Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року
м. Київ
справа № 753/20035/17
провадження № 51-459ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року в межах кримінального провадження

№ 0003474 від 29 березня 2017 року за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК.
Встановлені обставини
За вироком Дарницького районного суду міста Києва від 16 травня 2018 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Згідно вироку місцевого суду ОСОБА_4 , перебуваючи 23 березня 2017 року близько 21 години у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де проживає його батько ОСОБА_5 , під час словесного конфлікту, який перейшов у бійку, усвідомлюючи та свідомо припускаючи настання негативних наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_5 один удар кулаком в обличчя, а коли останній втратив рівновагу та впав на підлогу, наніс йому ще один цілеспрямований удар ногою у грудну клітину. Згідно висновку судово-медичної експертизи, отримані потерпілим ушкодження за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2018 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а вирок місцевого суду щодо

ОСОБА_4 без змін.
Суть питання
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок місцевого суду й ухвалу суду апеляційної інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а кримінальне провадження стосовно нього закрити. Зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції порушено презумпцію невинуватості, закріплену у ст. 62 Конституції України. Вважає, що за вірно встановлених фактичних обставин справи, суди першої та апеляційної інстанцій дали їм невірну правову оцінку, у зв`язку з чим помилково визнали його винуватим за ч. 1 ст. 125 КК. На думку засудженого, висновки суду

не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки. Під час судового розгляду залишилися недослідженми обставини щодо його самозахисту відповідно до ст. 36 КК, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обгрунтованого та справедливого судового рішення.
Мотиви Верховного Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду і невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які посилається засуджений у касаційній скарзі,

не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, місцевий та апеляційний суди дійшли відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Такі висновки місцевий суд обґрунтував, зокрема, показаннями, даними в суді потерпілим ОСОБА_5 , який в судовому засіданні суду першої інстанції надав покази щодо обставин спричинення йому тілесних ушкоджень

ОСОБА_4 ;свідком ОСОБА_6 , який був очевидцем події та розповів суду про обставини побиття потерпілого ОСОБА_5 обвинуваченим; даними висновку судово-медичної експертизи № 782 від 31 березня 2017 року, який підтвердив наявність у ОСОБА_5 вказаних в обвинувальному акті легких тілесних ушкоджень та можливість їх отримання 23 березня 2017 року.
Визнавши зазначені докази достовірними, допустимими, а в сукупності достатніми, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 125 КК.
При цьому місцевий суд обґрунтовано визнав показання потерпілого та свідка послідовними й такими, що співпадають між собою, не містять істотних суперечностей та узгоджуються з висновками експертизи, і підстав не довіряти їм у суду не було.
Наведені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який здійснив розгляд у відповідності до статей 404, 405 КПК у межах апеляційної скарги, дав відповідь на кожен із доводів захисника стосовно кваліфікації дій ОСОБА_4 , які за змістом є аналогічними доводам касаційної скарги засудженого, і обґрунтовано відмовив у її задоволенні, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК мотиви, якими керувався при постановленні свого рішення.
Так суд апеляційної інстанції встановив, що місцевий суд дав оцінку всім доказам у справі та обґрунтував, чому взяв до уваги одні докази та відхилив інші.
При цьому апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи захисника про відсутність в матеріалах провадження доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_4 , оскільки вони спростовуються зібраними у кримінальному провадженні доказами, які у своїй сукупності є взаємопов`язаними, узгоджуються між собою, відповідають вимогам належності та допустимості, не мають істотних розбіжностей або суперечностей, які би могли вплинути на правильність висновку суду щодо винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
З наведеним твердженням погоджується й колегія суду касаційної інстанції, оскільки із фактичних обставин, встановлених судами першої й апеляційної інстанцій вбачається, що ОСОБА_4 , перебуваючи в неприязних відносинах з батьком, прийшов до нього додому, спровокувавши сварку, під час якої наніс ОСОБА_5 два удари, які мали наслідком завдання останньому легких тілесних ушкоджень. При цьому обставин, які би відповідно до ст. 36 КК свідчили, що під час сварки існувала загроза життю чи здоров`ю ОСОБА_4 судами не встановлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду засуджений у касаційній скарзі не навів, а з огляду на наведені у касаційній скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду міста Києва

від 16 травня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 жовтня

2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3