10 січня 2019 року колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду залишила касаційні скарги прокурора та захисника без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни.
Я не можу погодитися з рішенням більшості колег виходячи з наступного.
За вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 листопада 2017 року ОСОБА_3 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі статті 75 КК України його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Ухвалено стягнути із засудженого ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_4 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 14 742,35 грн, моральної шкоди 60 000 грн.
За вироком Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2018 року вирок місцевого суду від 06 листопада 2017 року щодо ОСОБА_3 у частині призначення покарання скасовано, постановлено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 121 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. В іншій частині вирок залишено без змін.
На вирок апеляційного суду було подано касаційній скарги прокурором, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та захисником ОСОБА_2 . При цьому прокурор наголошував, що вирок апеляційного суду не містить мотивів прийнятого рішення, а в його резолютивній частині не зазначено рішення по суті вимог апеляційних скарг.
Вважаю, що касаційна скарга прокурора в цій частині була обґрунтованою, а тому вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_3 підлягав скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.
Так, ст. 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. 2 ст. 420 КПК України вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Мотивувальна частина судового рішення суду апеляційної інстанції має містити аналіз доказів і докладні мотиви прийнятого рішення. При цьому необхідно проаналізувати і співставити з наявними у кримінальному провадженні і додатково поданими матеріалами всі доводи апеляційних скарг і на кожен із них дати вичерпну відповідь. Висновки суду повинні мати посилання на відповідний матеріальний або процесуальний закон.
Рішення суду апеляційної інстанції, що не містить вмотивованих висновків на доводи апеляційної скарги з питань про доведеність або недоведеність обвинувачення, кваліфікацію злочину, про міру покарання, не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.

На мою думку, суд апеляційної інстанції при розгляді даного провадження не дотримався цих вимог закону.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та представник потерпілого ОСОБА_5 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подали апеляційні скарги.
При цьому прокурор оскаржував вирок місцевого суду лише на підставах невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, зазначав про безпідставне звільнення ОСОБА_3 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання.
Представник потерпілого в апеляційній скарзі, крім іншого, порушував питання про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, зазначав про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання, яке слід відбувати реально.
Проте, як убачається зі змісту вироку апеляційного суду, апеляційний суд не виклав усіх доводів, наведених в апеляційних скаргах, натомість зазначив у ньому, що правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження в апеляційному порядку не оскаржується.
Крім того, усупереч вимогам ч. 2 ст. 420 КПК України апеляційний суд ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах вироку не зазначив рішення по суті вимог поданих апеляційних скарг.
Зазначені порушення, на мою думку, є такими, що тягнуть скасування судового рішення.

Суддя ОСОБА_1