Дата документу Справа № 334/8563/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 334/8563/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/197/19 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_11

розглянула 6 березня 2019 року у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Приморське Запорізької області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Встановлені вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя
від 21 березня 2018 року обставини:
11 листопада 2017 року, приблизно о 09 годині 30 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Джилі МК», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Істоміна, рухаючись з боку вул. Рубана в напрямку вул. Дніпропетровське шосе в м.Запоріжжі. В районі будинку № 155 водій ОСОБА_7 зупинив керований ним транспортний засіб біля правого краю проїзної частини, в межах правої смуги руху.
В цей же час, водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «Тойота Авенсіс» реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух по лівій смузі проїзної частини вул. Істоміна в напрямку вул. Дніпропетровське шосе. В салоні зазначеного автомобілю перебувала пасажир ОСОБА_10 .
При наближенні автомобілю «Тойота» під керуванням ОСОБА_9 водій ОСОБА_7 , не переконався в безпеці своїх дій, діючи в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, де вказано: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», а також в порушення вимог п. 10.4 Правил дорожнього руху України, де зазначено: «Перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку...», відновив рух від правого краю дороги та почав виконувати маневр лівого розвороту не зайнявши відповідне крайнє положення на проїзній частині, в результаті чого виїхав на смугу руху автомобілю «Тойота» де скоїв зіткнення лівою бічною частиною кузова власного автомобілю із передньою частиною транспортного засобу під керуванням ОСОБА_9 .
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди: водій ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 2712 від 01.12.2017 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому переднього відрізка 4-ого ребра справа, що кваліфікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості, яке не було небезпечними в момент його спричинення, але потягло за собою довготривалий розлад здоров`я, понад 23 день; саден в області лоба, в правій скроневій області, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Пасажир ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 2761 М від 01.12.2017 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої травми лівого колінного суглоба, з розривом заднього рога медіального меніска, що призвело до необхідності часткового його видалення в області заднього рога, набряку м`яких тканин в області лівого колінного суглобу, що в сукупності кваліфікується як тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я, строком понад 21 день; закритого перелому зовнішньої щиколотки лівого гомілковостопного суглобу без зміщення кісткових фрагментів, набряку м`яких тканин в області лівого гомілковостопного суглобу, в сукупності кваліфікується як тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечним для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я, строком понад 21 день.
Порушення водієм ОСОБА_7 , згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 9-817 від 07.12.2017 року, вимог п.п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя
від 21 березня 2018 року:
ОСОБА_7 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і йому призначено покарання у вигляді двох років обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

У відповідності до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком один рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.

Цивільні позови задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 3200 гривень на відшкодування шкоди, завданої здоров`ю, та 30000 гривень моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 20468,84 гривень на відшкодування шкоди, завданої здоров`ю, та 30000 гривень моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 194367,98 гривень майнової шкоди

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказує про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначаючи, що визнав провину в повному обсязі, щиросердно розкаявся і сприяв розкриттю злочину, частково визнав цивільні позови через завищення лише матеріальних збитків, вчинив вперше кримінальне правопорушення, яке є ненавмисним і середньої тяжкості. З урахуванням позиції учасників процесу вважає про наявність всіх підстав для задоволення клопотання колективу про звільнення його від кримінальної відповідальності з передачею на поруки трудовому колективу. Крім того, вказує про наявність співвідповідача страхової компанії ТДВ «СТ «Домінанта», та безпідставне стягнення шкоди на користь потерпілих лише з обвинуваченого. А також не погоджується зі стягнутою майновою шкодою на відновлення автомобіля, оскільки сума більше за новий автомобіль. Просить вирок скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_11 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що суд помилково вказав про добровільне часткове відшкодування потерпілим завданої шкоди, оскільки це -f не відповідає дійсності. Також помилковим є посилання суду на думку потерпілих щодо можливості застосування відносно обвинуваченого статті 75 Кримінального кодексу України. Вважає призначене покарання занадто м`яким особі винного і таким, що не слугуватиме досягненню цілей, встановлених в частині першій статті 2 Кримінального процесуального кодексу України. Просить вирок в частині призначення покарання скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання у вигляді обмеження волі строком на три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого представник потерпілих - адвокат ОСОБА_11 , через безпідставність, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, вказавши про щире розкаяння, наявність інвалідності, серйозність призначеного покарання, а також те, що суд не прийняв до уваги завелику вартість відновлення пошкодженого автомобіля порівняно із вартістю нового, просив задовольнити апеляційну скаргу.
Захисник у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого, просив її задовільнити, та висловив заперечення доводам апеляційної скарги потерпілої сторони.
Представник потерпілих у судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу, послався на відсутність щирого каяття у обвинуваченого, вибачень перед потерпілими, також те, що заявлена моральна шкода узгоджується із судовою практикою та те, що відсутні підстави для передачі обвинуваченого на поруки трудовому колективу, просив задовільнити подану ним апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого.
Потерпілі у судовому засіданні, вказавши про незадовільний стан здоров`я, підтримали позицію свого представника.
Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у спрощеному порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого, пояснень потерпілих та цивільного позивача, доказів, які обґрунтовують та доводять заявлені у справі цивільні позови та розмір завданої потерпілим внаслідок злочину шкоди, а також документів, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 .
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, що зазначені у вироку та кваліфікація дій обвинувачених за ч.1 ст. 286 КК України у апеляційних скаргах не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.
Що ж стосується судового рішення в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Всупереч доводам апеляційної скарги потерпілої сторони про необхідність призначення за ч.1 ст. 286 КК України більшого розміру покарання, з призначенням додаткового покарання і безпідставність звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, судова колегія знаходить висновки районного суду достатньо аргументованими і переконливими.

Так, суд взяв до уваги: тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться до злочинів невеликої тяжкості, вчинених з необережності, відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також дані про особу обвинуваченого.

За матеріалами провадження ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, працевлаштований, має родину, на спец обліках не перебуває, має реєстрацію та постійне місце проживання, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, отримує незначний дохід, не спроможний у добровільному порядку повністю відшкодувати потерпілим завдану шкоду і при цьому визначений законом як особа, на яку може покладатись майнова відповідальність у регресному порядку.

При цьому судова колегія зауважує, що згідно ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Зазначені вимоги кримінального закону були виконані судом першої інстанції, а висновки суду з приводу можливості звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням та не призначення додаткового покарання, посилаючись на виключно позитивні відомості стосовно особистості ОСОБА_7 , достатньо мотивовані.

При цьому судова колегія додатково звертає увагу на визнанні обвинуваченим при апеляційному розгляді провини і розкаянні, висловленому щирому жалю та вибаченні, що також свідчить на користь обґрунтованості висновку суду про доцільність застосування до ОСОБА_7 положень ст.ст. 75,76 КК України.
Суд першої інстанції, за відсутності обставин щодо грубого порушення ПДР України та тяжких наслідків в результаті дій обвинуваченого, обґрунтовано прийшов до висновку про можливість не призначати ОСОБА_7 додаткового покарання у вигляді позбавлення його права керування транспортними засобами.
Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання і, зокрема не призначення додаткового покарання повністю відповідає вимогам ст.ст. 65-67 КК України, є достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає принципу індивідуалізації покарання, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги представника потерпілих про скасування вироку через його м`якість та про постановлення нового вироку з призначенням ОСОБА_7 покарання у вигляді реального його відбуття відсутні.

Судова колегія погоджується з висновком районного суду щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього обов`язків.

Призначене покарання та встановлений судом першої інстанції термін іспитового строку відносно ОСОБА_7 відповідають характеру та ступеню вчинених злочинних діянь, що також засвідчує дотримання судом принципу індивідуалізації покарання.

З міркувань першого притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, що виходить із висунутого обвинувачення, беручи до уваги відомості щодо особистості обвинуваченого, які є позитивними, наявності пом`якшуючих покарання обставин і відсутність обтяжуючих покарання обставин, судова колегія приходить до аналогічного висновку, що і суд першої інстанції про можливість звільнення винного від відбування покарання з випробуванням, що, на думку апеляційної інстанції, не зашкодить реалізації цілей покарання, а призначення відносно ОСОБА_7 іспитового строку терміном 1 рік буде додатковим дієвим засобом забезпечення належної соціальної і процесуальної поведінки обвинуваченого

Крім того, на думку колегії суддів, самі по собі наслідки, які настали в результаті вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, на які посилається прокурор, з огляду на вищенаведені обставини у сукупності, не є перешкодою для прийняття такого рішення.
Одночасно колегія суддів, відповідно до ст. ст. 8, 9 КПК України, враховує практику Європейського суду, так у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) встановлено, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи» та звертає увагу на поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, зазначеного у постанові Верховного Суду від 1 лютого 2018 року (справа № 634/609/15-к, провадження № 51-658 км 17), яке охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_13 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, а також відповідає позиції і практиці розгляду справ Європейського суду з прав людини, що передбачає відхилення даних доводів потерпілої сторони.
Апеляційна інстанція звертає увагу, що висуваючи вимогу про призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції, підставами для такого рішення обвинувачений ОСОБА_7 зазначає невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи в частині незадоволення клопотання колективу про звільнення його від кримінальної відповідальності з передачею на поруки трудовому колективу.

Натомість, положення ст. 415 КПК України чітко визначають підстави для призначення нового судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, які не передбачають наведених апелянтом підстав для прийняття такого рішення.

Так, під час розгляду даного кримінального провадження у суді першої інстанції заявлялося клопотання колективу про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності з передачею на поруки трудовому колективу.

Районний суд, обґрунтувавши власний висновок, не знайшов підстав для використання права звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із передачею його на поруки трудовому колективу.
Отже судова колегія, перевіряючи доводи апеляційної скарги відносно заявленої вимоги, не вбачає правових підстав, встановлених ст. ст. 412, 415 КПК України для скасування оскаржуваного вироку в даній частині з призначенням нового судового розгляду даної справи у суді першої інстанції.

Що стосуються оскаржуваного рішення в частині вирішеного цивільних позовів, то судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 "Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна" при розгляді кримінальної справи суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала, роль і ступінь участі кожного з підсудних в її заподіянні, а також, чи відшкодовано її повністю або частково до судового розгляду справи, і у вироку дати належну оцінку зазначеним обставинам.

Колегія суддів звертає увагу, що зміст вироку в даній частині свідчить про відсутність обґрунтування стягнутих сум відшкодування.

При цьому слід зауважити, що зменшення потерпілою ОСОБА_12 суми матеріальної шкоди відбулося не у зв`язку із добровільним відшкодуванням обвинуваченим 60000 гривень, про що зазначено судом, а на підставі заявленого клопотання представником потерпілих про зменшення позовних вимог після пояснень експерта ОСОБА_14 щодо суми відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля.

Так, за поясненнями експерта розмір відновлювального ремонту авто складає 254367,98 гривень, що є більшим за вартість нового авто. Разом з тим, експерт не висловився щодо конкретного розміру відновлення пошкодженого авто з урахуванням залишкової вартості, вказавши, що перед ним стояло лише одне питання, а для визначення залишкової вартості необхідно додаткові розрахунки (дослідження).
При цьому судова колегія звертає увагу, що представником потерпілих було заявлене клопотання про зменшення суми цивільного позову, про що йшлося у судовому засіданні 21.03.2018 року (а.п. 175-176), і суд розв`язав зазначене клопотання шляхом долучення документів з цього приводу до справи.

Натомість, ні матеріали справи, ні мотивувальна частина вироку не містить відомостей на користь висновків суду щодо розміру стягнутої шкоди, долучені матеріали відсутні.

Одночасно, суд ухвалою від 15 січня 2018 року (а.п. 139-а) залучив у якості співвідповідача ТДВ «СТ «Домінанта», разом з тим взагалі не аргументував позовні вимоги стосовно даного товариства, що засвідчує невмотивованість даного рішення.

Отже, без належного аргументування стягнутих сум та щодо осіб, на яких покладений обов`язок про відшкодуванню шкоди, вирок суду у даній частині носить формальний характер, що суперечить положенню ст. 370 КПК України як обов`язкових вимог обґрунтованості і вмотивованості судового рішення.

За відсутності висновку суду першої інстанції щодо розрахунку, з якого виходив суд при розв`язанні цивільних позовів і щодо залученого співвідповідача, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити питання, які поставлені обвинуваченим у апеляційній скарзі.

Вирішуючи питання про подальший рух провадження після скасування вироку в цій частині, колегія суддів виходить із положень ч. 6 ст. 9 КПК України, якою встановлено, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України, якими в даному випадку є передбачені п.п. 2, 15, 19 ч. 1 ст. 7 КПК України і окремо ст.ст. 9, 22, 26 КПК України - законність, змагальність сторін та диспозитивність.

З огляду на викладене, з метою дотримання вказаних засад кримінального провадження, що гарантуються кримінальним процесуальним законом України, оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільних позовів про стягнення шкоди підлягає скасуванню з призначенням в цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, що передбачає часткове задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст.ст. 404. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , представника потерпілих -адвоката ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2018 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, в частині вирішення цивільних позовів скасувати, призначити новий розгляд кримінального провадження в цій частині в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4