ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/603/19 Справа № 205/2648/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 (приймає участь в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2018 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, якою відмовлено в задоволенні клопотання останнього про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, ВСТАНОВИЛА:

Засуджений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі та в доповненні до апеляційної скарги просить скасувати ухвалу суду як незаконну і необґрунтовану, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що його характеристика з установи, довідка про стягнення та заохочення свідчать про прогрес у напрямку виправлення, який він зробив, а також на невиправданість його подальшого тримання в умовах позбавлення волі, оскільки для цього немає обґрунтованих підстав.

Вказує на те, що це клопотання має бути задоволено на підставі ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод, яка вказує, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському поводженню, або такому, що принижує гідність поводження або покаранню, та ст. 28 Конституції України.

Просить звернути увагу на медичну довідку про його хвороби.

Всі його хвороби були спровоковані нелюдськими умовами тримання під вартою, приниженням гідності, створенням негативної атмосфери для відбування покарання, негативним ставленням та відношенням до нього з боку працівників установи виконання покарань, що підтверджується матеріалами його особистої справи у виді пояснень, доган та стягнень.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2018 рокувідмовлено у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до ухвали суду, яка оскаржується, ОСОБА_8 на цей час відбуває покарання в приміщенні камерного типу в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Дніпровська виправна колонія №89», за час відбуття покарання характеризується посередню, має одне заохочення та дев`ятнадцять стягнень, при цьому зазначив, що застосування судом умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є не обов`язком, а правом і таке звільнення може бути застосоване за певних умов.
Також, при розгляді клопотання засудженого, суд виходить з вимог ч.1 ст. 82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким є неможливим, проте вирішується виключно на підставі ч.2 ст. 87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.
Отже, Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням лише шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що можливість умовно-дострокового звільнення та заміни не відбутої частини покарання більш м`яким до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст.ст. 81, 82КК України - не передбачена.
Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_8 та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до матеріалів провадження та ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2003 року, ОСОБА_8 засуджений за вчинення злочинів, передбачених п. п. 1, 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ст. 304, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.
Частиною 1 статті 64 КК України передбачено, що довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Виходячи з положень цієї правової норми, довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні.
За вимогами ч. 1 ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Отже, положенням ст. ст. 81, 82 КК України встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можливе умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання до даного переліку не входить.
Також, загальним для видів покарань, до яких може бути застосовано умовно-дострокове звільнення або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням є те, що всі вони є строковими. Це звільнення умовне тому, що воно здійснюється під певною, встановленою у законі умовою, недодержання якої тягне за собою часткове або повне відбування тієї частини строку покарання, від якої особа була умовно-достроково звільнена.
Призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк і тому на нього не можуть поширювати свої дії норми ст. ст. 81, 82 КК України.
Частиною 1 cтатті 87 КК України передбачена можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Відповідно до абз. 2 п. 4 Положення про порядок помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року за № 223/2015, у випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання
При прийнятті ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_8 , і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та Конституції України.
Посилання засудженого ОСОБА_8 на порушення cт. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке розтлумачене в рішенні Європейського суду з прав людини від 09 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» в частині необхідності з боку держави передбачення можливості та механізму умовно-дострокового звільнення засудженого до довічного позбавлення волі, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Отже, довічне позбавлення волі відповідно до ст. 64 КК України не є обовязковим чи автоматичним, або мінімальним покаранням.
За аналогічних умов Європейський суд з прав людини у пунктах 51, 52 рішення «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства» від 09 липня 2013 року, пославсь на висновки, викладені у рішеннях Babar Ahmad and Others v. the United Kingdom (nos.24027/07, 11949/08, 36742/08, 66911/09 and 67354/09, 10 April 2012), Harkins and Edwards v. the United Kingdom (nos. 9146/07 and 32650/07, 17 January 2012), а саме: 51.Суд виходив з того, що враховуючи те, що суд позначив питання доступного відповідачу пом`якшення, довічне рішення, призначене на основі суддівського розсуду щодо належного рівня покарання і стримування після засудження за вкрай тяжкий злочин не буде являти собою нелюдське або таке, що принижує гідність покарання».
52. Нарешті, підкресливши, що довічне рішення було покаранням як крайній захід, що жодне із законодавчих положень не вимагало від судді виносити таке рішення, якщо інтереси справедливості не вимагають цього, і що принципи, викладені в Додатку 21, повинні були застосовуватися гнучко, суд дійшов висновку: «В результаті, довічне рішення, продукт первинного законодавства, розрахований для деяких особливо тяжких злочинів, коли, відобразивши всі обтяжуючі і пом`якшувальні специфічні обставини, суддя переконаний в тому, що складові справедливого покарання і відплати вимагають прийняття довічного рішення. Якщо цей висновок виправданий, довічне рішення доречно: але тільки тоді, коли це не є обов`язковим або автоматичним, або мінімальним покаранням.
У цих умовах норми Додатки 21 Закону 2003 року, і пункт 4, зокрема, які дозволили суду прийняти довічне рішення в разі виключної тяжкості, не суперечать і не є несумісними зі статтею 3 Конвенції».
Згідно із ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Згідно із ст. 75 Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.
Виключно до повноважень Верховної Ради України згідно із п. 3 ст. 85 Конституції України належить прийняття законів.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Суд першої інстанції проаналізував чинне законодавство України та відповідно до наданих повноважень відмовив у задоволенні клопотання засудженого.
Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 про його сумлінну поведінку не заслуговують на увагу, оскільки вони не підтверджується матеріалами провадження, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про те, що засуджений ОСОБА_8 характеризується посередньо, має одне заохочення та дев`ятнадцять стягнень.
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , а тому відсутні підстави для зміни чи скасування судового рішення щодо ОСОБА_8 .
Що стосується клопотання засудженого ОСОБА_8 про надання йому права на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції, то воно не є слушним, оскільки питання, які виникають під час та після виконання вироку, порядок їх вирішення врегульовано статтею 539 КПК України, згідно з якою за наслідками розгляду відповідного клопотання (подання) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом, суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку. Касаційного оскарження такої ухвали не передбачено цією нормою закону.
Крім того, такі ухвали не є ухвалами суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, які зазначено у ч. 2 ст. 424 КПК України, оскільки вони не охоплюються поняттям «судове провадження», визначення якого дано в п. 24 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу.
Отже, системний аналіз зазначених норм КПК України вказує на те, що ухвала апеляційного суду, якою переглянуто ухвалу місцевого суду, постановлену в порядку виконання вироку, касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2018 року залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2018 рокущодо засудженого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4