"06" листопада 2018 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
заявника - ОСОБА_3 ,
представника заявника - адвоката ОСОБА_4 ,
03.10.2018 до Київського районного суду м. Харкова надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, подана в порядку п.1 ч.1 ст.303 КПК України, у якій скаржниця просить: поновити строк на подання скарги на бездіяльність прокурора, слідчого; зобов`язати прокурора скласти передбачене ст.575 КПК України клопотання із необхідними документами про видачу ОСОБА_5 в Україну та передати його через прокуратуру Харківської області до Генеральної прокуратури України для вирішення питання звернення із відповідним запитом до компетентного органу Російської Федерації.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 03.10.2018 р., скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора - повернуто заявнику. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.10.2018 р., ухвалу слідчого судді від 03.10.2018 р. скасовано та матеріали скарги повернуто до того ж суду для вирішення питання про можливість її розгляду по суті.
Відповідно до протоколу автоматичного визначення слідчого судді від 01.11.2018 р., скаргу ОСОБА_3 розподілено в провадження слідчого судді ОСОБА_1 .
Скаржниця вказує, що в порушення ст. 575 КПК України, а ні слідчим, а ні прокурором клопотання про видачу в Україну розшукуваного ОСОБА_5 складене не було та процедура екстрадиції розпочата не була.
Посилаючись на ч.ч.1,3,4 ст. 9 КПК України, ч.1 ст. 9 Конституції, ч. 2 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року №1906 « Про забезпечення належного захисту прав і законних інтересів громадян та осіб, що проживають на їхніх територіях", Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованої 10.11.1994 року Верховною Радою України, вважала відсутніми правові підстави, які б звільняли прокурора та слідчого від обов`язків, встановлених ст.575 КПК України.
Також вказала, що підозрюваний ОСОБА_5 був затриманий правоохоронними органами Російської Федерації, про що НЦБ Інтерполу в Російській Федерації повідомило ГУНП в Харківській області. Тому, на її думку, питання видачі розшукуваного ОСОБА_5 в Україну відноситься до компетенції Генеральної прокуратури Російської Федерації та не потребує взаємодії з незаконними органами, створеними на території АР Крим.
На думку ОСОБА_3 , прокурор не виконав покладених на нього ст.575, ст.9 КПК України обов`язків, у десятиденний строк таке клопотання із відповідними документами не було підготовлено та не було надіслано до Генеральної прокуратури України. Отже, видача ОСОБА_5 в Україну стала неможливою через бездіяльність прокурора та слідчого.
В судовому засіданні скаржниця та її представник просили скаргу задовольнити та надали пояснення аналогічні тим, що викладені у її скарзі.
Прокурор відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_8 до судового засідання не з`явився, надав письмові заперечення проти скарги та просив розглядати скаргу у його відсутність. Подані заперечення долучені до матеріалів справи.
Відсутність суб`єкту оскарження, у відповідності до ч.3 ст.306 КПК України, не є перешкодою для розгляду скарги.
Слідчий суддя, вислухавши доводи скаржниці та її представника, дослідивши документи та оцінивши докази, якими заявник обґрунтовує скаргу, приходить до наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.
Згідно до витягу з ЄРДР, ОСОБА_9 у період часу з 23 год. 26 грудня 2013 року до 01 год. 27 грудня 2013 року, після вчинення викрадення потерпілого ОСОБА_7 та знаходячись у невстановленому у ході досудового слідства місці, маючи умисел на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_7 , з корисливого мотиву, діючи за попередньою змовою та у групі з ОСОБА_6 і ОСОБА_5 , при невстановлених обставинах, спільними діями заподіяли потерпілому ОСОБА_7 , згідно висновків судово-медичних експертиз № 3619-ДМ/13 від 18.03.2014, 36-ДМ/14/3619ДМ/13 від 18.03.2014, №54-ДМ/14/3619-ДМ/13 від 07.07.2014, комісійної судово-медичної експертизи №198-КЕ від 15.08.2014 тілесні ушкодження. 27 грудня 2013 близько 01 год. ночі ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на автомобілі «Lexus LX-570», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 доставили ОСОБА_7 до приймального відділення КЗОЗ «ХМКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова», по пров. Балакірєва, 3-А в м. Харкові, де було зафіксовано смерть ОСОБА_7 . Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 198-КЕ від 15.08.2014 причиною смерті ОСОБА_7 слід вважати гостре порушення кровообігу.
21 серпня 2014 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146 КК України та у зв`язку із переховуванням останніх від органу досудового розслідування досудове розслідування запинено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України.
11 жовтня 2018 року до прокуратури Харківської області від потерпілої у даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 надійшло клопотання про поновлення досудового розслідування, звернення у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку до Генерального прокурора з клопотанням про продовження строків досудового розслідування до 12 місяців, підготовленням передбаченого ст. 575 КПК України клопотання із необхідними документами про видачу ОСОБА_5 в Україну та передати його через прокуратуру Харківської області до Генеральної прокуратури України для вирішення питання звернення із відповідним запитом до компетентного органу Російської Федерації, зупинення досудове розслідування.
За результатом розгляду вказаного клопотання прокурором у проваджені 12.10.2018 винесено постанову про відмову у задоволенні вказаного клопотання.
Так, чинним законодавством України, зокрема Законом України від 15.04.2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі Закон), визначено статус зазначених адміністративних одиниць як територія України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації.
Регламентована міжнародними договорами та національним законодавством процедура видачі осіб не може застосовуватися у разі затримання на тимчасово окупованій території України розшукуваних осіб, оскільки екстрадиція застосовується у відносинах між державами, а не між окремими адміністративно територіальними складовими однієї країни.
Оскільки тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, то у цій ситуації неприйнятним буде й порушення питання про видачу таких осіб перед Російською Федерацією.
Статтею 9 Закону передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Таким чином, діяльність підрозділів правоохоронних органів Російської Федерації та їх посадових і службових осіб на тимчасово окупованій території України є незаконною, а видані ними рішення чи документи є недійсними і не створюють правових наслідків.
Крім того, до прокуратури області 28.02.2018 з Генеральної прокуратури України надійшов запит щодо надання переліку процесуальних документів у кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_5 за п.п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 146 КК України, які 06.03.2018 були направлені до Генеральної прокуратури України.
Так, скаржниця звернувшись до суду із скаргою, просить зобов`язати прокурора скласти передбачене ст.575 КПК України клопотання із необхідними документами про видачу ОСОБА_5 в Україну та передати його через прокуратуру Харківської області до Генеральної прокуратури України для вирішення питання звернення із відповідним запитом до компетентного органу Російської Федерації.
Але норми ч. 1, 2 ст. 575 КПК України, не містить даних щодо строку складання слідчим, прокурором такого клопотання про видачу особи в України.
Згідно до письмових заперечень, наданих до суду, Генеральною прокуратурою України до Генеральної прокуратури Російської Федерації було скеровано лист з вимогою передати ОСОБА_5 правоохоронним органам України.
З огляду на викладене, слідчий суддя не вбачає підстав для задоволення скарги на бездіяльність прокурора.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303-307, 309, 372, 392 КПК України, слідчий суддя, -
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1