Ухвала
іменем України
20 травня 2019 року

м. Київ
справа № 718/2797/18

провадження № 51-1929 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 березня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000290, щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
За вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01 листопада 2018 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хлівище Кіцманського р-ну Чернівецької обл., жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.
Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин, порушення правил безпеки руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Як установив суд, 11 липня 2018 року приблизно о 20:58 ОСОБА_4 , керуючи технічно справним вантажним фургоном марки «Мерседес-Бенц» (д.н.з. НОМЕР_1 ), рухаючись по автодорозі М-19 сполученням Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече на швидкості більше 50 км/год, що перевищує допустиму норму, в селі Мамаївці, Кіцманського району, Чернівецької області всупереч вимогам п.п. 1.5, 2.3 (б), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, проїжджаючи 484 км + 20 м автодороги, не врахувавши дорожньої обстановки та неправильно застосувавши прийоми керування транспортним засобом, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 , який рухався в попутному напрямку та раптово почав перетинати проїзну частину дороги, внаслідок чого спричинив смерть потерпілого, яка настала від набряку та набухання речовини головного мозку, що виникли в результаті відкритого перелому основи та склепіння черепа із забоєм речовини головного мозку.
Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 05 березня 2019 року вирок суду залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дійза ч. 2 ст. 286 КК, просить на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, згаданий суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 цього Кодексу, що призвело до призначення м`якого заходу примусу. Також вважає, що суд безпідставно не призначив додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Перевіривши доводи в касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Із копії вироку районного суду вбачається, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 проводився відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.

Доводи прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання у зв`язку з його звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням колегія суддів вважає необґрунтованими.
Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням вказаних норм права.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Згідно з наданої копії оспорюваної ухвали апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави, на яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення.
Погоджуючись із вироком, апеляційний суд зазначив, що вимоги ст. 65 КК дотримано, разом зі ступенем тяжкості вчиненого ОСОБА_4 діяння враховано особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утриманні двоє малолітніх дітей, мати яких знаходиться у відпустці по догляду за ними, є єдиним годувальником у сім`ї, а також суд зважив на те, що ОСОБА_4 щиро розкаявся у вчиненні злочину, сприяв його розкриттю, на досудовому розслідуванні та в суді давав правдиві показання, внаслідок чого справу було розглянуто із застосуванням ст. 349 КК. Крім того, враховано думку потерпілої доньки загиблого, яка просила суд не позбавляти ОСОБА_4 волі та права керувати транспортними засобами.
Також взято до уваги висновок експерта та запису події з відеореєстратора, з яких видно, що потерпілий ОСОБА_5 керував велосипедом у стані алкогольного сп`яніння (2,41 проміле), всупереч пунктам 10.1, 10.4, 11.14 Правил дорожнього руху, рухаючись у крайньому положенні крайньої правої смуги руху, не переконавшись, що це буде безпечно, маючи намір перетнути суцільну лінію дорожньої розмітки та переїхати на протилежний бік дороги, що заборонено згідно з пунктами 9.2, 9.3, 10.1, 10.4, 11.14 Правил дорожнього руху, раптово, не маючи на це права, повернув на ліву смугу проїзної частини, по якій в попутному напрямку рухався на автомобілі ОСОБА_4 , що і стало однією із причин дорожньо-транспортної пригоди.

Колегія суддів погоджується з висновком щодо непризначення ОСОБА_4 додаткового покарання, оскільки він відповідно до Свідоцтва платника єдиного податку від 08 травня 2012 року (серія Б № 278574) є суб`єктом господарської діяльності та займається оптовою торгівлею і посередництвом в оптовій торгівлі та організацією перевезення вантажів, що є єдиним джерелом доходу його сім`ї.
З огляду на це апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_4 інституту умовного звільнення та виправлення його без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.

Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.

У касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги і наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 березня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 єва ОСОБА_3