Номер провадження: 11-сс/813/254/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю захисника ОСОБА_6

розглянувши у відритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах власника майна ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 26.11.2018 року, про арешт майна, за матеріалами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001565 від 24.07.2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

Зазначеною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання прокурора, накладений арешт на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з позбавленням права на відчуження та розпорядження вказаним майном, без заборони користування.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , в інтересах власника майна ОСОБА_7 , просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна посилаючись на те, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, винесеною з порушенням кримінального процесуального закону.

Слідчий суддя не дав належної оцінки тому, що у клопотанні не зазначено, які саме документи були підроблені. Незгода потерпілого з проведеною державною реєстрацією права власності не позбавляє його можливості звернутися до суду, в порядку цивільного судочинства, про визнання незаконним дій державного реєстратора.

До клопотання не додано документів в підтвердження ознак кримінального правопорушення, а також, які б підтверджували необхідність у накладенні арешту на майно.

По-перше, про наявність ухвали слідчого судці Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року ОСОБА_7 стало випадково відомо з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно.Одразу після цього він через свого представника - адвоката ОСОБА_6 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про ознайомлення з матеріалами справи №521/19855/18, в рамках якої було накладено на належну йому квартиру, з якою остання ознайомилась 01 лютого 2019 року, що підтверджується відповідною відміткою в матеріалах справи.Під час ознайомлення з клопотанням про накладення арешту стало відомо, що прокурор Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 просить розгляд клопотання про накладення арешту на майно здійснити без виклику особи, яка є його власником, відповідно до ч.2 ст.172 КПК України.Всупереч вищезазначеним нормам прокурором у клопотанні про арешт належної ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_2 не зазначено у чому полягає необхідність розгляду клопотання за відсутності власника майна, яким чином власник може перешкоджати забезпеченню арешту майна тощо.Незважаючи на відсутність обґрунтованих підстав для розгляду клопотання про арешт майна за відсутності власника квартири, слідчим суддею Малиновського районного суду м. Одеси було розглянуто дане клопотання за відсутності ОСОБА_7 та без повідомлення останнього про розгляд такого клопотання.
По-друге, відповідно до відомостей, які містяться в Єдиному реєстрі досудових розслідувань (надалі - ЄРДР) кримінальне провадження №0001565 від 24 липня 2018 року, розпочато за фактом використання невстановленою особою завідомо підроблених документів щодо встановлення права власності на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 . При цьому у витязі з ЄРДР в графі «потерпілий» не зазначено особу, якій нанесена шкода даним кримінальним правопорушенням. До клопотання про накладення арешту прокурором ОСОБА_8 додано протокол допиту потерпілого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де останній зазначає, що реєстрація права власності квартири АДРЕСА_3 за ОСОБА_7 була проведена за ксерокопіями рішень суду та правовстановлюючих документів. Ані в клопотанні про накладення арешту, ані в оскаржуваній ухвалі, ані в інших матеріалах, які були надані до суду прокурором, та нібито мають підтверджувати доцільність накладення арешту на вищезазначену квартиру, не зазначено які саме документи потерпілий, прокурор, орган досудового розслідування вважають підробленими, ким саме вони були використані та яким чином. Дане в свою чергу не дає підстав констатувати про наявність складу злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, адже відповідальність за дане кримінальне правопорушення можлива лише за у разі встановлення факту підробки конкретного документу, який відповідає визначенню, наведеному у примітці до ст. 358 КК України, використання (пред`явлення / подання) такого документу, наявності прямого умислу щодо використання та обізнаності (завідомо) щодо факту підробки конкретного документа.
У клопотанні про накладення арешту та протоколі допиту потерпілого, яким прокурор обґрунтовує дане клопотання, зазначається, що державним реєстратором була проведена реєстрація права власності за ксерокопіями документів, при цьому ніде не зазначається, що такі ксерокопіями є виготовленими з підроблених документів.
Незгода потерпілого з проведеною державною реєстрацією права власності за ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_2 не позбавляє його можливості звернутися до суду з позовом про визнання незаконними та скасування дій державного реєстратора, який буде розглядатися в порядку цивільного судочинства.
Зважаючи на вищезазначене вважаємо, що кримінальне провадження №0001565 від 24 липня 2018 року, не містить в собі ознак злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, а тому слідчий суддя при вирішені питання про арешт майна не врахував відсутність ознак злочину та необхідність накладення такого арешту, а тому оскаржувана ухвала є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, адже відомості, зазначені у протоколі допиту потерпілого, та інших документах, які містяться в матеріалах кримінального провадження, не містять ознак злочинів, передбачених чинним КК України, зокрема злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.
По-третє, прокурор на обґрунтування клопотання про накладення арешту надав протокол допиту потерпілого ОСОБА_9 від 21 листопада 2018 року, що підтверджується копією протоколу допиту, яка міститься в матеріалах справи №521/19855/18.
При цьому до клопотання про накладення арешту слідчому судді не надано ані заяву про вчинення кримінального правопорушення або інший документ, який містить в собі ознаки складу злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, та який слугував би підставою для внесення відомостей за даним фактом до ЄРДР, ані постанову про залучення ОСОБА_9 в дане кримінальне провадження як потерпілого.
Відповідно до ч.І ст. 55 КПК України - потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Всупереч вищезазначеному жодний документ, який прокурор обґрунтовує своє клопотання про накладення арешту, ані саме клопотання, не містить в собі відомостей про те. чи є ОСОБА_9 потерпілим, якої шкоди йому було завдано даним кримінальним правопорушенням та з яких підстав прокурор дійшов висновку про те, що останній може бути залучений у кримінальне провадження як потерпілий та допитаний у якості потерпілого.
Окрім того, хочемо звернути увагу суду, що у протоколі допиту потерпілого відсутні фактичні обставини справи, аналіз яких може надати підстави вважати, що вчинено діяння, яке містить в собі ознаки складу злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.
Хоча протокол допиту потерпілого ОСОБА_9 і датований 21 листопада 2018 року, проте на сторінці 4 протоколу потерпілий ОСОБА_9 власноруч зазначає, що даний протокол був підписаний 11 жовтня 2018 року.
Зважаючи на вищезазначене неможливо встановити коли саме був проведений допит потерпілого ОСОБА_9 (21 листопада 2018 року або 11 жовтня 2018 року). Окрім того у протоколі допиту від 21 листопада 2018 року відсутні підписи потерпілого на сторінці 3 та 4, а тому не є зрозумілим чи дійсно потерпілий був допитаний, коли був проведений допит та чому потерпілий не підписав протокол як того вимагає чинне кримінальне процесуальне законодавство.
По-четверте, відповідно до ч.2 ст.173 КПК України - при вирішенні питання про арешт майна слідчий судця повинен враховувати правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення, розмір можливої майнової шкоди, наслідки арешту для інших осіб, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального правопорушення.
Незважаючи на вищезазначене, слідчим суддею Малиновського районного суду м. Одеси при винесенні оскаржуваної ухвали не було враховано, що ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_2 на законних підставах, що підтверджується численними рішеннями судів, копії яких додаються до даної апеляційної скарги, а обмеження його права власності призводить до неспівмірного дисбалансу інтересів, що явно не відповідає завданням кримінального провадження, визначеним у ст.2 КПК України.
Злочин, передбачений ч.4 ст.358 КК України, відповідно до ст. 12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, а відтак апелянт вважає, що накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 є надмірним тягарем для власника майна та явно не відповідає тяжкості правопорушення, а тому має бути скасований.
По-п`яте, наразі на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби України ГТУЮ в Одеській області знаходяться виконавчі провадження:
-ВП №52166518 про вселення ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_2 ; боржник - ОСОБА_9 .
-ВП №52166638 про вселення ОСОБА_7 до квартири АДРЕСА_2 ; боржник - ОСОБА_10 . ВП №52166913 про виселення з квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_9 без надання іншого житлового приміщення.
-ВП №52166772 про виселення з квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_10 без надання іншого житлового приміщення.
У зв`язку з накладенням арешту слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року на квартиру АДРЕСА_3 , старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_11 до Малиновського районного суду м. Одеси було подано заяву про зміну подальшого способу і порядку виконання виконавчих листів, виданих Малиновським районним судом м. Одеси, про вселення ОСОБА_12 в квартиру АДРЕСА_2 , боржниками за якими є ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , та виконавчих листів про виселення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_2 , з посиланням на відкрите кримінальне провадження нібито відносно ОСОБА_7 , об`єктом вчинення кримінально-протиправних дій якого є квартира АДРЕСА_2 , на яку накладено арешт ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2018 року у справі №521/19855/18.
Наразі у зв`язку з накладеним ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м.Одеси від 26 листопада 2018 року арешту на квартиру АДРЕСА_2 фактично блоковано та зупинено вчинення виконавчих дій по виконавчим провадженням №52166518, №52166638, №52166913, №52166772, боржниками у яких є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , що призводить до затягування виконання судових рішень та суттєво позначається на законних правах та інтересах ОСОБА_7 .
З огляду на вищезазначене вважаємо, що слідчим суддею Малиновського районного суду м.Одеси при вирішенні питання про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 було істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону, що є самостійною підставою для скасування ухвали слідчого судді, а сама ухвала є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, ухваленою з порушенням норм матеріального права та без об`єктивного з`ясування обставин справи.
В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити, прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Пославшись в ухвалі на приписи ст. 170 КПК України, слідчий суддя зазначив, що приходить до висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_2 , зокрема, з огляду на те, що майно, з клопотанням про накладення арешту на яке звертається слідчий, є предметом можливого вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Слідчий суддя в ухвалі послалися на те, щопід час досудового розслідування встановлено, що Під час досудового розслідування встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - Відділ) перебувають виконавчі провадження з виконання виконавчих листів №1519/2-656/11, виданих Малиновським районним судом м. Одеси про вселення ОСОБА_7 в квартиру АДРЕСА_2 , та про виселення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до поданої ОСОБА_9 до відділу заяви, було повідомлено, що власником квартири станом на 26.04.2018 року є ОСОБА_10 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 26.04.2018 року за №122173749.
На початку червня 2018 стало відомо, що 31.05.2018 року державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» ОСОБА_13 проведено реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.06.2018 року №127432964 (запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень №26391368, зареєстрований 25.05.2018 року о 15:46:41.
У подальшому з`ясовано, що реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 відбулась за ксерокопіями правовстановлюючих документів, а також ксерокопіями рішень суду.
Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно
Відповідно до приписів ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

При цьому, ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

Аналіз матеріалів провадження в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, показав, що слідчим суддею, при розгляді клопотання прокурора, були допущені істотні порушення вимог КПК України, які унеможливили постановлення законного та обґрунтованого судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 372 КПК України, ухвала, що викладається окремим документом, складається з:
1) вступної частини із зазначенням: дати і місця її постановлення; назви та складу суду, секретаря судового засідання; найменування (номера) кримінального провадження; прізвища, ім`я і по батькові підозрюваного, обвинуваченого, року, місяця і дня його народження, місця народження і місця проживання; закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється, обвинувачується особа; сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження;
2) мотивувальної частини із зазначенням: суті питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався;
3) резолютивної частини із зазначенням: висновків суду; строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.
Так, пославшись в ухвалі на необхідність задоволення клопотання слідчого, слідчий суддя у судовому рішенні, окрім наведення його змісту та цитування змісту процесуальних норм КПК України не зазначив, яких висновків він дійшов за результатами розгляду клопотання і не навів мотиви на обґрунтування такого рішення, зокрема, з огляду на наявність зазначених вище відомостей.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи, що ухвала слідчого судді не відповідає наведеним вище вимогам кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню, з постановленням нової ухвали, якою у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на нерухоме майно необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст. 170-173, 370, 395, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах власника майна ОСОБА_7 , задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 26.11.2018 року, якою було задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 , про арешт майна, за матеріалами кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001565 від 24.07.2018 року - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 про накладення арешту на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_2 у кримінальному провадженні №0001565 від 24.07.2018 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 358 КК України,- відмовити.

Ухвала вступає в законну силу з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді : ОСОБА_14 ОСОБА_4

З оригіналом згідно суддя: ОСОБА_2