Справа № 615/985/14-к
Провадження № 1-в/615/12/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2018 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області в складі
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання - ОСОБА_2
з участю прокурора - ОСОБА_3 ,
захисника - ОСОБА_4 ,
засудженого - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Валки Харківської області клопотання захисника ОСОБА_4 про звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання в зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку,

в с т а н о в и в :

18.01.2018 року до суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_4 про звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання, призначеного вироком Валківського районного суду Харківської області від 11.11.2014 року, в зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Як вбачається з Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06.02.2018 року матеріали клопотання передано для розгляду по суті судді ОСОБА_6 .

Ухвалою суду від 03.04.2018 року задоволено заяву захисника ОСОБА_4 про відвід судді ОСОБА_6 від участі у розгляді даного клопотання, оскільки під головуванням судді 12.03.2018 року постановлено ухвалу, якою засудженого ОСОБА_5 направлено до місця відбування призначеного зазначеним вироком суду покарання.

Згідно Протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 03.04.2018 року матеріали клопотання передані судді ОСОБА_1 для розгляду по суті.

З урахуванням думки учасників судового провадження розгляд клопотання було відкладено до розгляду по суті апеляційної скарги, поданої захисником на ухвалу суду від 12.03.2018 року.

В обґрунтування клопотання захисник зазначає, що вироком Валківського районного суду Харківської області від 11.11.2014 р. ОСОБА_5 засуджено за ч.2 ст.164, ст.71 КК України до 3 років 3 місяців обмеження волі. Вирок набрав законної сили 11.12.2014 року. Місце відбування покарання визначено - Державна установа «Хролівський виправний центр (№ 140)».

Станом на день подання даного клопотання - 16.01.2018 року вирок суду не виконано, що, на думку захисника, є підставою для застосування положень ст.80 КК України, ч.1 якої передбачає звільнення особи від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано на протязі трьох років у разі засудження особи до покарання у виді обмеження волі, або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості, до яких згідно ст..12 КК України відноситься злочин, передбачений ч.2 ст.164 КК України.

У відповідності до ч.ч.3,4 ст.80 КК України перебіг давності не зупинявся, оскільки ОСОБА_7 не вчиняв жодних дій по ухиленню від відбування покарання у виді обмеження волі, а в цей час брав участь у проведенні антитерористичної операції та забезпеченні її проведенні, потім декілька разів перебував на довготривалому стаціонарному лікуванні. Само по собі не з`явлення в цей період до установи виконання покарань ОСОБА_5 , на думку захисника, не свідчить про його ухилення від відбування покарання та зупинення строків, передбачених ч.1 ст.80 КК України.

Посилаючись на висновок Верховного суду України щодо застосування ст.80 КК України, викладений в постанові № 5-324кс15, вважає, що правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначення особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати право обмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключно одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, в зв`язку з чим законодавством встановлено імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання, але лише у випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

Роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні ч.3 ст.80 КК України, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину, що суперечить ч.1 ст.62 Конституції України, згідно якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, на думку захисника, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

В судовому засіданні захисник та засуджений підтримали клопотання в повному обсязі, просили задовольнити. При цьому захисник наполягала, що ОСОБА_7 відповідно до ст.80 КК України підлягає звільненню від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, оскільки він не ухилявся від відбування покарання, так як за цей час брав участь у проведенні антитерористичної операції та забезпеченні її проведенні, так само декілька разів перебував на довготривалому стаціонарному лікуванні.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження № 615/985/14-к, суд прийшов до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вироком Валківського районного суду Харківської області від 11.11.2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч.2 ст.164, ст.71 КК України до 3 років 3 місяців обмеження волі. Вирок суду набрав законної сили 11.12.2014 року та звернутий до виконання.

На підставі ухвали Валківського районного суду Харківської області від 12.03.2018 року, залишеної без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11.09.2018 року, засудженого ОСОБА_5 вирішено затримати та направити до місця відбування покарання, визначеного вироком суду, а саме до Хролівського виправного центру (№140) Харківського району Харківської області в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.

При цьому судами встановлено, що 24.12.2014 року вирок суду було прийнято до виконання Валківським МРВ КВІ УДПтСУ в Харківській області (правонаступник Валківський районний сектор філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області).

Після отримання відповідних даних про особу засудженого, 03.04.2015 року ОСОБА_5 викликано до Валківського МРВ КВІ УДПтСУ в Харківській області, де йому було вручено припис про виїзд до місця відбування покарання, відповідно до якого він зобов`язався 06.04.2015 року прибути до виправного центру № 140 в с. Хролі Харківського району Харківської області.

Також ОСОБА_7 був попереджений про те, що в разі ухилення від одержання припису, або невиїзду в установлений строк чи неприбуття до виправного центру, на підставі ст.57 КВК України він буде затриманий для вирішення питання про направлення до місця відбування покарання в порядку встановленому для засуджених до позбавлення волі.

Про будь-які перешкоди або неможливість з будь-яких причин прибути до виправного центру в строки зазначені в приписі, ОСОБА_7 не повідомив. Не зважаючи на це, 06.04.2015 року ОСОБА_7 до виправного центру № 140 в с. Хролі Харківського району Харківської області не прибув без поважних причин, тобто ухилився від відбування покарання шляхом невиконання припису і неприбуття до виправного центру.

Таким чином ОСОБА_7 ухилявся від відбування покарання до 22.04.2015 року коли був призваний по мобілізації на військову службу у в/ч НОМЕР_1 .

Військову службу ОСОБА_7 проходив до 02.08.2016 року, що підтверджується інформацією ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не зважаючи на те, що 02.08.2016 року ОСОБА_5 було звільнено в запас, останній знав про необхідність виконання вироку, але до органу пробації для направлення до виправного центру або до виправного центру до 20.10.2016 року не з`являвся без поважних причин, чим продовжив ухилятись від відбування покарання.

20.10.2016 року ОСОБА_7 з`явився до Валківського МРВ КВІ УДПтСУ в Харківській області, надав неправдиві пояснення, що нібито зразу після демобілізації прийшов до органу пробації, та вдруге отримав припис про виїзд до місця відбування покарання, відповідно до якого ОСОБА_7 зобов`язався 24.10.2016 року прибути до виправного центру № 140 в с. Хролі Харківського району Харківської області.

Також ОСОБА_7 був попереджений про те, що в разі ухилення від одержання припису, або невиїзду в установлений строк чи неприбуття до виправного центру, на підставі ст.57 КВК України він буде затриманий для вирішення питання про направлення до місця відбування покарання в порядку встановленому для засуджених до позбавлення волі.

Про будь-які перешкоди або неможливість з будь-яких причин прибути до виправного центру в строки зазначені в приписі ОСОБА_7 не повідомив.

Не зважаючи на це, 24.10.2016 року ОСОБА_7 до виправного центру № 140 в с. Хролі Харківського району Харківської області не прибув без поважних причин, тобто ухилився від відбування покарання шляхом невиконання припису і неприбуття до виправного центру.

Таким чином ОСОБА_7 ухилявся від відбування покарання до 27.10.2016 року.

Після виписки з Харківської міської клінічної лікарні, де перебував на лікуванні з 27.10.2016 р. до 11.11.2016 року, ОСОБА_7 , будучи обізнаним про необхідність виконання вироку суду, не зважаючи на неодноразові виклики до органу пробації для направлення до виправного центру або до виправного центру, три місяці не з`являвся без поважних причин, чим продовжив ухилятись від відбування покарання, що змусило орган пробації звернутись до суду з поданням про направлення ОСОБА_5 до місця відбування покарання в порядку встановленому для засуджених до позбавлення волі.

Таким чином з часу звернення вироку до виконання і до направлення подання органу пробації до суду за виключенням часу з 22.04.2015 р. по 02.08.2016 р. (час військової служби) та з 27.10.2016 р. до 11.11.2016 р. (перебування у лікарні), ОСОБА_7 ухилявся від покарання шляхом ухилення від одержання припису, невиїзду в установлений строк та неприбуття до виправного центру.

В судовому засіданні захисник підтвердила викладені обставини. Вказала, що будь-яких інших причин для звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання в зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, не має.

При цьому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що дійсно відповідно до ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом трьох років, у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості.

Разом з цим, згідно ч.3 ст. 80 КК України перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Враховуючи час ухилення ОСОБА_5 від відбування покарання, на час ухвалення рішення судом першої інстанції 12.03.18р., строки давності виконання вироку не збігли навіть з врахуванням часу перебування справи в провадженні суду першої інстанції. Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 не ухилявся від відбування покарання у виді обмеження волі, оскільки в його дії не відповідають диспозиції ч.ч.1,2 ст. 390 КК України, є безпідставними, оскільки предметом розгляду суду є подання органу пробації, а не кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5

Ухилення від відбування покарання в розумінні ч.3 ст. 80 КК України є загальним та оціночним поняттям, яке відноситься до виконання усіх видів покарання незалежно від способу їх виконання з врахуванням відповідної специфіки.

Тому пов`язування ухилення від відбування покарання в розумінні ч.3 ст. 80 КК України та ухилення від відбування покарання у виді обмеження волі як складу злочину, передбаченого ч.ч.1,2 ст. 390 КК України з боку захисту є безпідставним.

Висновок Верховного Суду України в справі № 5-324 кс15, на який посилається захист, щодо того, що до набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання, питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку вирішувати неправомірно, стосується давності виконання вироку у виді штрафу, за що прямо передбачена відповідальність в ст.389 КК України.

Те, що диспозицією ст. 390 КК України прямо не передбачені зазначені вище дії ОСОБА_5 по уникненню покарання у виді обмеження волі, лише підтверджує те, що ухилення від відбування покарання в розумінні ч.3 ст.80 КК України є оціночним поняттям, з врахуванням специфіки виконання певного виду покарання та дій особи, які направлені на його уникнення.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Ч.2 ст.21 КПК України встановлює, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Згідно ст.9 Конституції України міжнародні договори, ратифіковані Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Отже норми Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і все, що з неї витікає, є частиною законодавства України і має застосовуватися нарівні із законами, прийнятими урядом. Це, зокрема, продиктовано пп. «b» п.3 ст.31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, учасником якої є Україна, та відповідно до якого поряд із нормами міжнародного договору обов`язково треба використовувати подальшу практику застосування договору, який встановлює угоду учасників щодо його тлумачення.

В рішенні від 29.06.2004 року у справі «Півень проти України» Європейський суд з прав людини зазначає, що право на судовий розгляд, гарантоване ст.6 Конвенції, захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які, у країні яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

З огляду на викладене, враховуючи ухвалу Валківського районного суду Харківської області від 12.03.2018 року, яка набрала законної сили та підлягає виконанню, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання захисника.

Керуючись ст.ст.539,369-372 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання, призначеного вироком Валківського районного суду Харківської області 11 листопада 2014 року в зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1