Справа №587/2649/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/14/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 587/2649/17 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 23 листопада 2017 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Суми, мешканець АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_9 та правильності кваліфікації його дій, просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого через м`якість, ухваливши новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а в іншій частині вирок суду залишити без змін, оскільки судом не умотивовано рішення щодо непризначення додаткового покарання, шкода понесена закладом охорони здоров`я обвинуваченим не відшкодована, злочин вчинений у стані алкогольного сп`яніння, а визначені судом пом`якшуючі покарання обставини є безпідставними.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 23.11.2017 ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК, і йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі 3400 грн., що відповідає 200 неоподатковуваним мінімумам доходів громадян. Стягнуто на користь фінансового управління Сумської райдержадміністрації для перерахування Сумській ЦРКЛ за лікування потерпілого від злочину 3685,92 грн.

Відповідно до вироку суду, 07.08.2017 близько 23 год. ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем ВАЗ 2101, р.н. НОМЕР_1 з технічною несправністю світлових приладів, рухаючись по польовій дорозі з с. Симонівка в напрямку с. Чернецьке Сумського району Сумської області, неподалік від с. Великі Вільми допустив порушення вимог п.п.2.3.а, 31.4. і 31.4.3 ПДР і виїзд транспортного засобу за межі проїзної частини у яр, внаслідок чого пасажир ОСОБА_11 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка в повному обсязі підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, просила скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити апеляційним судом новий вирок, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні про неправильне застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ним покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого через м`якість, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, у відповідності до вимог ст.ст.50 і 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував як ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, який згідно ст.12 КК є злочином невеликої тяжкості, так і обставини, які його (покарання) пом`якшують, зокрема повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне (і добровільне) відшкодування завданої потерпілому шкоди. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом першої інстанції визначено вчинення злочину у алкогольного сп`яніння.

Крім того, судом першої інстанції були враховані дані про особу обвинуваченого, його характеристику.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання слід також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріплений у ч.1 ст.7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», а також принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Згідно прецедентної судової практики ЄСПЛ «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинив злочинець, визнання його людської гідності передбачає надання йому можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства.

При цьому, «суворість покарання сама по собі також не є вирішальною. Характер та ступінь суворості покарання визначається з урахуванням максимально можливого покарання, передбаченого законом (рішення ЄСПЛ від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Як зазначено у правовій позиції рішення ВСУ у справі стосовно К., норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст.65 КК України, в якій установлено загальні засади призначення покарання.

У відповідності до ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ті положення, що передбачені ст.53 КК.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини даного кримінального провадження та вимоги ст.65 КК, колегія суддів вважає, що при визначенні обвинуваченому виду і розміру основного покарання у виді штрафу та не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачених у санкції ч.1 ст.286 КК, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст.ст.65-67 КК, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене ОСОБА_9 покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ним діяння, є справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Встановлене санкцією ч.1 ст.286 КК додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є факультативним (не обов`язковим), а тому суд першої інстанції мав права його не застосовувати до ОСОБА_9 , який на час вчинення злочину не мав права керувати транспортним засобом, внаслідок чого позбавлення його прав, яких він не мав, колегія суддів вважає недоцільним.

При цьому, колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

На підставі викладеного, судове рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні без задоволення, оскільки під час апеляційного розгляду вона не знайшла свого підтвердження і суд першої інстанції визначив покарання виключно у межах санкції частини статті закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 23 листопада 2017 року відносно НАКАЛЮЖНОГО ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4