КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві кримінальне провадження №0006668 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Чуна Чунського району Іркутської області Російської Федерації, громадянина України, з середньою технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 08.07.1994 року вироком Хмельницького обласного суду за ч.2 ст.140, ч.3 ст.215-3, ч.2 ст.142, ч.3 ст.142, ст.93 «А» КК України, із застосуванням ст.42 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 13 років з конфіскацією майна, звільненого 06.01.2007 року по відбуттю строку покарання;
- 06.05.2008 року вироком Полонського районного суду Хмельницької області ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 700 гривень; 15.03.2012 року вироком Полонського районного суду Хмельницької області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 900 гривень, 01.08.2012 року покарання у виді штрафу замінено на 53 години громадських робіт;

та
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Красний Луг Луганської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та кожному з них призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Обвинуваченого ОСОБА_7 цим вироком звільнено на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки та покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 12.07.2018 року, приблизно о 22 годині 30 хвилин, знаходячись за адресою: м. Київ, вул. Садова, Русанівські Сади між лінією 24 та 25, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів за попередньою змовою між собою, підбігли ззаду до потерпілого ОСОБА_8 та застосувавши до нього насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я, відкрито заволоділи майном потерпілого, а саме: грошовими коштами в сумі 3000 гривень та мобільним телефоном марки «Самсунг S-4 міні» вартістю 2000 гривень, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення і кваліфікацію своїх дій, просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 18.10.2018 року в частині призначеного йому покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та призначити йому основне покарання із застосуванням положень ч.1 ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті інкримінованого йому злочину.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на невідповідність призначеного судом покарання тяжкості злочину та його особі внаслідок суворості та зазначає, що призначаючи покарання, суд першої інстанції визнав обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття обвинувачених, однак не врахував у вироку повне відшкодування потерпілому ОСОБА_8 завданих збитків та відсутність з його боку матеріальних претензій до обвинувачених.
Таким чином, апелянт просить суд апеляційної інстанції визнати його щире каяття, відсутність матеріальних претензій з боку потерпілого та повне відшкодування завданих збитків, обставинами, які пом`якшують покарання, а також врахувати, що він є інвалідом 2 групи, однак на даний час знятий з обліку, а відновити групу інвалідності він не має можливості, оскільки перебуває під вартою.

Вирок відносно ОСОБА_7 учасниками судового провадження не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав доводи поданої апеляційної скарги та просив пом`якшити йому призначене покарання шляхом застосувати до нього положень ст. 69 або ст. 75 КК України, думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого, посилаючись на законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження №0006668 та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції за згодою учасників судового розгляду, після допиту обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які повністю визнали себе винними у вчиненні кримінального правопорушення та надали детальні пояснення щодо обставин його вчинення, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи, що фактичні обставини справи та кваліфікація дій обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України судом не досліджувались, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин, у відповідності з вимогами ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Відповідно до положень ст. 50, 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання, яка саме міра покарання повинна бути призначена обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України та врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке за класифікацією злочинів, згідно ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, дані про особу ОСОБА_6 , який будучи раніше неодноразово судимим, маючи не зняті та не погашені судимості, знову вчинив новий корисливий злочин, а також наявність такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання, дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч.2 ст. 186 КК України.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про наявність підстав для пом`якшення призначеного йому покарання і застосування до нього положень ст.ст. 69, 75 КК України та звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки надані обвинуваченим в судовому засіданні апеляційного суду докази на підтвердження наявності у нього 2 групи інвалідності та документи щодо стану його здоров`я, які були досліджені під час апеляційного розгляду справи, не впливають на висновок суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі, з чим також погоджується суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, враховуючи ступінь тяжкості та суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства та приходить до висновку про відсутність підстав, як для застосування до нього положень ст. 69 КК України, так і підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням, про що ставиться питання в його апеляційній скарзі, а тому подана обвинуваченим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За наведеного, колегія суддів вважає вирок суду законним та обґрунтованим, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів і підстав як для пом`якшення призначеного покарання, у відповідності з вимогами ч.1 ст. 69 КК України, так і застосування положень ст. 75 КК України не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які безумовно тягнуть за собою скасування вироку, у даному кримінальному провадженні не виявлено і таких порушень у поданій апеляційній скарзі не наведено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2018 року у кримінальному провадженні №0006668 відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3