Провадження №11-кп/801/534/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 травня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження №0003391 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 та прокурора на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01.02.2019, яким

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком 3 роки.

На підставі п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання з речовими доказами, судовими витратами та арештованим майном.

встановив:
Згідно вироку суду ОСОБА_7 був засуджений за те, що 15.08.2018, близько 20.00год, керуючи технічно справним автобусом марки «Богдан А701.10», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись зі швидкістю 35.0-45.6км/год, по проїзній частині вулиці Юності, в м. Вінниці, в напрямку вулиці А.Первозванного, зі сторони вулиці Келецької, напроти будинку №44, не вжив своєчасних заходів до зупинки автобуса в момент об`єктивної появи в полі його зору пішохода ОСОБА_10 , яка перетинала проїзну частину по розмітці нерегульованого пішохідного переходу, зліва направо по ходу його руху, в результаті чого, з необережності допустив на останню наїзд.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди відповідно до висновку судово-медичної експертизи №763 від 07.09.2018: «При судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_10 , виявлено сполучну травму тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми крововиливу в м`які тканини тіла, субарахноїдального крововиливу; закритої тупої травми грудної клітини багаточисельних переломів ребер справа по декільком анатомічним лініям з ушкодження пристінкової плеври, правобічного гемопневмотораксу; перелому кісток тазу розриву крижово-клубового з`єднання ліворуч; закритого черезвертлюгового перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням. Смерть ОСОБА_10 , настала від вказаної сполучної травми тіла. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_10 є прямий причинний зв`язок. Дані тілесні ушкодження є такі, що мають ознаки небезпеки для життя в момент спричинення.»

Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи №624 від 26.09.2018: «У дорожній ситуації, що склалася, водій автобуса «Богдан А701.10» ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити дану дорожньо-транспортну пригоду шляхом зупинки транспортного засобу до смуги руху пішохода. У дорожній обстановці що склалася, в діях водія автобуса «Богдан А701.10» ОСОБА_7 , вбачається невідповідність вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху України, яка з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди».

Таким чином, водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.18.1, Правил дорожнього руху України, згідно з якими: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення вимог п.18.1, Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про скасування вироку суду відносно обвинуваченого ОСОБА_7 в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та просили ухвалити новий вирок щодо ОСОБА_7 та призначити обвинуваченому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просив вирок місцевого суду змінити в частині призначеного покарання, призначити обвинуваченому основне покарання із застосування ст.69 КК України.

Потерпіла ОСОБА_9 в апеляційній скарзі також ставила питання про зміну оскаржуваного вироку суду із призначенням ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, що встановлена санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги адвоката; міркування прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг потерпілої та захисника та підтримав доводи їхньої апеляційної скарги; потерпілої, яка просила задовільнити її апеляційну скаргу, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про скасування вироку суду в частині призначеного покарання із наступних підстав.

Обставини та юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, не оскаржувались, а тому вирок суду в цій частині не переглядався.

Проте, вирок суду стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості па підставі п.4 ч.1, ч.2 ст.409, ст.413, 414 КПК України.

Так, згідно ст.50 КК України рішення суду про призначення покарання, з-поміж інших завдань, повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

У відповідності до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з положень ч.2 ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Пункт 21 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зобов`язує суди обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керування транспортними засобами за ч.1, 2 ст.286 КК України.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення. Згідно із ст.12 КК України злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, відноситься до тяжких злочинів.

Наведене свідчить про те, що незастосування судом до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами не сприяє досягненню мети покарання, яка передбачена ст.50 КК України, зокрема відсутність такого покарання не дає можливості виправити обвинуваченого, а також запобігти вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.

Суд першої інстанції не навів конкретних підстав за яких суд призначив ОСОБА_7 покарання без застосування додаткового покарання.

Проте, посилання у вироку, що обвинувачений працює водієм та буде позбавлений роботи і заробітку в разі призначення додаткового покарання є недостатньою підставою до незастосування додаткового покарання.

Невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості є підставою до скасування вироку суду і ухвалення нового.

Крім того, не підлягають до задоволення апеляційні скарги захисника та потерпілої, оскільки навіть за відсутності обставин, що обтяжують покарання та наявності кількох пом`якшуючих покарання обставин суд повинен встановити чи ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також належним чином враховують особу винного, що передбачає урахування суб`єктивних ознак, які знижують ступінь суспільної небезпеки особи винного. При цьому суд має належним чином умотивувати своє рішення про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Зокрема, апеляційний суд визнав, що місцевий суд зваживши на обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому, відсутність обставин, що обтяжують покарання, неумисний характер злочину та інші обставини кримінального провадження та характеризуючі особу дані вірно призначив покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Тому апеляційна скарга прокурора в цій частині не підлягає задоволенню.

Однак, підстав застосувати ст.69 КК України, на думку колегії суддів немає, оскільки місцевий суд врахував всі обставини для визначення виду та строку покарання, призначив мінімальне основне покарання, що передбачене санкцією статті, за якою засудженому ОСОБА_7 судом можливо було застосувати норми ст.75 КК України, що обґрунтовано було зроблено за вироком суду.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що призначення ОСОБА_7 нижче від найнижчої межі покарання, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та непризначення додаткового покарання, суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведених у ст.50, 65, 69 КК України.

Зважаючи на вищенаведене та керуючись ст.404, 405, 407, 412, 413, 420 КПК України апеляційний суд,-

ухвалив:
Апеляційну скаргу прокурора задовільнити частково.

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01.02.2019 в частині непризначення додаткового покарання ОСОБА_7 скасувати через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким призначити засудженому ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням та іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений безпосередньо до Касаційного Кримінального Суду в складі Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3

Згідно з оригіналом:
Суддя: