуктивно, в розумінні ст. ст. 85, 86 КПК України, залежить виключно від самої сторони.

У свою чергу, висновки судово-біологічної експертизи, комплексної судово-медичної та судово-автотехнічної експертиз, які покладені судом в основу вироку, проведені відповідно до вимог закону, з наданням експертам усіх матеріалів кримінального провадження, в тому числі і речових доказів, про призначення даних експертиз була повідомлена сторона захисту, що не позбавляло її можливості ставити перед експертами свої запитання, заявляти додаткові клопотання, тощо.
Як вбачається із мотивувальних частин зазначених експертиз та їх висновків, експертами була надана відповідь на всі поставлені питання, в тому числі про те, що тілесні ушкодження, виявлені у потерпілого, обвинуваченого могли утворитися при встановлених судом обставинах. В судовому засіданні за висновками експертиз надані детальні відповіді експертами на всі поставлені учасниками провадження питання.
З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає відсутніми обґрунтовані підстави для призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи та задоволення у зв`язку із цим клопотань сторони захисту, заявлених під час апеляційного розгляду.

Підстав для виклику і допиту експертів апеляційний суд також не знаходить, оскільки вказані експерти були допитані судом першої інстанції в судовому засіданні, повністю підтвердили свої висновки та надали по ним необхідні пояснення.

Відмовляючи у задоволенні поданого стороною захисту клопотання щодо повторного дослідження усіх матеріалів кримінального провадження (письмові докази, відео-та фотоматеріали, висновки експертиз, показання свідків та потерпілого), колегія суддів також враховує положення ст. 22, ч.ч. 2, 4 ст. 396, ч.3 ст. 404, ч.1 ст. 407, ч.1 ст.418 КПК, відповідно до яких кримінальне провадження в суді здійснюється на умовах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною своїх правових позицій, прав і законних інтересів, з правом подання до суду відповідних доказів, клопотань. В разі неподання в суді першої інстанції доказів, в тому числі щодо спростування заявлених експертиз у кримінальній справі, або не дослідження судом першої інстанції певних обставин справи чи доказів, в апеляційній скарзі повинні зазначатись причини цього та міститись, крім іншого, клопотання апелянта про їх дослідження. В той же час, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, тільки за клопотанням учасників судового провадження (зокрема, апелянта) і тільки за умови, що вони досліджувались судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів заявлялось клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

З матеріалів судового провадження видно, що сторона захисту заперечувала допустимість висновків судово-біологічної, комплексної судово-медичної та судово-автотехнічної експертиз, на противагу яким надала висновки комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №4013/16-52 від 13 травня 2016 року (КНДІСЕ) та висновок комісійної судово-медичної експертизи №63 від 22 липня 2016 року (КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи), проведених за її ініціативою, та не заявляла перед судом клопотань про проведення повторних експертиз для усунення всякого роду суперечностей.

Щодо клопотання про повторне дослідження показань свідків, обвинуваченого та потерпілих, шляхом їх повторного допиту в апеляційному суді, відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, то воно є безпідставним, так як свідки ОСОБА_35 , ОСОБА_59 , ОСОБА_70 , ОСОБА_56 , ОСОБА_71 , потерпілі та обвинувачений, на необхідності допиту яких наполягає сторона захисту, були допитані в суді першої інстанції, їхні показання зафіксовані на технічному носії інформації, сторона захисту мала реальну змогу поставити їм запитання, та отримати відповіді, що власне і робила без обмеження у часі, без обмеження можливості заявляти клопотання про додатковий їх допит з метою уточнення показань, тощо. Зазначені докази були досліджені місцевим судом повно та об`єктивно, їхній зміст та аналіз викладений у мотивувальній частині вироку.

В заявлених клопотаннях сторона захисту не довела в чому виявилася неповнота досліджених доказів чи порушення при їх дослідженні та не навела ті докази, які не були досліджені у суді. Тому судове слідство у суді апеляційної інстанції не повинно дублювати дослідження доказів, яке проводилося у суді першої інстанції. Непогодження сторони захисту із показаннями свідків, висновками експертиз, не є підставою для повторного дослідження цих доказів.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі.

Судом першої інстанції в ході кримінального провадження дотримано вимоги ст.ст. 22, 92, 93, 349, 350 КПК України, що є гарантією забезпечення права сторін на справедливий судовий розгляд.

Під час судового провадження в місцевому суді, в тому числі, були безпосередньо оглянуті та досліджені з участю сторони захисту письмові докази, відео-та фото матеріали наявні у кримінальному провадженні.

Апеляційним судом не встановлено, і стороною захисту не доведено, що ці докази неповно чи з порушенням були досліджені. Фактично мотивація сторони захисту зводиться до переоцінки цих доказів, що само по собі не є умовою і підставою для повторного дослідження доказів.

Є надуманими твердження сторони захисту про порушення місцевим судом безсторонності розгляду справи, яка виразилася, на їх думку, у залишенні поза увагою недопустимості як доказів у кримінальному провадженні висновків експертів №156/384 А від 13.10.2015 року та №448 від 14.09.2015 року, які проводилися експертами, що перебувають у службовій залежності від сторони кримінального провадження та ґрунтуються на вибіркових вихідних даних наданих слідчим.

Такі доводи є вільним тлумаченням стороною захисту положень чинного кримінального процесуального законодавства, адже підстав для відводу експертів, передбачених положеннями ст.ст.77, 79 КПК України, апелянтом не наведено.

Дані експертизи були проведені експертами виходячи із прав та обов`язків, наданих їм статтями 69, 70 КПК України. Висновки експертів відповідають вимогам ст. ст. 101, 102 КПК України. Ґрунтуються на відомостях, які експерти сприймали безпосередньо, на підставі дослідження матеріалів кримінального провадження. У висновках зазначено коли, де, ким та на якій підставі проведені експертизи, місце і час проведення експертизи. Експерти попереджені про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків у суді, невиконання інших обов`язків.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає вказані висновки експертів належними і допустимими доказами у справі.

Доводи сторони захисту про те, що висновок експертизи №156/384 А ґрунтується на поверхневому аналізі, без всебічного та повного дослідження матеріалів справи, є безпідставним. Виходячи із змісту даного висновку та показань експертів наданих в місцевому суді, під час проведення експертизи досліджувалися матеріали кримінального провадження у повному обсязі, здійснювався огляд автомобіля, проводився механізм моделювання переміщення осіб, як водія так і пасажира в салоні автомобіля в момент ДТП з урахуванням та з співставленням виступаючих частин салону автомобіля та механічних ушкоджень із виявленими тілесними ушкодженнями у ОСОБА_20 та ОСОБА_14 (т.11 а.с.238-252).
Тобто, експертами проводився весь комплекс необхідних заходів для встановлення особи, яка в момент ДТП перебувала на водійському та на пасажирському сидінні.
При цьому експертам було поставлено чітке запитання, зокрема, хто саме в салоні легкового автомобіля марки «Toyota Land Cruiser» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_20 чи ОСОБА_14 знаходився за кермом в момент ДТП, з урахуванням тілесних ушкоджень, виступаючих частин салону автомобіля та даних висновків біологічної експертизи, а тому твердження захисту про обмеження слідчим під час формулювання запитання, що позбавило експертів враховувати при дослідженні інші докази по справі, є безпідставним.

Посилання сторони захисту на те, що дана експертиза була проведена, в тому числі, на показаннях свідків ОСОБА_72 та ОСОБА_73 від 01.08.2015 року, які під час досудового розслідування та судового провадження не допитувалися, і такі докази стороні провадження, в порядку ст.290 КПК України, не відкривались, не приймаються до уваги колегією суддів, адже допитані в судовому засіданні експерти пояснили, що допустили описку в дослідницькій частині свого висновку, зазначивши при цьому що досліджували показання свідків ОСОБА_74 та ОСОБА_75 , показання яких наявні в матеріалах кримінального провадження та відкриті стороні захисту.

Відповідно до ст.58 КПК України потерпілого у кримінальному провадженні представляє представник особа, яка в кримінальному провадженні має право бути захисником. Частиною 4 ст.58 КПК України встановлено, що представник користується процесуальними правами потерпілого, інтереси якого він представляє.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, потерпілими ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 подані заяви про залучення їх до провадження як потерпілих через свого представника, який діяв на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно ст.20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами; складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку.

Вказаним потерпілим 05.08.2015 року слідчим вручено пам`ятки про процесуальні права та обов`язки, які засвідчені їхніми особистими підписами.

Матеріали кримінального провадження містять і постанови слідчого про визнання ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 потерпілими у даному кримінальному провадженні (т.1 а.с.239, т.2 а.с.16, 38, 55, 71, т.2 а.с.209-218).

Таким чином, статус ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , як потерпілих у кримінальному провадженні, належним чином підтверджений і сумнівів у колегії суддів не викликає, як не виникає сумнівів і статус потерпілого ОСОБА_14 , заява якого про визнання його потерпілим наявна в матеріалах кримінального провадження.

Не ґрунтується на вимогах закону і твердження сторони захисту у поданій апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, так як такі аргументи є безпідставними. У процесі досудового, судового слідства встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало значення для правильного вирішення справи, допитані всі особи, як зі сторони захисту так зі сторони обвинувачення, показання яких мають значення у кримінальному провадженні.

Відомості, які підлягають внесенню до ЄРДР та їх перелік визначені ч.5 ст.214 КПК України відповідно до положень якої, до ЄРДР підлягають внесенню, серед інших відомостей, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених заявником чи виявлених з іншого джерела.

Критерієм внесення відомостей до ЄРДР є саме фактичні дані, що вказують на ознаки конкретного складу злочину, а не того хто його вчинив.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що відомості про ДТП до ЄРДР внесені по факту кримінального правопорушення, а не щодо ОСОБА_20 .

Те що у даних відомостях міститься прізвище обвинуваченого як особи, яка здійснила ДТП, не свідчить про упередженість органів досудового розслідування.

У відповідності до положень ч.2 ст.9 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити всі обставини кримінального провадження.

Саме з метою встановлення обставин ДТП слідчим і були здійснені певні процесуальні дії, в тому числі і у нічний час.

ОСОБА_20 , викладаючи власну версію щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, твердив про відсутність своєї винуватості у її наслідках. Такі його твердження слідчий, відповідно до вимог частини другої статті 9 КПК, зобов`язаний був всебічно, повно і неупереджено дослідити та у разі їх підтвердження прийняти відповідне процесуальне рішення. Саме з метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_20 відомостей щодо обставин ДТП було проведено ряд процесуальних дій.

Крім того, отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Відбираючи зразки крові, слини, пальців рук слідчий діяв у відповідності до вимог процесуального закону, оскільки кримінальне провадження вже було розпочато, процесуальний статус обох осіб, які перебували в салоні автомобіля «Toyota Land Cruiser» - ОСОБА_20 та ОСОБА_14 в момент відібрання таких зразків визначений як свідків.
Відповідно до положень ч.4 ст.223 КПК України проведення слідчих дій у невідкладних випадках допускається в нічний час, зокрема, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення.

Згідно ч.3 ст.245 КПК України відбирання біологічних зразків у особи здійснюється за правилами, передбаченими ст.241 КПК України.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство не містить прямої заборони відбирання біологічних зразків у нічний час.

Дана процесуальна дія була проведена з дотриманням норм КПК України в присутності двох понятих.

Таким чином, відсутні будь-які дані, які б давали підстави вважати, що проведені слідчим процесуальні дії щодо відібрання біологічних зразків у обвинуваченого відбулось з порушенням закону, обмеженням прав чи свобод ОСОБА_20 .
Судом першої інстанції досліджені та долучені до матеріалів провадження письмові докази заявлені стороною обвинувачення, в тому числі, щодо правомірності отримання біологічних зразків. Зокрема, протоколи про відібрання зразків не містять даних про те, що ОСОБА_20 відмовлявся від надання таких біологічних зразків, протоколи містять підписи не лише слідчого, але й двох понятих, що були при цьому присутні, жодних зауважень, доповнень, заяв та клопотань від учасників процесуальної дії не надходило, що свідчить про відсутність претензій останніх щодо порядку проведення даної слідчої дії.

Більше того, біологічне дослідження середовища або крові на вміст алкоголю у учасника ДТП є обов`язковим, у відповідності до п.7,14 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09 листопада 2015 року №1452/735.

З огляду на викладене, навіть при наявності факту ненадання обвинуваченим біологічних зразків для проведення лабораторного дослідження, що у даному провадженні колегією суддів не встановлено, підстави для визнання експертного висновку (судово-токсикологічної експертизи) недопустимим доказом, відсутні.

Вказане повністю узгоджується із правовим висновком ВС, викладеним у постанові від 22 лютого 2018 року за №51-347км18.

Не ґрунтуються на матеріалах провадження твердження захисту про те, що ОСОБА_20 після ДТП у Летичівській ЦРЛ перебував без свідомості і в такому стані з ним проводилися слідчі дії, зокрема, відбиралися біологічні зразки. Так, з наявного у матеріалах провадження листа Летичівської ЦРЛ від 23.12.2016 року, на який звертає увагу сторона захисту у поданій апеляційній скарзі, вбачається те, що ОСОБА_20 при його неврологічному огляді перебував у свідомості, виконував всі команди, самостійно стояв (т.4 а.с.86).
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №598 від 02 жовтня 2015 року ОСОБА_20 ознак жодного психічного захворювання не виявляє і не виявляв таких на період часу до ДТП, усвідомлював та усвідомлює значення своїх дій та керує ними, в стані тимчасового розладу душевної діяльності чи психічного розраду не знаходився, як і не знаходився у стані психологічного афекту, фрустрації, психічного стресу, патологічного сп`яніння. Не виявлено у ОСОБА_20 і психічних властивостей, які мають яскраво виражений характер і можуть справляти істотний вплив на його поведінку (т.11 а.с.232-236).
Всі процесуальні дії щодо відбирання біологічних зразків у ОСОБА_20 проводилися у присутності понятих, жодних зауважень від яких, як і від самого обвинуваченого, не поступало (т.11 а.с.31-зворот, 37-зворот).
Відмова ОСОБА_20 від підписання протоколів про відібрання біологічних зразків для експертизи, не свідчить про примусове проведення даної слідчої дії.

Є очевидною арифметичною помилкою поставлена дата18 червня 2015 року при відібранні крові у ОСОБА_20 , адже в процесуальних документах, на підставі яких відбиралися біологічні зразки у ОСОБА_20 для подальшого проведення експертних досліджень (протоколах, постановах), містяться фактичні дані про саму подію ДТП, яка мала місце саме 01 серпня 2015 року, у зв`язку із якою вказані процесуальні дії проводяться (т.11 а.с.30-32, 36-37).

З урахуванням наведеного, твердження захисту про проведення судово-токсикологічної експертизи на підставі зразків крові невідомого походження позбавлені підстав.

Доводи сторони захисту про те, що прокурор ОСОБА_76 , який виносив постанови про відібрання біологічних зразків крові ОСОБА_20 для проведення судово-токсикологічної експертизи від 01 серпня 2015 року, не входив до числа прокурорів у даному кримінальному провадженні не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються постановою прокурора Летичівського району ОСОБА_77 від 01 серпня 2015 року, відповідно до якої зазначений прокурор входив до групи процесуальних прокурорів у кримінальному провадженні №0000354 від 01.08.2015 року (т.11 а.с.6).

Відповідно до змісту протоколів про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 12.11.2015 року доручення прокурора слідчим виконано та надано як підозрюваному ОСОБА_20 так і його захисникам матеріали досудового розслідування у повному обсязі, включаючи усі відео та фото записи наявні в кримінальному провадженні в електронному виді, що власне останніми і підтверджено своїми особистими підписами у протоколі та подальшими розписками (т.7а.с. 68-70).

Крім того, право на ознайомлення із матеріалами кримінального провадження забезпечено і на стадії судового розгляду в місцевому суді, в ході якого здійснювалося безпосереднє дослідження речових доказів, в тому числі шляхом виїзного судового засідання.

Таким чином, твердження сторони захисту про те, що речові докази їм не були відкриті у повному обсязі, а тому всі висновки експертів, зроблені на їх підставі, є недопустимими доказами, колегією суддів не приймаються.

Доводи захисту про прямий обов`язок органів досудового розслідування надати стороні захисту на ознайомлення (відкриття) речові докази в натурі не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, у матеріалах кримінального провадження містяться відомості про усі речові докази, які були долучені до даного провадження, а також їх огляд.

Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Після огляду предмети визнаються речовим доказом і долучаються до кримінального провадження мотивованою постановою (ухвалою), якою завершується формування даного виду доказу.

Цією постановою створюється особливий правовий режим поводження з предметом в кримінальному провадженні.

Джерелом ж фактичних даних (відомостей) стосовно речових доказів виступають відповідні документи огляду даних речових доказів (протоколи огляду транспортних засобів з ілюстрованими таблицями до них, протоколи огляду одягу, вилучених речей тощо), з якими сторона захисту була ознайомлена у повному обсязі, а не самі матеріальні об`єкти.

Також, з матеріалів кримінального провадження, а саме рішення слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 30.11.2015 року, вбачається факт зловживання стороною захисту правом на ознайомлення з матеріалами провадження, що стало причиною встановлення судом відповідного строку для такого ознайомлення.

Доводи сторони захисту про не роз`яснення ОСОБА_20 права на захист, проведення слідчих дій без участі захисника, незаконне затримання та утримання без ухвали слідчого судді, невручення підозри, є надуманими та абстрактними судженнями з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_20 затриманий в порядку ст.208 КПК України 02 серпня 2015 року, того ж дня йому слідчим вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, про що останній розписався у змісті підозри, залучено до кримінального провадження захисника адвоката ОСОБА_78 та ознайомлено з матеріалами справи.

Також, як слідує з протоколу затримання, ОСОБА_20 були роз`яснені його процесуальні права, в тому числі право на першу вимогу мати захисника і побачення з ним до першого допиту з дотримання умов, що забезпечують конфіденційність спілкування, а також після першого допиту мати такі побачення без обмежень їх кількості й тривалості, повідомлено в телефонному режимі про факт затримання батька ОСОБА_15 (т.3 а.с.46-47 зворот, т.9 а.с.94-95 зворот).

Жодних клопотань, в тому числі про забезпечення захисника, ОСОБА_20 під час затримання не заявлялось, від підпису протоколу останній відмовився.

Відповідно до положення ст.52 КПК, участь захисника у цьому кримінальному провадженні не є обов`язковою.

Затримання відбувалось у присутності двох понятих ОСОБА_79 та ОСОБА_80 , які підтвердили своїми підписами відповідність змісту даних протоколу затримання фактичним обставинам.

Зауважень щодо даного документа, який був досліджений в місцевому суді, у сторони захисту під час судового провадження не виникало.

04 серпня 2015 року слідчий звернувся з відповідним клопотанням до слідчого судді про застосування підозрюваному ОСОБА_20 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке того ж дня було задоволено.

При чому предметом розгляду слідчого судді було також питання законності та обґрунтованості пред`явленої ОСОБА_20 підозри, в тому числі її вручення, що власне зазначено у мотивувальній частині даного судового рішення. Відповідна оцінка обґрунтованої підозри ОСОБА_20 міститься і в рішенні апеляційного суду від 10.08.2015 року, яким залишено рішення слідчого судді без змін.

У витребуваних апеляційним судом матеріалах провадження №686/15321/15-к про обрання ОСОБА_20 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відсутні будь-які скарги, заяви чи клопотання від сторони захисту щодо незаконного затримання та утримання ОСОБА_20 , невручення останньому підозри. Як вбачається із звукозапису судового провадження в місцевому суді від 04.08.2015 року, ОСОБА_20 повідомляв слідчому судді, що слідчий йому зачитував текст підозри.

Вказані вище обставини виключають у колегії суддів будь-які сумніви щодо не вручення підозри ОСОБА_20 , а також щодо не роз`яснення йому прав та обов`язків слідчим.

Щодо доводів апеляційних скарг сторони захисту про порушення прав обвинуваченого на захист, що проявилося у неврученні останньому обвинувального акта, колегія суддів зазначає, що відповідно до матеріалів кримінального провадження після закінчення досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_20 , як і його захисникам адвокатам ОСОБА_81 та ОСОБА_82 була надана копія обвинувального акта, проте обвинувачений відмовся від його отримання, про що слідчим складено відповідну розписку, тоді як захисники копії обвинувального акта отримали.

У судовому засіданні місцевий суд вручив обвинувальний акт ОСОБА_20 та відклав розгляд кримінального провадження з наданням останньому часу для ознайомлення з обвинуваченням, що підтверджується журналом судового засідання від 04.01.2016 року та звукозаписом судового провадження за вказаною датою (т.2 а.с.99-101).

За вказаних обставин, вручення обвинувального акта на стадії судового провадження не можна вважати істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (правовий висновок ВС у постанові від 07 червня 2018 року за справою №718/1497/16-к, провадження №51-2410 км18).

Крім того, колегія суддів зазначає, що обов`язок вручити обвинуваченому обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування, а також дати йому можливість ознайомитись із цими документами, відповідно до положень ст.ст.290-293 КПК, покладений на слідчого або прокурора.

Відповідно до змісту складеної слідчим розписки про відмову обвинуваченого від отримання копії обвинувального акту, слідчим покладений на нього обов`язок виконано. Для обвинуваченого ж одержання такого документу є правом, а не обов`язком. Примусити обвинуваченого скористатися своїм правом сторона обвинувачення не може.

Питання щодо надання слідчим або прокурором можливості стороні захисту скористатися своїм правом полягає в оцінці надання реальної можливості скористатися таким правом.

Колегія суддів уважає, що у даній ситуації, права обвинуваченого, слідчим і прокурором не обмежувалися.

При попередньому розгляді провадження суд може вжити будь-яких додаткових заходів і дати стороні захисту можливість реалізувати своє право. Під час попереднього розгляду провадження, відповідно до положень ст.315 КПК, суд уповноважений здійснити будь-які інші дії, необхідні для підготовки справи до розгляду, у тому числі й вищезазначені, пов`язані з наданням можливості вручення обвинуваченому матеріалів (обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування), приймати які він відмовився під час досудового слідства.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що під час досудового та судового провадження, як в суді першої так і апеляційної інстанцій, інтереси обвинуваченого ОСОБА_20 захищали не менше двох адвокатів, участь яких належним чином забезпечувалась, а тому твердження про порушення права на захист є безпідставним.

Доводи сторони захисту про безпідставне відсторонення адвоката ОСОБА_30 від захисту обвинуваченого, що призвело, на думку апелянтів, до порушення права ОСОБА_20 на вільний вибір захисника, колегією суддів не приймаються з огляду на наступне.

Статтею 46 КПК України передбачені загальні правила участі захисника у кримінальному провадженні, згідно яких захисник не має права взяти на себе захист іншої особи або надавати їй правову допомогу, якщо це суперечить інтересам особи, якій він надає або раніше надавав правову допомогу.

Вимогами п.1 ч.2 ст.78 КПК України регламентовано, що особа не має права брати участь у кримінальному провадженні, якщо вона у цьому провадженні надає або раніше надавала правову допомогу особі, інтереси якої суперечать інтересам особи, яка звернулася з проханням про надання правової допомоги.

Питання конфлікту інтересів, як загальної правової категорії, знаходиться у сфері правового регулювання Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року і Правил адвокатської етики, затверджених Установчим З`їздом адвокатів України 17 листопада 2012 року.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.28 вказаного закону, адвокату забороняється укладати договір про надання правової допомоги і він зобов`язаний відмовитися від виконання договору, укладеного адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням, у разі, якщо: адвокат надає правову допомогу іншій особі, інтереси якої можуть суперечити інтересам особи, яка звернулася щодо укладення договору про надання правової допомоги.

Положеннями ст. 9 Правил адвокатської етики передбачено, що адвокат без письмового погодження з клієнтами, щодо яких виник конфлікт інтересів, не може представляти або захищати одночасно двох або більше клієнтів, інтереси яких є взаємно суперечливими, або вірогідно можуть стати суперечливими, а також за таких обставин надавати їм правову допомогу.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що адвокат ОСОБА_83 представляла інтереси в межах кримінального провадження обвинуваченого ОСОБА_20 та свідка ОСОБА_15 , який являється батьком обвинуваченого.
23 березня 2016 року місцевий суд ухвалою залучив ОСОБА_15 як потерпілого у даному кримінальному провадженні (т.4 а.с.26-27).
Таким чином, з моменту залучення ОСОБА_15 як потерпілого у кримінальному провадженні, між ним та захисником обвинуваченого ОСОБА_20 адвокатом ОСОБА_84 виник конфлікт інтересів, що і стало обґрунтованою підставою для відводу судом захисника.
Твердження сторони захисту, про те що інтереси потерпілого ОСОБА_15 і обвинуваченого ОСОБА_20 не є суперечливими, до уваги судовою колегією не приймається, з огляду на їх процесуальний статус, який сам по собі вже є взаємно суперечливим. Крім того, конфлікт інтересів розглядається не лише як реальний, тобто наявний, але й потенційний, тобто такий, який вірогідно може настати у майбутньому.

Вимоги сторони захисту та потерпілого ОСОБА_15 щодо повернення останньому, як його власності, грошових коштів в сумі 1200 доларів США та виробів з дорогоцінного металу (ланцюжок з ладанкою та браслет), вилучених під час особистого обшуку обвинуваченого ОСОБА_20 , не містять жодного обґрунтування у поданих апеляційних скаргах, а тому підлягають відхиленню.

Разом з тим, вироком місцевого суду, серед іншого, визнано належними та допустимими доказами, які покладено в основу доведеності вини ОСОБА_20 протоколи №№731т, 734т, про результати здійснення негласних слідчих розшукових дій від 07 вересня 2015 року, з тих підстав, що відповідно до відповіді на запит Апеляційного суду Хмельницької області такі слідчі дії були проведені на підставі ухвали слідчого судді.

Однак, матеріали кримінального провадження не містять самої ухвали слідчого судді апеляційного суду, на підставі якої надавався дозвіл на проведення негласних слідчих дій, так і даних, які б вказували на те, що така ухвала була досліджена безпосередньо в місцевому суді.

Недослідження судом першої інстанції процесуальних документів, які стали правовою підставою проведення негласних слідчих (розшукових) дій, впливає на справедливість судового розгляду, оскільки відсутність дослідження цих матеріалів викликає сумніви щодо можливості здійснення судом належної оцінки законності проведення таких дій, а також достовірності та допустимості їх результатів як доказів.
У такому разі не дослідження зазначених матеріалів призводить до оперування судом доказами, допустимість яких є ймовірною, що в контексті презумпції невинуватості є неприпустимим для обґрунтування рішення про винуватість особи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги сторони захисту в частині визнання протоколів №№731т, 734т про результати здійснення негласних слідчих розшукових дій від 07 вересня 2015 року недопустимими доказами по справі, є слушними.

При цьому, не допустимість даних доказів є очевидною, ґрунтується на численних висновках Верховного Суду України у справах за № 5-364кс16, №5-237кс(15)17, а тому повторного дослідження апеляційним судом не потребує.

В той же час, визнання даних доказів недопустимими жодним чином не впливає на доведеність вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій.

Всебічно перевіривши та оцінивши всі докази в сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про вчинення ОСОБА_20 злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_20 покарання то воно, на переконання колегії суддів, відповідає вимогам ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами, внесеними Постановами № 18 від 10 грудня 2004 року і № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», і вважати його надмірно суворим чи м`яким, підстав немає.

Зокрема, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, врахував конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь тяжкості злочину, характер і ступінь його суспільної небезпеки, сукупність всіх даних, які характеризують його особу, в тому числі й ті, на які є посилання сторін захисту та обвинувачення у поданих апеляційних скаргах.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Грубе та невимушене порушення обвинуваченим ОСОБА_20 Правил дорожнього руху України, яке призвело до смерті трьох потерпілих, думка потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про призначення найсуворішого покарання, давало право місцевому суду призначити обвинуваченому ОСОБА_20 покарання в межах санкції ч.3 ст.286 КК України у виді позбавлення волі ближче до максимальної межі та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимально можливий строк.

Крім того, колегія суддів враховує також і вимоги, що містяться в п.20 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», відповідно до яких при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди враховують не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Так, у ОСОБА_20 були відсутні будь-які мотиви для допущення неправомірних дій, що призвели до тяжких наслідків, наявність об`єктивної спроможності обвинуваченого, знаючи що він перебуває у стані сильного алкогольного сп`яніння не сідати за кермо автомобіля, тобто можливість вжити заходів недопущення наслідків, що настали. Таким чином, поведінка обвинуваченого свідчить про нехтування ним очевидних елементарних правил безпеки, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я, як пасажира, так і інших учасників дорожнього руху.

Безпосереднім об`єктом злочину інкримінованого ОСОБА_20 є найвища соціальна цінність гарантована Конституцією України життя особи.

У вчиненому обвинувачений не розкаявся, не усвідомив суспільної небезпеки допущених протиправних дій, заподіяну злочином шкоду потерпілим не відшкодував.

При цьому дані щодо незадовільного стану здоров`я обвинуваченого, наявності у нього ряду хвороб і необхідності додаткового медичного обстеження не є в даному випадку підставою для пом`якшення покарання, до того ж доказів про те, що ОСОБА_20 на даний час хворіє на тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання у виді позбавлення волі, стороною захисту не надано.
Отримати ж кваліфіковану медичну допомогу обвинувачений може і в умовах відбування покарання.

В той же час, ОСОБА_20 є особою молодого віку, раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога, невролога та психіатра не перебуває, алкоголізмом чи наркоманією не страждає, компрометуючих матеріалів щодо нього до селищної ради не надходило, тобто до події обвинувачений був законопослушним громадянином, що у повній мірі враховано місцевим судом при призначенні покарання.

Колегія судів враховує і те, що вчинений обвинуваченим злочин хоча і відноситься до тяжких, однак суб`єктивна його сторона характеризується необережною формою вини, а тому підстав для посилення покарання обвинуваченому, у максимально можливому розмірі, на якому наполягають потерпілі ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , не вбачається.

Як убачається із зазначеного формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним, ОСОБА_20 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, в тому числі за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а саме порушення ним пункту «а» 2.9 ПДР України. Таким чином дана обставина увійшла в об`єктивну сторону складу інкримінованого ОСОБА_20 злочину, фактично як кваліфікуюча ознака, з огляду на бланкетність диспозиції усіх частин ст.286 КК України, а тому, на переконання колегії суддів, не може бути врахована при призначенні покарання як така, що його обтяжує (ч.4 ст.67 КК України), що в силу положень п.4 ч.1 ст.309, п.2 ч.1 ст.313 КПК України підлягає виключенню, шляхом зміни рішення суду першої інстанції.

Виключення з вироку суду посилання як на обставину, що обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_20 злочину у стані алкогольного сп`яніння, не впливає на розмір та вид призначеного обвинуваченому покарання.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги конкретні обставини кримінального провадження, тяжкість вчиненого злочину, відношення обвинуваченого до своїх дій та особу винного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_20 лише в умовах ізоляції від суспільства та вважає, що призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у розмірі, визначеному судом першої інстанції, є справедливим, необхідним і достатнім для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Розглядаючи кримінальне провадження в межах апеляційних вимог, колегія суддів констатує, що ґрунтуються на вимогах закону і рішення місцевого суду щодо вирішення цивільних позовів потерпілих до обвинуваченого ОСОБА_20 в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином.

Аналіз наявних в матеріалах провадження позовних заяв, показує, що в них містяться усі необхідні складові для належного розуміння як їх змісту так і підстав, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Вказані конкретні суми вимог, надані докази, на підставі яких ці суми позивачі просять стягнути з відповідачів; указаний бажаний для позивачів розмір морального відшкодування із зазначенням підстав для його стягнення так як їх розуміють останні.

Таким чином, колегія суддів не вбачає істотних порушень процесуального закону в аспекті змісту позовних заяв, які б унеможливлювали їх належний розгляд по суті судом першої інстанції, про що наголошує сторона захисту у поданих апеляційних скаргах.

Посилання сторони захисту на неналежних позивачів, які не набули у встановленому законом порядку статусу потерпілих, є безпідставними, оцінку таким доводам колегія суддів дала вище.

Твердження захисника про відсутність правових підстав для задоволення позовів щодо моральної шкоди у зв`язку з не обґрунтуванням потерпілими характеру моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у позовних заявах наведено, а у вироку детально обґрунтовано у чому полягає спричинена моральна шкода, що дозволяє суду визначити її розмір у грошовому еквіваленті.
Врахувавши наведені обставини, а також принцип співвідношення матеріальних збитків і моральної шкоди, визначені судом розміри відшкодування відповідають вимогам розумності та справедливості, та ґрунтуються на наявних і досліджених судом доказах.

Крім того, з резолютивної частини вироку місцевого суду вбачається те, що суд визначив ОСОБА_20 початок строку відбуття покарання з 30 червня 2017 року та на підставі ч.5 ст.72 КК України зарахував у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення за період з 02.08.2015 року по 20.06.2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Однак, з огляду на правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17), якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, (що в даному кримінальному проваджені мало місце), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

Тобто, у такому випадку у строк відбування покарання зараховується весь строк попереднього ув`язнення особи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З урахуванням вище наведеного та того, що відносно ОСОБА_20 після 21 червня 2017 року продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення, обвинуваченому, на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року, слід додатково зарахувати період попереднього ув`язнення по день набрання вироком законної сили, а саме по 07 грудня 2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дня позбавлення волі, що в силу п.4 ч.1 та ч.2 ст.409 КПК України, є підставою зміни вироку суду в цій частині.

У зв`язку із наведеним, керуючись ст.ст. 404-405, 407-409, 413, 414, 417, 418, 419 КПК, ч.5 ст.72 КК України колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_15 , обвинуваченого ОСОБА_20 та його захисника адвоката ОСОБА_22 задовольнити частково.

Вирок Летичівського районного суду від 30 червня 2017 року щодо ОСОБА_20 змінити.

Визнати протокол №731 т про результати здійснення негласних слідчих (розшукових) дій від 07.09.2015 року щодо потерпілого ОСОБА_15 з СД-R диском №4/253т (розсекречено Акт №4/2360) та протокол №734 т про результати здійснення негласних (розшукових) дій від 07.09.2015 року щодо свідка ОСОБА_85 з СД-R диском №4/251т (розсекречено Акт №4/2360) недопустимими та виключити посилання на них з мотивувальної частини вироку суду, як на докази вини обвинуваченого ОСОБА_20 .

На підставі ч.2 ст.404 КПК України виключити з вироку суду посилання на обставину, що обтяжує покарання вчинення ОСОБА_20 злочину у стані алкогольного сп`яніння.

На підставі ч.5 ст.72 КК України редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року додатково зарахувати ОСОБА_20 в строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 21 червня 2017 року по 07 грудня 2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4