ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2192/18 Номер провадження 11-кп/814/446/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретаремОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
з участю прокурора представника виправної колонії захисника засудженогоОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 31 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою щодо ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Солонівка Городнянського району Чернігівської області, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, засудженого вироком Щорського районного суду Чернігівської області від 2 липня 2014 року за ч.1 ст.263, ст.75 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки; ухвалою цього ж суду від 30 травня 2016 року іспитовий строк скасовано та направлено засудженого для відбування покарання в місця позбавлення волі,

відмовлено в задоволенні спільного подання начальника Державної установи «Полтавська виправна колонія (№64)» та голови спостережної комісії Подільської районної ради м. Полтава про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Щорського районного суду Чернігівської області від 2 липня 2014 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд послався на те, що ОСОБА_9 поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, оскільки за період відбування покарання має не тільки заохочення, а також і стягнення, працював періодично, поведінка є нестабільною.

За змістом апеляційної скарги засуджений не погоджується з рішенням суду та просить звільнити його умовно-достроково від відбування покарання. При цьому зазначає, що відбув більше 2/3 строку призначеного покарання та поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Вказує, що працевлаштований на виробничій дільниці виправної колонії, характеризується позитивно, до праці та виконання покладених обов`язків ставиться сумлінно, а стягнення погашене у встановленому Законом порядку Звертає увагу на рішення комісії Державної установи «Полтавська установа виконання покарань (№64)» від 2 жовтня 2017 року про доведеність ним свого виправлення.
Зазначає про невідповідність ухвали місцевого суду вимогам ст.372 КПК України з огляду на відсутність у вступній частині відомостей про адресу суду та учасників провадження.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку представника виправної колонії, який покладався на розсуд суду, міркування прокурора про законність і обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.
Згідно зі ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання, зокрема, у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та після фактичного відбуття ним не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.
Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» роз`яснив про необхідність під час розгляду даного питання ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
Доводи апеляційної скарги засудженого про доведеність виправлення є непереконливими.
Як вбачається з матеріалів провадження, всупереч твердженням засудженого, він під час перебування в слідчому ізоляторі м. Суми і потім у виправних колоніях №66 та №64 характеризувався не позитивно, а посередньо.
При цьому хоча і мав два заохочення, проте його поведінка була нестабільною, за порушення встановленого порядку відбування покарання ОСОБА_9 притягувався до дисциплінарної відповідальності (а.о.с.18, 32, 47).
Крім того, заохочення за період відбування покарання у Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№64)» було застосоване безпосередньо перед настанням строку, після якого можливе умовно-дострокове звільнення (а.с.3).
Також місцевий суд обґрунтовано взяв до уваги, що засуджений працював нетривалі проміжки часу, потребує постійного контролю за виконанням законних вимог представників адміністрації установи, не завжди дотримується санітарно-гігієнічних норм, має зауваження щодо неохайного зовнішнього вигляду (а.о.с.47, 57).
За таких обставин відсутні підстави стверджувати про наявність стабільного процесу позитивних змін, які відбуваються в особистості ОСОБА_9 та свідчать про його готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду про не досягнення засудженим такого стану, за якого від даної особи не доводиться очікувати в майбутньому нових злочинів є правильним і ґрунтується на всебічному врахуванні даних про поведінку і ставлення до праці ОСОБА_9 за весь час відбування покарання, а не за час, який безпосередньо передує настанню строку, після якого можливе умовно-дострокове звільнення.
Отже, відсутні визначені законом підстави для звільнення засудженого від відбування покарання умовно-достроково.
Доводи засудженого про порушення його права на захист є необґрунтованими.
Як вбачається з матеріалів провадження будь-яких клопотань про залучення захисника під час розгляду подання в суді першої інстанції засуджений не заявляв, а участь захисника в даному провадженні не є обов`язковою.
Крім того, під час розгляду провадження судом апеляційної інстанції, після відповідного звернення ОСОБА_9 , Регіональний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Полтавській області забезпечив засудженого захисником за рахунок держави.
Судове рішення відповідає вимогам ст.370 КПК України та містить відомості, передбачені положеннями ст.372 цього Кодексу.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваної ухвали, колегією суддів не встановлено.
Отже, апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.404, ст.405, ст.407, ст.418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 31 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а його апеляційну скаргу, - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4