Дата документу 25.03.2019 Справа № 334/8588/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/8588/17 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/674/19 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2018 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий неповну середню освіту, інвалід другої групи, непрацюючий, неодружений, маючий малолітню дитину, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше судимий:
визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді 9 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді 10 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 8 жовтня 2017 року.
Зараховано у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення 8 жовтня 2017 року по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 15000 гривень, на користь потерпілого ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 25000 гривень.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, за наступних обставин.

7 жовтня 2017 року приблизно о 21 год. 40 хв. ОСОБА_7 , знаходячись у дворі будинку № 9-А, розташованого по вул. Дудикіна в м. Запоріжжі, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел, направлений на умисне вбивство, на підґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_12 , утримуючи в правій руці ніж, спричинив останньому множині проникаючі колото-різані поранення тулуба з ушкодженням тіла грудини, 3-го ребра по лівій навколо грудній лінії, нижньої долі лівої легені, грудного відділу аорти, передньої стінки лівого шлуночка серця, нижнього полюсу лівої нирки, що ускладнились розвитком гострої крововтрати, внаслідок чого настала смерть ОСОБА_12 на місці скоєння кримінального правопорушення. Після чого, ОСОБА_7 намагався втекти з місця вчинення кримінального правопорушення, однак був затриманий мешканцям вищевказаного будинку.

Крім того, 7 жовтня 2017 року приблизно о 21 год. 45 хв. ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел, направлений на умисне вбивство, з метою залишення місця кримінального правопорушення, утримуючи в правій руці ніж, спричинив ОСОБА_9 проникаюче поранення лівої половини грудної клітини в проекції 5-го міжребер`я по середньо-ключичній та парастернільній лініях з пошкодженням верхньої частки лівої легені, зі скупченням крові в плевральній порожнині, спричинивши останньому тяжке тілесне ушкодження, за ознакою небезпеки для життя.

Таким чином, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення умисного вбивства ОСОБА_9 до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі. Після чого ОСОБА_7 намагався втекти з місця вчинення кримінального правопорушення, однак був затриманий мешканцям вказаного будинку.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду частково змінити та призначити йому за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України більш м`яке покарання, ніж передбачене законом на підставі ст. 69 КК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що фактично оскаржуваний ним вирок є абсолютно вірним, але у зв`язку з діями його адвоката та поганим захистом, фактичні обставини вчинених ним злочинів не повністю співпадають з тими, які встановлені вироком суду, оскільки він не зміг розповісти про певні обставини, які могли б вплинути на остаточні висновки суду.

Так, приходячи до висновку про наявність у нього умислу на вбивство, суд першої інстанції не врахував, що він не був раніше знайомий з потерпілими, а тому не мав можливості заздалегідь спланувати свої дії, не мав з ними особистих неприязних стосунків, а тому й не мав будь-якого умислу на вбивство.

Звертає увагу, що знайомство з потерпілими сталося випадково в день конфлікту, який виник внаслідок неправомірних дій потерпілих, і факт конфлікту він не оспорює.

Крім того, потерпілого ОСОБА_12 йому представили як колишнього бійця ЗСУ та учасника АТО, що судом першої інстанції до уваги взято не було.

Також у вироку не вказано, яка саме кількість алкоголю знаходилась в крові у нього та у потерпілого ОСОБА_9 , оскільки ця обставина має значення для встановлення того, чи усвідомлював він значення своїх дій та чи не міг алкоголь у сукупності з його захворюванням призвести до тимчасової неконтрольованої поведінки.

До того ж, потерпілий ОСОБА_12 наносив йому під час конфлікту удари в область голови, від чого могла настати його смерть, у зв`язку з чим, він перелякався за своє життя та не міг повністю усвідомлювати те, що відбувається, після чого схопив перше, що потрапило під руку, чим виявився ніж.

Нанесення ОСОБА_12 ударів він прийняв як реальну загрозу своєму життю та наніс йому удари ножем, їх кількість він не пам`ятає, а їх локалізація свідчить про хаотичний характер нанесення ударів.

Після того, як він наніс ОСОБА_12 удари ножем та відійшов на 2-3 метри в сторону, з під`їзду вибіг ОСОБА_9 , який почав кричати та махати кулаками, і побоюючись, що ОСОБА_9 також може почати його бити, він також наніс йому удар ножем, після чого вибігли сусіди, яким він опору не чинив.

Також зазначає, що він є інвалідом другої групи, має стійкі соціальні зв`язки, одиноку матір, має місце проживання та реєстрації, малолітню дитину, працював неофіційно, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий.

Згідно матеріалів справи обвинувачений ОСОБА_7 після постановлення вироку щодо нього надав суду першої інстанції заяву про відвід адвокату ОСОБА_8 , яку мотивував, що він неналежним чином здійснює йог захист (т. 2 а.с. 93).

В апеляційному суді перед початком судового розгляду було поставлено на обговорення вказану заяву і після надання часу для конфіденційного спілкування обвинуваченого із адвокатом ОСОБА_8 , обвинувачений ОСОБА_7 від цієї заяви відмовився, просив щоб адвокат ОСОБА_8 і надалі здійснював його захист.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора і потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які вирок суду першої інстанції вважали законним, обґрунтованим та заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, потерпілих, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав частково та пояснив, що вдень 7 жовтня 2017 року за пропозицією ОСОБА_13 вони разом з її знайомими влаштували відпочинок у дворі будинку АДРЕСА_2 , в ході якого розпивали спиртні напої. Приблизно через три години у дворі будинку, неподалік від них, з`явилися раніше йому незнайомі ОСОБА_12 і ОСОБА_14 , до яких підійшла ОСОБА_13 , і між ними почалася сварка. Він вирішив заступитися за ОСОБА_13 , взяв свій ніж, яким нарізали м`ясо та овочі, і направився в їх сторону, де в достатньо грубій формі вимагав припинити ображати ОСОБА_13 . При цьому, він тримав в руці ніж для того, щоб налякати ОСОБА_14 , щоб він не зачіпав його і ОСОБА_13 . Сварка поступово припинилася, він і ОСОБА_13 повернулися до місця відпочинку. Через деякий час, невідома йому жінка, ОСОБА_12 і ОСОБА_14 підійшли до них, він попросив у них вибачення за конфлікт, вони ще деякий час відпочивали разом, потім стали розходитись. Після цього він, ОСОБА_13 і ОСОБА_12 підійшли до першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , де через деякий час між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 розпочалася розмова на підвищених тонах, і ще після цього ОСОБА_12 вдарив його по обличчю. Він нахилився підняти кепку, яка від удару впала на землю, а ОСОБА_12 у цей час знову вдарив його по голові, і від удару, внаслідок травми голови, він втратив змогу розмовляти, тому жестами почав показувати ОСОБА_12 , щоб він його не зачіпав, але той продовжував наближатися до нього. Тоді він дістав із задньої кишені розкладний ніж і почав ним наносити удари ОСОБА_12 в область грудної клітини та тулуба, кількість ударів не пам`ятає. Від ударів ОСОБА_12 впав біля лавки, після чого він поклав ніж назад у кишеню. Після цього він почав тікати через палісадник і побачив, що за ним біжить ОСОБА_9 , а добігши до кущів, через щось перечепився і впав на коліно. ОСОБА_9 його наздогнав, ударів йому не наносив, чи говорив щось, не пам`ятає. Він підвівся та діставши ніж, повернувся обличчям до ОСОБА_9 і наніс йому тичковий удар ножем в область грудей. Додатково повідомив, що на момент вчинення злочину був у нетверезому стані, внаслідок раніше отриманої черепно-мозкової травми нанесені йому удари призвели до того, що він втратив змогу розмовляти і не міг сказати ОСОБА_12 , щоб той його не зачіпав, і саме з метою захисту від ударів, він дістав ніж та почав наносити ОСОБА_12 удари цим ножем.

Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі обвинувачений не заперечував факт того, що він наніс тілесні ушкодження ОСОБА_12 та ОСОБА_9 ножем, проте обвинувачений наполягав на тому, що наміру позбавити їх життя він не мав.

Позиції захисту зводилась до того, що обвинувачений намагався захистити себе від посягань ОСОБА_12 , який наносив йому удари руками в область голови, а ОСОБА_9 він наніс удар ножем тому, що боявся протиправних дій від нього, а тому в його діях фактично наявне перевищення меж необхідної оборони.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме в умисному протиправному заподіянні смерті потерпілому ОСОБА_12 та закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 , оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанції показав, що 7 жовтня 2017 року приблизно о 14 годині вони разом з раніше незнайомим йому обвинуваченим, ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у дворі свого будинку АДРЕСА_2 , на місці колишньої дитячої площадки, смажили шашлик та розпивали спиртні напої. Ввечері під`їхав його брат ОСОБА_12 з сусідом ОСОБА_14 , у якого з ОСОБА_13 стався конфлікт, до якого втрутився обвинувачений. Потім всі помирилися та продовжили відпочивати разом. Через деякий час він і ОСОБА_15 залишили компанію, а ОСОБА_12 і ОСОБА_13 пішли в магазин за спиртним, потім повернулися до першого під`їзду будинку. Він в цей час знаходився у квартирі ОСОБА_15 , яка розташована на першому поверсі у першому під`їзді. Коли він почув, що біля під`їзду відбувається сварка та почув голос ОСОБА_12 і крик ОСОБА_13 , він виглянув у вікно і побачив, що між ОСОБА_12 і обвинуваченим відбувається сутичка. Він кинувся на допомогу ОСОБА_12 та вибіг з під`їзду, але його вже не бачив, а побачив обвинуваченого, який відходив від другої лавки біля під`їзду і почав тікати через палісадник в сторону другого під`їзду, в руці у нього був ніж. Він побіг за обвинуваченим, але на той момент не знав і не розумів, що сталося з ОСОБА_12 . Пробігши декілька метрів, він наздогнав обвинуваченого, при цьому ніяких ударів йому не наносив, лише кричав та запитував, де знаходиться ОСОБА_12 . Обвинувачений спотикнувся, а підводячись, повернувся обличчям до нього і наніс йому удар в область серця ножем, після чого обвинувачений продовжив тікати.
Потерпіла ОСОБА_10 , яка є матір`ю ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , в суді першої інстанції показала, що 7 жовтня 2017 року ОСОБА_9 після обіду пішов на вулицю до друзів, а ОСОБА_12 приблизно о 18 годині повернувся з рибалки, і також пішов на вулицю до своїх знайомих. Приблизно о 21 годині вона почула шум біля першого під`їзду, вийшла на вулицю і побачила там працівників патрульної поліції та незнайомих людей. Серед них були, в тому числі, раніше незнайомі ОСОБА_13 та обвинувачений, її син ОСОБА_12 також там знаходився, на шум вийшли сусіди. З розмов вона зрозуміла, що між обвинуваченим і ОСОБА_12 стався якийсь конфлікт. Коли поліція поїхала, вона пішла додому, а ОСОБА_12 сказав, що допалить сигарету і прийде, але через хвилин 10 до неї прийшла сусідка і сказала, що біля першого під`їзду стався конфлікт, в ході якого постраждали її сини. Вона вийшла і побачила на другій стороні від будинку ОСОБА_9 і обвинуваченого, який впав і лежав на землі, зігнувшись. ОСОБА_9 спочатку стояв поряд, але потім став опускатись на землю. Коли вона підійшла до нього, він сидів на колінах, зігнувшись, і сказав їй, що у нього кров, розгорнув на собі куртку і показав поранення в області грудей. На її запитання, де ОСОБА_12 , він не відповів і втратив свідомість. Вона направилась до першого під`їзду і побачила, що ОСОБА_12 лежить біля лавки, його сорочка була піднята і на тілі вона побачила численні ножові поранення.
Свідок ОСОБА_14 в суді першої інстанції показав, що 7 жовтня 2017 року вони з ОСОБА_12 стояли у дворі свого будинку, розмовляли між собою, перебували у стані алкогольного сп`яніння. До них підійшла ОСОБА_13 , з якою у нього раніше склалися неприязні стосунки, вона знаходилась у стані алкогольного сп`яніння, почала кричати, виражатися нецензурною лайкою на його адресу та його матері. Приблизно через хвилин 10 підійшов обвинувачений та почав захищати ОСОБА_13 , і в ході сварки, знаходячись на відстані приблизно 2 метрів, почав кидатися на нього, в руці у нього був ніж. При цьому були присутні ОСОБА_15 та ОСОБА_9 , які стримували конфлікт, а ОСОБА_12 стояв позаду і не втручався. Коли сварка припинилася, вони з ОСОБА_12 занесли речі додому, потім повернулися до компанії. ОСОБА_12 почав вимагати, щоб ОСОБА_13 вибачилась, а обвинувачений сказав, що вона його дівчина і він вибачився за неї. Конфлікт було вичерпано, згодом він пішов додому, а ОСОБА_12 залишився у дворі, і що відбувалося далі, йому не відомо.
Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції показала, що 7 жовтня 2017 року після 20 години вони розам з ОСОБА_12 , ОСОБА_9 та ОСОБА_15 розпивали спиртні напої в квартирі останньої. Приблизно о 21 годині вони всі вийшли на вулицю для спілкування з поліцейськими, які прийшли на виклик сусіда ОСОБА_17 , в цей час біля під`їзду на лавці сиділи ОСОБА_13 , обвинувачений, якого вона раніше не знала, і ще двоє чоловіків. Після розмови з поліцейськими всі повернулися у квартиру, а ОСОБА_13 , обвинувачений та ОСОБА_12 залишалися біля під`їзду. Через 15-20 хвилин вони почули крик ОСОБА_13 та вибігли на нього. Вона вибігла з квартири останньою і побачила, що біля лавки лежить ОСОБА_12 , а ОСОБА_13 знаходилась біля нього, ОСОБА_15 була біля ОСОБА_9 , але обвинуваченого вона в цей момент не бачила. Вона повідомила матері потерпілих, що сталося, викликала поліцію та швидку допомогу. Коли приїхала поліція, обвинувачений лежав біля дерева, не рухався, його там і затримали. Разом з тим, обставини, за яких потерпілим були нанесені ножові поранення, їй не відомі.
Свідок ОСОБА_13 , яка мала особисті стосунки з ОСОБА_12 , в суді першої інстанції показала, що 7 жовтня 2017 року вона, обвинувачений, ОСОБА_9 , ОСОБА_15 у дворі будинку АДРЕСА_2 розпивали спиртні напої. Приблизно о 17 годині приїхали ОСОБА_12 і ОСОБА_14 , з яким у неї були неприязні стосунки. Між нею та ОСОБА_14 почалася сварка, останній поводив себе агресивно стосовно неї, вдарив по обличчю. Обвинувачений підійшов до них і захищаючи її, почав кидатися на ОСОБА_14 , при цьому в руці у нього був ніж. ОСОБА_12 у цей конфлікт не втручався. Коли конфлікт припинився, вони розійшлися. Потім ОСОБА_14 і ОСОБА_12 підійшли до їхньої компанії, ОСОБА_14 вимагав від неї вибачень. Коли стемніло, вони розійшлися. Продовжували розпивати спиртні напої неподалік від магазину, до них підходили інші знайомі. Потім вона та обвинувачений повернулися до першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 , вийшов ОСОБА_12 . Через деякий час вона почула, що між обвинуваченим і ОСОБА_12 почалася сутичка і побачила, як вони ніби зчепилися між собою, щоб це була бійка, сказати не може. Через пару секунд ОСОБА_12 почав падати, вона підбігла до нього і побачила, що у нього ножові поранення, почала кричати. Вибіг ОСОБА_9 , який почав бігти за обвинуваченим, що далі між ними відбувалося, вона не бачила, тому що була біля ОСОБА_12 .
Свідок ОСОБА_15 в суді першої інстанції показала, що протягом дня 7 жовтня 2017 року у дворі будинку вона разом з ОСОБА_13 , обвинуваченим, ОСОБА_12 та ОСОБА_9 розпивали спиртні напої. Вечором вона з ОСОБА_9 залишила компанію, вони повернулись приблизно о 20 годині і пішли до неї додому, до них приєдналась ОСОБА_18 .. З вікна квартири вона побачила, що між ОСОБА_12 і обвинуваченим зав`язалася бійка. Вона сказала про це ОСОБА_9 і він тут же вибіг на вулицю, а вона вибігла слідом за ним, і побачила, як в палісаднику обвинувачений замахувався на ОСОБА_9 , який кричав, запитуючи де його брат. Вона підбігла, схопивши обвинуваченого за одяг, відтягнула його від ОСОБА_9 , допомогла останньому піднятися та побачила у нього кров в області грудної клітини. Обвинувачений в цей час продовжив тікати. Вони з ОСОБА_9 за декілька метрів від цього місця наздогнали обвинуваченого і звалили його на землю, який впав обличчям вниз, повернувся на бік і так залишався лежати. ОСОБА_9 зміг нанести йому після цього кілька ударів ногами, після чого знесилений впав. Коли обвинувачений впав, у нього на землю випав ніж.
Свідок ОСОБА_19 в суді першої інстанції показала, що 7 жовтня 2017 року приблизно о 18 годині вона вийшла у двір будинку і побачила, як незнайома їй дівчина чіплялася до її сина ОСОБА_14 , між ними була словесна перепалка. Поряд знаходилася сусідка ОСОБА_15 , а ОСОБА_12 в цей час стояв в стороні. Сварка тривала біля 10 хвилин, після чого до них підійшов молодий чоловік в кепці, який почав її захищати. У нього в руках був невеликий ніж. При цьому, будь-який фізичний вплив учасники цього конфлікту не застосовували. Коли конфліктна ситуація між ними почала заспокоюватися, вона пішла в магазин. Через 15 хвилин вона поверталася з магазину, конфлікт припинився, всі помирилися. Син разом з нею пішов додому, ОСОБА_12 залишився на вулиці. Що відбувалося після цього, їй не відомо.
Свідок ОСОБА_20 в суді першої інстанції показала, що проживає у будинку АДРЕСА_2 . Вранці 7 жовтня 2017 року до неї прийшла ОСОБА_13 з пляшкою горілки, яку вони розпили у неї вдома. Потім ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та обвинувачений пішли смажити шашлик у дворі їхнього будинку. Обставин, за яких було вчинено злочин, вона не бачила.
Свідок ОСОБА_21 в суді першої інстанції показав, що 7 жовтня 2017 року він у ОСОБА_20 , куди прийшла ОСОБА_13 , взяла у ОСОБА_20 м`ясо для шашлику та зателефонувала обвинуваченому. Вони пішли на свій пікнік. Біля 11 ранку цього дня він розмовляв з обвинуваченим, який в ході розмови сказав, що в нього пів черепа немає, і він може ні за які свої дії не відповідати. Він з ОСОБА_20 залишилися вдома до вечора, коли ОСОБА_20 йому сказала, що «порізали Бердиків». Як саме це трапилося, він не бачив.
Свідок ОСОБА_22 в суді першої інстанції показав, що 7 жовтня 2017 року приблизно о 21 годині він викликав поліцію, оскільки з балкону своєї квартири він побачив, як двоє невідомих молодих людей намагалися проникнути в перший під`їзд будинку. Коли прийшли двоє поліцейських, вони поспілкувалися з ними і пішли, ніяких заходів до порушників спокою не вживали. Група людей продовжила сидіти біля першого під`їзду, а через 20 хвилин він почув, що між ними зчинилася сварка, потім почув крики та вибіг на балкон. Його дружина вийшла на вулицю, викликала швидку допомогу, при цьому говорила, що потрібно дві бригади швидкої допомоги, оскільки потерпілих двоє.
Свідок ОСОБА_23 , який працює лікарем швидкої допомоги, в суді першої інстанції показав, що він у складі бригади швидкої допомоги прибув на виклик до будинку АДРЕСА_2 , у дворі між першим і другим під`їздом виявили двох потерпілих. Один потерпілий, у якого були виявлені численні проникаючі колото-різані рани в області грудної клітини, черевної порожнини, знаходився у стані клінічної смерті, не було ні дихання, ні сердечної діяльності. Відносно нього в салоні машини швидкої допомоги вживалися реанімаційні заходи, які були безрезультатними. Біля нього знаходилася його мати, яка попросила надати медичну допомогу іншому сину, який також отримав ножове поранення. Для іншого потерпілого викликали іншу бригаду швидкої допомоги, його госпіталізували.
Свідок ОСОБА_24 , яка була в складі бригади швидкої допомоги, в суді першої інстанції показала, що 17 жовтня 2017 року приблизно о 22 годині, вона в складі бригади швидкої медичної допомоги прибула на виклик до будинку АДРЕСА_2 . На обочині дороги лежало двоє хлопців, кругом було багато людей, всі кричали. Вона підійшла до потерпілого, який мав поранення в області серця, обробила рану. Іншому чоловіку, який лежав неподалік, медична допомога не була потрібна. Лікар тим часом знаходився біля іншого потерпілого, який мав колоті рани в області грудної клітини і поперековій області, без ознак життя лежав на землі біля першого під`їзду. Його перемістили в салон машини швидкої допомоги і займалися реанімаційними заходами. Для іншого потерпілого викликали ще одну машину швидкої допомоги.
Свідок ОСОБА_25 , яка працює молодшою медсестрою, в суді першої інстанції показала, що 7 жовтня 2017 року вона в складі бригади швидкої медичної допомоги прибула на виклик до будинку АДРЕСА_2 , де було виявлено труп чоловіка і потерпілого з ножовими пораненнями. Навпроти, на дорозі, обличчям вниз лежав обвинувачений. Потерпілий, який лежав біля лавки біля першого під`їзду, не мав ознак життя, його помістили в машину швидкої допомоги, де вживалися реанімаційні заходи.
Свідок ОСОБА_26 , який є співробітником поліції, в суді першої інстанції показав, що пізно вечором 7 жовтня 2017 року він прибув на виклик за адресою АДРЕСА_2 , де виявили одного потерпілого, який без ознак життя лежав біля лавки першого під`їзду будинку, і другого потерпілого з ножовим пораненням в області грудної клітини. В стороні лежав обвинувачений, на якого всі присутні вказували як на особу, яка спричинила ножові поранення потерпілим, неподалік від нього лежав розкладний ніж з отворами на рукоятці, що дало підстави для застосування до останнього спеціальних засобів та подальшого доставлення у відділ поліції. Біля нього знаходились люди, але фізично його не утримували. Обвинувачений мав явні ознаки сильного алкогольного сп`яніння, складно розмовляв, не пересувався, явних слідів тілесних ушкоджень на ньому не було. Лікарі підходили до нього, але він їм ні на що не скаржився.
Свідок ОСОБА_27 , який є співробітником поліції, в суді першої інстанції показав, що під час несення служби 7 жовтня 2017 року він разом з ОСОБА_26 приїжджав на виклик за адресою АДРЕСА_2 . Біля лавки на землі, без ознак життя, знаходився один потерпілий, через дворову дорогу навпроти інший потерпілий з ножовим пораненням, а трохи в стороні лежав і спав обвинувачений, неподалік від якого лежав ніж зі слідами речовини бурого кольору. Всі присутні на місці події вказували на обвинуваченого як на особу, яка спричинила тілесні ушкодження потерпілим. Особисто обвинувачений нічого не пояснював, розмовляв дуже невиразно.
Підстав не довіряти показанням потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а свідки також приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілих та свідків.

Показання вищезазначених потерпілих та свідків в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та з дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з дослідженого протоколу огляду місця події від 8 жовтня 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є відкрита ділянка місцевості навпроти під`їзду № 1 за адресою: АДРЕСА_2 . На момент огляду в машині швидкої медичної допомоги, що знаходилася на проїжджій частині, виявлено труп ОСОБА_12 . Під час проведення огляду було виявлено та вилучено речі з кишень його одягу, мікрооб`єкти з кистей обох рук трупа, сліди речовини темно-бурого кольору з поверхні дерев`яної лавки зліва від входу до під`їзду № 1, з асфальтного покриття біля цієї лавки, з асфальтного покриття навпроти входу до під`їзду, мобільний телефон з поверхні ґрунту справа від входу в під`їзд № 1, ніж з нашаруваннями речовини темно-бурого кольору з правого боку від проїжджої частини (т. 1, а.с. 187-210).

З висновку експерта № 3499 від 8 листопада 2017 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_12 є множинні проникаючі колото-різані поранення тулуба з ушкодженням тіла грудини, 3-го ребра по лівій навкологрудинній лінії, нижньої долі лівої легені, грудного відділу аорти, передньої стінки лівого шлуночка серця, нижнього полюсу лівої нирки, що ускладнилися розвитком гострої крововтрати. Виявлені три рани є колото-різаними, утворилися від дії пласким одностороннє гострим колючо-ріжучим предметом, яким міг бути клинок ножа, найбільша ширина зануреної частини якого становила не менше як 16 мм. Колото-різані поранення утворилися незадовго до настання смерті, як небезпечні для життя, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, знаходяться в прямому причинному зв`язку зі смертю (т. 1, а.с. 169-178).
З висновку експерта № 2614 від 3 листопада 2017 року вбачається, що проникаюче поранення лівої половини грудної клітини в проекції 5-го міжребер`я по середньо-ключичній та парастернільній лініях з пошкодженням верхньої частки лівої легені, зі скупченням крові в плевральній порожнині у ОСОБА_9 кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя. ОСОБА_9 було спричинено не менше однієї травматичної дії. Виключається виникнення тілесного ушкодження в результаті падіння з висоти власного зросту з прискоренням на предмет, що мав у своїй структурі нерівності, кути, виступи, ребра (т. 1, а.с. 185-186).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 20 жовтня 2017 року та відеозапису до нього вбачається, як обвинувачений ОСОБА_7 продемонстрував, за яких обставин він спричинив тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_9 . Так, під час проведення слідчої дії ОСОБА_7 пояснив, що між ним та ОСОБА_12 виникла сварка, в ході якої останній наніс йому удар по обличчю і в область голови, а він дістав ніж та наніс йому близько 3-4 ударів ножем в область тулуба, після чого поклав ніж назад в кишеню і почав тікати через палісадник, але ОСОБА_9 його наздогнав та наніс удар ногою по нозі, від чого він майже впав. Інших ударів ОСОБА_9 йому не наносив. Піднімаючись, він дістав із задньої кишені ніж, повернувся до ОСОБА_9 та правою рукою наніс йому тичковий удар в ліву половину грудної клітини (т. 1, а.с. 211-224).

З висновку експерта № 427/к від 3 листопада 2017 року вбачається, що на підставі медичної документації та результатів освідування, а саме, локалізації шкірної рани в проекції 5-го міжребер`я по середній ключичній лінії, проникаючий характер ранового каналу з пошкодженням верхньої долі лівої легені, а також показів обвинуваченого ОСОБА_7 , можливо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 за обставин та механізмом, які зазначає обвинувачений під час слідчого експерименту 20 жовтня 2017 року, оскільки вони співпадають за локалізацією, механізмом та кількістю травматичних впливів, що відобразилися на тілі потерпілого (т. 1, а.с. 225-227).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 1 листопада 2017 року та відеозапису до нього вбачається, як потерпілий ОСОБА_9 продемонстрував, за яких обставин обвинувачений ОСОБА_7 спричинив йому тілесні ушкодження. Так, під час проведення слідчої дії ОСОБА_9 пояснив, що коли він вибіг з під`їзду, то побачив ОСОБА_7 , який почав тікати. Він наздогнав ОСОБА_7 та збив його з ніг, а коли той піднявся і став навпроти нього, він відчув різкий гострий біль в області лівої сторони грудної клітини (т. 1, а.с. 228-230).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 1 листопада 2017 року та відеозапису до нього вбачається, як свідок ОСОБА_15 продемонструвала, за яких обставин обвинувачений ОСОБА_7 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_12 та ОСОБА_9 . Так, під час проведення слідчої дії ОСОБА_15 пояснила, що вона з вікна побачила сутичку, штовханину біля лавки зліва від під`їзду, та сказала ОСОБА_9 , що там його брат. ОСОБА_9 виглянув у вікно і зразу побіг на вулицю, а коли вона вибігла на вулицю, то побачила лежачого ОСОБА_9 і обвинуваченого, який його бив (т. 1, а.с. 231-238).

З висновку експерта № 572 від 28 листопада 2017 року вбачається, що рана на шкіряному клапті з лівої бокової поверхні тулуба від трупу ОСОБА_12 є колото-різаною, була заподіяна пласким одностороннє гострим колючо-ріжучим предметом, яким міг бути клинок ножа, найбільша ширина зануреної частини якого становила не менше як 16 мм. Результати проведеної експертизи не виключають можливість її спричинення клинком наданого на експертизу ножа (т. 1, а.с. 239-241).
З висновку експерта № 571 від 24 листопада 2017 року вбачається, що пошкодження на куртці потерпілого ОСОБА_9 було спричинено плоским одностороннє гострим колюче-ріжучим предметом, яким міг бути клинок ножа, найбільша ширина зануреної частини якого становила не менше як 20 см. Результати проведеної експертизи не виключають можливість її спричинення клинком наданого на експертизу ножа (т. 1, а.с. 240-242).
З висновку експерта № 593 від 29 листопада 2017 року вбачається, що на наданому на дослідження ножі виявлена кров людини, походження якої від ОСОБА_12 та ОСОБА_9 не виключається (т. 1, а.с. 244-247).
З висновку експерта № 2471 від 13 жовтня 2017 року вбачається, що виявлені у ОСОБА_7 синці у лобовій ділянці праворуч, в ділянці носа, нижній повіці правого ока з розповсюдженням на зону правої виличної ділянки; садна в ділянках правого і лівого передпліч, основної фаланги 3-го пальця лівої кисті, в ділянках правої гомілки; крововилив під слизовою оболонкою нижньої губи кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які утворилися від дії тупого предмета (предметів). Давність утворення ушкоджень не суперечить терміну, зазначеного в обставинах справи. Виключається можливість виникнення усього комплексу тілесних ушкоджень в результаті одноразового падіння на тупу плоску поверхню з висоти власного зросту (т. 2, а.с. 9-10).
З висновку судово-психіатричного експерта № 552 від 25 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_7 виявляв та виявляє психічний розлад у вигляді легкого когнітивного розладу внаслідок органічного ураження головного мозку (ЧМТ), з епісиндромом в анамнезі. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а перебував у стані гострої алкогольної інтоксикації. ОСОБА_7 не виявляв ознак стану вираженої емоційної збудженості чи емоційної напруженості, які мають юридичне значення і можуть розглядатися як психологічна основа виникнення сильного душевного хвилювання. Індивідуально-психологічні особливості особи ОСОБА_7 мали просте відображення та не створювали суттєвого впливу на його поведінку у момент здійснення кримінального правопорушення. Дії ОСОБА_7 були обумовлені станом алкогольного сп`яніння, що унеможливлює кваліфікацію будь-якого сильного душевного хвилювання. ОСОБА_7 міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом в теперішній час він також може усвідомлювати свої дії та керувати ними, примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 2, а.с. 26-35).
Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності і в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_12 та закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 , і підстави для визнання дій обвинуваченого такими, що були вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів у суду першої інстанції були відсутні.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність умислу на позбавлення життя потерпілих були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну оцінку, і колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.
Вирішуючи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий (спрямованість умислу винуватого), необхідно зважати на сукупність всіх обставин вчиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, характер поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілим, а й спосіб вчинення злочину, засоби і знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками (у матеріальних складах злочину). Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого, і які, або дійсно потягли смерть потерпілого, або не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченим та потерпілими ОСОБА_12 конфлікт виник раптово, у зв`язку з тим, що ОСОБА_12 з`ясовував стосунки з ОСОБА_13 , а обвинувачений нібито намагався її захистити, що ж стосується обставин нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , то обвинувачений наніс йому удар ножем взагалі не знаходячись із ним в конфліктних стосунках, а лише через те, що ОСОБА_9 наздогнав обвинуваченого, який намагався втекти з місця злочину.

Разом з тим, як вбачається з показань потерпілих та свідків, в тому числі самої ОСОБА_13 , у неї виник конфлікт не з ОСОБА_12 , а саме ОСОБА_14 , і до цього конфлікту ОСОБА_12 жодним чином не втручався, а тому він мав всі підстави вважати, що між ним та обвинуваченим ніякого конфлікту не було, або ж його було повністю вичерпано, оскільки через деякий час після цього, вся компанія разом продовжила вживати спиртні напої, і ніяких нових конфліктів між ними не було.

Крім того, з досліджених в суді першої інстанції доказів вбачається, що між обвинуваченим та іншим потерпілим ОСОБА_9 , протягом всього вечора взагалі ніяких конфліктних ситуацій не виникало.

Вказана поведінка потерпілого ОСОБА_12 та відсутність конфлікту з ОСОБА_9 свідчить про те, що обвинувачений не відчував реальної загрози з боку потерпілих, і спростовує версію сторони захисту про те, що ОСОБА_7 використав ніж виключно для самозахисту та свідчить про наявність в діях обвинуваченого прямого умислу на заподіяння смерті потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_9 .

Натомість, в той момент, коли обвинувачений ОСОБА_7 втрутився до конфлікту між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , поряд з якими стояв ОСОБА_12 , він спочатку демонстрував ніж, а вже через деякий час після цього, в ході конфлікту з ОСОБА_12 застосував його, спочатку заподіявши потерпілому ОСОБА_12 множинні поранення у життєво важливі органи тулуб та грудну клітину, після чого наніс іншому потерпілому ОСОБА_9 одне проникаюче поранення у життєво важливий орган ліву половину грудної клітини.

Враховуючи характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення тілесних ушкоджень, використання у якості знаряддя злочину заздалегідь заготовленого ножа, який він за деякий час до нанесення тілесних ушкоджень вже демонстрував, тобто фактично виказував готовність до його застосування, інтенсивність і силу ударів, кількість і локалізацію тілесних ушкоджень, які потерпілим завдані у життєво важливі органи, а також поведінку обвинуваченого, який намагався залишити місце події, припинив свої дії лише в результаті активного опору та був затриманий завдяки зусиллям свідків події,- усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілих.

Діяння, до якого вдався обвинувачений, не дають підстав вважати, що він мав намір спричинити потерпілим будь-які тілесні ушкодження, вони (діяння) були завідомо для нього такими, що потягнуть смерть потерпілих, які в одному випадку досягли своєї мети, а в іншому не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому ОСОБА_9 було своєчасно надано медичну допомогу.

З урахуванням викладеного, будь-яких розумних сумнівів у тому, що при вчиненні злочинів ОСОБА_7 діяв з прямим умислом на вбивство, тобто бажав настання смерті потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , немає, і такий висновок узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 51-3454км18 (єдиний унікальний номер 219/10340/16-к).

Безпідставними також є й доводи апеляційної скарги обвинуваченого про нанесення потерпілим ударів ножем при перевищенні меж необхідної оборони.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань, встановлене ч. 3 ст. 27 Конституції України.

Відповідно до абз. 2, 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.
До того ж, стан необхідної оборони існує протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

З огляду на ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Колегія суддів зазначає, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому, констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність в діях ОСОБА_7 складів злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто умисного вбивства та замаху на умисне вбивство при кваліфікуючих ознаках, і з цією позицією суд апеляційної інстанції повністю погоджується.

Суд першої інстанції навів переконливі аргументи на обґрунтування такого висновку, тому колегія суддів визнає його правильним та вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він діяв у стані необхідної оборони такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Якщо ж наслідки у вигляді смерті людини, як у випадку кваліфікації дій ОСОБА_7 за епізодом нанесення удару ножем ОСОБА_9 , не настали з причин, незалежних від волі винної особи, то такі дії слід кваліфікувати як замах на вказаний злочин, який може бути вчинений лише за наявності прямого умислу.

Проте, на відміну від умисного вбивства та замаху на умисне вбивство, вчиненого особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, відповідальність за вчинення яких передбачена ч. 1 ст. 115 КК України та п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. При цьому відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, показання потерпілих, свідків та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що факт вчинення потерпілими ОСОБА_12 та ОСОБА_9 дій, які могли б бути розцінені ОСОБА_7 як посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого, а також створення реальної загрози заподіяння шкоди, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстави для виникнення стану необхідної оборони у обвинуваченого були відсутні.
Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він хоча і не визнав своєї вини у вчиненні злочинів, зазначаючи що умислу на вбивство не мав, однак, не заперечував того, що завдав ОСОБА_12 та ОСОБА_9 удари ножем, але зробив це вже після того, як ОСОБА_12 вдарив його по голові, з метою недопущення подальшого протиправного посягання, а ОСОБА_9 він взагалі вдарив ножем з метою залишення місця вчинення злочину, оскільки ОСОБА_9 його переслідував.
Версія обвинуваченого щодо фактичного нападу на нього зі сторони ОСОБА_12 не підтверджена жодним із досліджених судом доказів, і на користь вказаної версії обвинуваченого також не свідчить і те, що жоден зі свідків не зазначає про здійснення якого-небудь нападу на ОСОБА_7 , разом з тим, показання свідків та потерпілих сходяться у тому, що обвинувачений ще до безпосереднього конфлікту з ОСОБА_12 демонстрував ніж, який відразу ж застосував під час сутички з останнім.
Колегія суддів також враховує позицію потерпілого ОСОБА_9 та безпосередніх свідків вказаної події, яка полягає в тому, що вони, як безпосередньо після вказаної події, так і на стадії досудового розслідування під час проведення усіх слідчих дій за їх участі, а також протягом судового розгляду, категорично надавали абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу обставин нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 ударів ножем потерпілим.

Також не знайшли свого підтвердження показання обвинуваченого в частині того, що потерпілий ОСОБА_9 почав наносити йому удари в область голови, і вже після цього він дістав ніж та почав наносити ним удари для захисту свого життя, у зв`язку з чим, колегія суддів критично оцінює таку версію обвинуваченого, і вважає, що його показання є лише позицією захисту, яка має на меті уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину і замаху на вчинення аналогічного особливо тяжкого злочину, та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів, оскільки показання обвинуваченого не тільки не підтверджуються показаннями потерпілих та свідків, а й навпаки, повністю спростовуються ними та наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.
З огляду на фактичні обставини справи, вбачається що конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 розпочався раптово, і на думку останнього, був вичерпаний після того, як вони в подальшому разом продовжили вживати спиртні напої, а конфлікту між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не було взагалі, жодних неправомірних дій по відношенню до обвинуваченого потерпілі не вчиняв, інші присутні під час цього особи не бачили підстав для необхідності втрутитись до конфлікту у зв`язку з якоюсь неправомірною поведінкою потерпілих, що у сукупності свідчить про відсутність реальної загрози з боку потерпілих для обвинуваченого.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання та вважає, що обставини даної справи не давали підстав для висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, яке б виправдало вчинення замаху на заподіяння смерті потерпілому.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 51-646км18, постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 51-3258км18, постанові Верховного Суду від 6 вересня 2018 року у справі № 51-1747км18, постанові Верховного суду від 25 вересня 2018 року № 51-2889км18.
З огляду на фактичні обставини справи та наявні у справі докази не встановлено, від якого саме суспільно небезпечного посягання або реальної загрози такого посягання захищався обвинувачений шляхом заподіяння потерпілим тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент заподіяння.
З досліджених судом доказів є очевидним, що дійсно у обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_12 виникла та існувала конфліктна ситуація, в ході якої обвинувачений, об`єктивно не перебуваючи у стані необхідної оборони умисно, діючи на ґрунті особистих неприязних відносин, заподіяв потерпілому ОСОБА_12 умисні тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких настала його смерть, після чого, намагаючись втекти з місця вчинення першого злочину, заподіяв потерпілому ОСОБА_9 умисні тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння.

З огляду на вищенаведені докази та обставини, що ними підтверджуються, колегія суддів вважає об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що він не був раніше знайомий з потерпілими та не міг заздалегідь спланувати свої дії, а потерпілого ОСОБА_12 йому представили як колишнього бійця ЗСУ та учасника АТО, оскільки вказані обставини не є тими підставами, які вказують на невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій, а судом першої інстанції було вірно встановлено, що обвинувачений і потерпілі дійсно були раніше незнайомими, і конфлікт між ними виник на ґрунті раптових особистих неприязних стосунків, до того ж, той факт, що обвинувачений та потерпілі були раніше не знайомі, ніким не заперечувався.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо невстановлення судом першої інстанції точної кількості наявного у обвинуваченого в крові алкоголю, що має значення для встановлення можливості усвідомлення ОСОБА_7 дій, оскільки з висновку судово-психіатричного експерта № 552 від 25 жовтня 2017 року вбачається, що ОСОБА_7 у період здійснення інкримінованих йому правопорушень ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а перебував у стані гострої алкогольної інтоксикації, він не виявляв ознак стану вираженої емоційної збудженості чи емоційної напруженості, його дії були обумовлені станом алкогольного сп`яніння, він міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо наявності сумнівів з приводу доведеності його вини є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи обвинуваченого про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам сторони захисту у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних, допустимих та достовірних доказів.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого з приводу суворості призначеного йому покарання, то, на думку колегії суддів, вони є необґрунтованими з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів за обставини, що пом`якшують покарання, визнав вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, працював не офіційно, є інвалідом другої групи, має малолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Колегія суддів також враховує поведінку обвинуваченого до та після вчинення злочину, його намагання втекти з місця поді, часткове визнання своєї вини, намагання ввести в оману органи досудового розслідування та суд щодо дійсних обставин кримінальних правопорушень, наслідки від вчинення злочинів, які полягають у настанні смерті одного з потерпілих та замаху на вбивство іншого потерпілого.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69,75 КК України до вказаного покарання відсутні, так само, як і підстави для зменшення йому строку призначеного покарання.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних або майже мінімальних межах санкції статті, а призначаючи остаточне покарання у відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, суд застосував принцип поглинання менш суворого покарання більш суворим, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15 п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4