Справа № 474/1068/18
Провадження № 1-кс/474/292/18
УХВАЛА
Іменем України

13.11.18року смт. Врадіївка

Слідчий суддя Врадіївського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
скаржника ОСОБА_3
прокурора ОСОБА_4
розглянув скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 29.10.2018р. про відмову у визнанні потерпілим в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000251 від 25.07.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, -

встановив:

07.11.2018р. до слідчого судді Врадіївського районного суду Миколаївської області надійшла скарга ОСОБА_3 на постанову слідчого СВ Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 29.10.2018р. про відмову у визнанні потерпілим в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000251 від 25.07.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, за фактом внесення директором Покровської ЗОШ ОСОБА_6 в листі про відмову в прийнятті ОСОБА_3 на роботу завідомо неправдивих відомостей, вказавши підставою відмови направлення центру зайнятості, видане ОСОБА_7 , яке дає додаткові гарантії при працевлаштуванні.
В своїй скарзі ОСОБА_3 просить скасувати постанову старшого слідчого СВ Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 29.10.2018р. про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні та зобов`язати останнього невідкладно розглянути його заяву від 25.10.2018р. про залучення до справи його в якості потерпілого та прийняти по ній обґрунтоване рішення, вказуючи що постанова не має нічого спільного з чинним законодавством і винесена слідчим виключно з метою позбавлення його можливості здійснювати контроль та впливати на хід справи в частині збору доказів, а тому вважає її незаконною та такою, яка підлягає скасуванню, з огляду на таке.
02.07.2018р. скаржник звернувся до Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області із заявою про злочин, в якій зокрема вказав на вчинення директором Покровської ЗОШ I-III ст. Врадіївського району ОСОБА_6 протиправних дій, в яких є всі ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України. Натомість Врадіївський відділ поліції з брутальним порушенням ст. 214 КПК України лише 24.07.2018р. вніс відомості до ЄРДР стосовно службового підроблення офіційного документа директором Покровської ЗОШ ОСОБА_6 . Більш того, Врадіївським відділом поліції цинічно та брутально були проігноровані п. 3-4 прохальної частини його звернення від 02.07.2018р. Зовсім не випадково його не було визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 0000251 від 25.07.2018р. та не вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. В зв`язку з цим він вимушений був 01.10.2018р. надати додатково заяву про визнання його потерпілим у вищезазначеному кримінальному провадженні слідчому ОСОБА_5 , який 03.10.2018р. залишив її без задоволення. Своє рішення слідчий обґрунтовував відсутністю у матеріалах кримінального провадження та в його заяві від 01.10.2018р. доказів того, що заявнику для визнання його потерпілим, завдана моральна шкода та відомостей про її суть та розмір. 16.10.2018р. слідчий суддя Врадіївського районного суду ОСОБА_8 відмовив у задоволенні його скарги на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000251 від 25.07.2018р.
25.10.2018р. скаржник вимушений був у третій раз звернутися до слідчого ОСОБА_5 із заявою про залучення його до справи у якості потерпілого, яка 29.10.2018р. була залишена слідчим без задоволення. Своє рішення мотивував відсутністю в заяві та матеріалах кримінального провадження відомостей про суть та розмір моральної шкоди, завданої скаржнику, який не обґрунтував та не вказав у чому вона полягає та виражається. Натомість погодитися з таким рішенням скаржник не можна виходячи із наступних підстав:
- постанова слідчого ОСОБА_5 від 29.10.2018р. про відмову у визнанні потерпілим є незаконною, оскільки вона не є вмотивованою та прийнята на підставі надуманих висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи;
- слідчим не наведені підстави, визначені ч. 3 ст. 55 КПК України, які виключають визнання особи потерпілою та мотиви прийняття такого рішення. Вказана постанова містить лише перелік статей КПК України та їх зміст. Водночас, правового обґрунтування підстав щодо відмови в задоволенні заяви про визнання заявника потерпілим, оскаржувана постанова немає;
- відсутність в матеріалах справи та у заяві відомостей про розмір моральної шкоди та припущення слідчого щодо відсутності у них відомостей про суть моральної шкоди не є законною підставою для винесення постанови про відмову у визнанні заявника потерпілим;
- в заяві від 25.10.2018р. про залучення до справи у якості потерпілого скаржник навів доводи та докази щодо вчинення ОСОБА_6 протиправних дій, якими йому було завдано моральної шкоди. І жодного із них слідчий не спростував та не надав їм належної правової оцінки, виходячи із обставин кримінального провадження. Приймаючи постанову про відмову у визнанні скаржника потерпілим, слідчий на підтвердження такого свого рішення не навів та не послався, які саме матеріали досудового розслідування дають підстави прийти до такого рішення, які слідчі дії були ним проведені, та у сукупності свідчать про те, що йому не було завдано моральної шкоди;
- слідчий ОСОБА_5 в своїй постанові не навів жодного доказу щодо відсутності в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, що само по собі було б законною підставою для відмови у визнанні його потерпілим;
- згідно Цивільного кодексу України моральна шкода виникає у особи внаслідок порушення її прав. В даному випадку - це право на працю, передбачене ст. 43 Конституції України. Згідно ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Згідно ч. 2 ст. 55 КПК України права та обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального злочину. Таким чином, згідно ст. 55 КПК України, скаржник вважає, що є потерпілим, як особа, яка подала заяву про вчинення щодо нього злочину та додатково дві заяви про залучення його до провадження як потерпілого. Натомість, всупереч вимогам КПК України, слідчий ОСОБА_5 по цей день на визнав його потерпілим та не вручив пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. І це при тому, що КПК України не вимагає ніяких доказів від заявника для визнання його потерпілим. Жодного слова, жодної фрази в законі немає про те, що заявник має якось доводити слідчому, що він є потерпілим. Тим більше, що він і не в змозі це зробити, оскільки, згідно ст. 93 КПК України, можливість збирання доказів є тільки у сторін кримінального провадження, яким не є заявник без статусу потерпілого. Таким чином, протиправне ненадання заявнику статусу потерпілого унеможливлює будь-які дії щодо збору доказів, в тому числі - завданої моральної або іншої шкоди. Твердження, що особа яка вважає себе потерпілою має довести завдану їй шкоду без надання їй статусу потерпілого є хибним та не обґрунтованим, бо це не передбачено чинним КПК України. За таких обставин, надуманим є висновок слідчого відносно того, що заявник для визнання його потерпілим повинен надавати докази відносно того, що йому кримінальним правопорушенням завдано моральної шкоди та відомості про її суть та розмір;
- надання особі правового статусу потерпілого є способом кримінально-процесуального захисту його прав. Саме тому йому слідчим і не було надано можливості в статусі потерпілого звернутися до нього із клопотанням щодо з`ясування питання наявності та розміру моральної шкоди в рамках кримінального провадження згідно Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998р.
- статус потерпілого потрібний скаржнику не для відшкодування моральної шкоди в порядку ст. 56 КПК України, а для контролю за ходом кримінального провадження, розслідування якого слідчий ОСОБА_5 проводить на замовлення. Разом з тим, відшкодування моральної шкоди та встановлення її розміру є не обов`язком, а правом, як свідка так і потерпілого. Тим більше, що як заявник, так і потерпілий не повинні доводити розмір збитків, заподіяних їм правопорушенням або розмір іншої шкоди. Це повинен встановлювати суд під час винесення вироку.
З огляду на вищевикладене скаржник зазначає, що висновок слідчого ОСОБА_5 щодо відсутності в його заяві відомостей про розмір завданої моральної шкоди не є очевидною та достатньою підставою для відмови у визнанні його потерпілим.
Постанова слідчого не є вмотивованою, тому як не містить жодної підстави вважати скаржника особою, якій не завдано моральної шкоди, зазначеної у ч. 1 ст. 55 КПК України. Із вищевикладеного вбачається, що постанова про відмову у визнанні потерпілим не має нічого спільного з чинним законодавством і винесена 29.10.2018р. слідчим ОСОБА_5 виключно з метою позбавлення можливості заявника здійснювати контроль та впливати на хід справи в частині збору доказів.
В судовому засіданні скаржник підтримав вимоги скарги та просив їх задовольнити, однак на запитання головуючого не зміг пояснити в чому полягає моральна шкода заподіяна йому кримінальним правопорушенням, а на запитання прокурора відмовився надавати відповідь, вказуючи на те, що він свої доводи виклав у своїй заяві про визнання його потерпілим і слідчий зобов`язаний встановити в чому полягає моральна шкода та її розмір.
Крім того в судовому засіданні скаржник подав письмові пояснення щодо вимог скарги, однак з огляду на приписи ч. 3 ст. 26 КПК України, яка визначає, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, вказані пояснення не беруться до уваги, оскільки стосуються обґрунтування наявності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, а не вирішення питання щодо заподіяння скаржнику моральної шкоди, та як наслідок визнання його потерпілим, що є предметом судового розгляду.
Прокурор заперечив щодо вимог скарги вказуючи, що під час перевірки заяви ОСОБА_3 слідчим проведено всі необхідні слідчі дії, за результатами проведення яких не встановлено очевидних та достатніх підстав вважати, що скаржнику кримінальним правопорушенням заподіяно моральної шкоди, а тому постанова про відмову у визнанні потерпілим винесена у відповідності до приписів КПК України.
Слідчий в судове засідання не з`явився, що згідно приписів ч. 3 ст. 306 КПК України не перешкоджає розгляду скарги.
Заслухав пояснення учасників судового розгляду, дослідив матеріали скарги та кримінального провадження, вважаю встановленим таке.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України під час досудового розслідування особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою, може бути оскаржено рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим.
Відповідно до ч. 2 ст. 307 КПК України, ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути: про скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.
Частинами 1 та 2 ст. 9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Частиною 4 ст. 38 КПК України визначено, що орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.
Згідно п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Частинами 1, 2 та 3 ст. 93 КПК України визначено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1, п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України, експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, за дорученням слідчого судді чи суду, наданим за клопотанням сторони кримінального провадження або, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Слідчий або прокурор зобов`язані звернутися з клопотанням до слідчого судді для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням.
Частинами 1, 2 та 3 ст. 55 КПК України визначено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.
За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
З комплексного аналізу КПК України вбачається певний алгоритм проведення досудового розслідування, порядок та послідовність вчинення процесуальних дій, з метою з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, в тому числі щодо обов`язку доказування обставин щодо виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та вирішення питання про необхідність залучення до кримінального провадження потерпілих.
В свою чергу, ч. 5 ст. 110 КПК України визначено, що постанова слідчого, прокурора складається з:
1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову;
2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу;
3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.
З огляду на приписи чинного законодавства обґрунтованим слід визнавати рішення слідчого, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин підтверджених доказами, які були досліджені і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, а також якщо рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 24.07.2018р. ОСОБА_3 звернувся із заявою до Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області щодо факту внесення директором Покровської ЗОШ ОСОБА_6 завідомо неправдивих відомостей до офіційних документів.
За даним фактом до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України за № 0000251.
Під час проведення досудового розслідування слідчим проведено ряд слідчих дій, зокрема щодо допиту 03.08.2018р. ОСОБА_3 як свідка, при чому як вбачається з протоколу допиту свідка ОСОБА_3 не повідомляв про заподіяння кримінальним правопорушенням йому моральної шкоди, в чому вона виражається та в якому розмірі.
В заяві від 01.10.2018р. ОСОБА_3 вказує про заподіяння йому кримінальним правопорушенням моральної шкоди, однак жодним чином не зазначає в чому остання виражається та в якому розмірі.
В заяві від 25.10.2018р., за наслідком розгляду якої винесена оскаржувана постанова, ОСОБА_3 вказує, що директор Покровської школи ЗОШ ОСОБА_6 під час розгляду звернення про прийняття на роботу своїми незаконними діями завдала йому моральної шкоди, оскільки вказані факти примушували і примушують його хвилюватися і терпіти негативні емоції у своїй душі, скаржник розчарувався у певних соціальних цінностях, втратив віру в ідеали, якими він керувався і які були принципами його життя в повсякденній діяльності.
При чому слід зауважити, що у заяві від 25.10.2018р. скаржник зазначає про дії ОСОБА_6 як в рамках кримінального провадження так і щодо інших дій, які виходять за рамки останнього.
На підставі зазначених матеріалів кримінального провадження 29.10.2018р. слідчим Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 винесено постанову про відмову у визнані скаржника потерпілим.
Так, зокрема постанова мотивована тим, що у своїй заяві від 25.10.2018р. скаржник не обґрунтував та не вказав у чому полягає моральна шкода, яка йому завдана кримінальним правопорушенням та у чому вона виражається. В ході проведеного аналізу матеріалів кримінального провадження було встановлено відсутність у них відомостей про суть та розмір моральної шкоди завданої ОСОБА_3 , а також встановлено, що у заяві про залучення у якості потерпілого ОСОБА_3 від 25.10.2018р. відсутні відомості про вид та розмір завданої моральної шкоди.
Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що слідчим після отримання заяви про визнання потерпілим від 25.10.2018р. не проведено жодної слідчої дії, в тому числі допиту ОСОБА_3 , який є свідком по кримінальному провадженню, чи відібрання від останнього пояснень з приводу заподіяння йому кримінальним правопорушенням моральної шкоди, в чому вона виражається, та який її розмір, чи заподіяна ця шкода кримінальним правопорушенням чи іншими діями ОСОБА_6 , про які зазначає ОСОБА_3 у своїй заяві від 25.10.2018р., слідчим також не вирішувалося питання чи за вказаних обставин є необхідність у призначенні експертизи у відповідності до приписів ст. 242 КПК України.
З огляду на вищевикладене, постанова про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні, в порушення приписів ст. 110 КПК України, не містить належної мотивації з посиланням на обставини встановлені під час досудового розслідування та докази, якими ці обставини підтверджуються, зокрема щодо встановлення наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що ОСОБА_3 кримінальним правопорушенням моральної шкоди не заподіяно, а відтак скарга в цій частині підлягає задоволенню.
Обґрунтування скарги в частині зазначення ОСОБА_3 про покладення виключно на слідчого обов`язку встановлювати обставини заподіяння кримінальним правопорушенням моральної шкоди, в чому вона виражається, та який її розмір, вважаю безпідставними та необґрунтованими.
Так, ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
В п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Тобто моральна шкода проявляється у фізичному болю та стражданнях, у душевних стражданнях, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, при чому враховуючи правовий характер та суть моральної шкоди, остання є суто суб`єктивним та психо-ємоціним сприйняттям фізичною особою негативних наслідків вчинення щодо неї кримінального правопорушення, їх тривалості та шкідливості для останньої.
Отже, інша особа не може на власний розсуд чи на підставі інших доказів, в основу яких не покладено вираження суб`єктивного та психо-ємоціного сприйняття фізичною особою негативних наслідків вчинення щодо неї кримінального правопорушення, об`єктивно та достовірно встановити наявність моральної шкоди, в чому вона виражається, та який її розмір.
При чому, в контексті вищевикладеного слід зазначити, що при вирішенні питання щодо заподіяння кримінальним правопорушенням моральної шкоди обов`язково підлягає встановленню: наявності наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Вищевказане в сукупності свідчить, що обов`язок доказування заподіяння фізичній особі кримінальним правопорушенням моральної шкоди покладається не виключно на слідчого, а й на фізичну особу, яка стверджує про заподіяння їй такої шкоди.
Також слід зазначити, що КПК України не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування приймати процесуальне рішення про визнання особи потерпілою, оскільки згідно з ч. 2 ст. 55 КПК України права та обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Отже, з цього моменту така особа, лише за відсутності постанови про відмову у визнанні потерпілим, відповідно до ст. 220 КПК України може вносити клопотання про вчинення процесуальних дій, які мають бути розглянуті, зокрема і щодо такої процесуальної дії, як вручення повідомлення про процесуальні права та обов`язки, а відтак в цій частині доводи скарги також є безпідставними та необґрунтованими.
В той же час, скарга в частині зобов`язати слідчого невідкладно розглянути заяву ОСОБА_3 від 25.10.2018р. про залучення до справи його в якості потерпілого та прийняти по ній обґрунтоване рішення, в ракурсі її формулювання, не підлягає задоволенню, оскільки така вимога не відповідає завданням та загальним засадам кримінального провадження, визначеним ст.ст. 2 та 7 КПК України, щодо неупередженості, об`єктивності, верховенства права, законності, а також приписам ч. 5 ст. 40 КПК України щодо самостійності та незалежності слідчого.
Керуючись вимогами ст.ст. 303-307, 372 КПК України, -

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 29.10.2018р. про відмову у визнанні потерпілим в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000251 від 25.07.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, - задовольнити частково.
Скасувати постанову старшого слідчого Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 від 29.10.2018р. про відмову у визнанні потерпілим в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000251 від 25.07.2018р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.
Зобов`язати старшого слідчого Врадіївського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 провести слідчі дії необхідні для всебічного, повного та об`єктивного розгляду клопотання ОСОБА_3 про визнання його потерпілим.
В задоволенні решти вимог скарги - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1