Ухвала
Іменем України
25 лютого 2019 року м. Київ
справа № 127/29848/18

провадження № 51-691ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 січня 2019 року,
встановив:
Вироком Одеського обласного суду від 18 листопада 1998 року ОСОБА_4 засуджено за п.п. «г», «е», «ж» ст. 93 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК України 1960 року) та призначено йому покарання у виді смертної кари.
Ухвалою Верховного Суду України від 7 травня 1998 року зазначений вирок щодо ОСОБА_4 змінено, його дії перекваліфіковано з п. «г» на п. «з» ст. 93 КК України 1960 року і постановлено вважати його засудженим за п.п. «е», «ж», «з» ст. 93 КК України 1960 року до покарання у виді смертної кари.
17 червня 2000 року постановою Одеського обласного суду ОСОБА_4 замінено смертну кару на довічне позбавлення волі.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі.
25 січня 2019 року ухвалою Вінницького апеляційного суду залишено без змін ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 висловлює вимогу про скасування судових рішень і призначення справи до розгляду в суді першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що призначене йому покарання у виді смертної кари необхідно було замінити на позбавлення волі на строк 15 років.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи у касаційній скарзі та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Як убачається з копій судових рішень, засуджений ОСОБА_4 звернувся до місцевого суду за місцем відбування покарання з клопотанням про звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі у зв`язку з його відбуттям.
29 грудня 1999 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення, яким визнав положення КК України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).
З огляду на це відповідно до Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» (далі Закон № 1483) смертну кару було замінено на довічне позбавлення волі, у зв`язку з чим КК України 1960 року приведено у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. Вказаний Закон № 1483 набув чинності з дня його опублікування, тобто з 29 березня 2000 року.
Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року встановлено, що положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, яким смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію закону в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені КК України 1960 року, до набрання чинності Законом № 1483, у тому числі осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано.
Крім того, у пункті 4 цього Рішення зазначалось, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Таким чином, особам, які були засуджені до покарання у виді смертної кари та щодо яких вироки не були виконані, судові рішення приводились у відповідність із чинним законодавством із заміною смертної кари на довічне позбавлення волі.
Тому доводи засудженого ОСОБА_4 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через заміну призначеного йому покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі є безпідставними.
Ураховуючи викладене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та належним чином мотивував своє рішення.
При перегляді кримінального провадження в апеляційному порядку суд належним чином перевірив доводи, зазначені в апеляційній скарзі засудженого, та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам

ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Таким чином, обставини, які були б підставами для зміни судових рішень судом касаційної інстанції за доводами, наведеними в касаційній скарзі засудженого, відсутні.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 25 січня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3