Ухвала
іменем України
29 січня 2019 року

м. Київ
справа № 755/219/18

провадження № 51-234 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Незавертайлівка Слободзейського району республіки Молдови та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засудженим:

- за ч. 1 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки;
- за ч. 4 ст. 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік;
- за ч. 1 ст. 222 КК до покарання у виді штафу в розмірі 17 тис. грн без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено покарання у виді 2 років обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Згідно з вироком районного суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він у середині жовтня 2012 року, знайшовши на території залізничного вокзалу м. Києва паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 , підробив його, вклеївши фотознімок із власним зображенням, та використав його 26 листопада 2012 року у відділенні ПАТ «Дельта Банк», розташованого на пр. Ю. Гагаріна, 15 у м. Києві, шляхом надання завідомо неправдивої інформації вказаному банку, намагаючись укласти договір споживчого кредиту на суму 8 тис. грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 18 жовтня 2018 року вирок районного суду змінив у частині визначення остаточного покарання. Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, до остаточної міри покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. В іншій частині вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. На його думку, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки суд не навів у ній належних мотивів щодо необґрунтованості доводів, викладених у його апеляційній скарзі. Також прокурор вважає, що апеляційний суд необґрунтовано застосував, передбачений ч. 1 ст. 70 КК принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, при призначенні остаточного покарання засудженому ОСОБА_5 , не надавши оцінку доводам прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ч. 3 ст. 72 КК, що призвело до обрання невиправдано м`якого заходу примусу.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як убачається зі змісту оспорюваної ухвали, апеляційний суд не порушив указаних норм права.
Дотримуючись принципу індивідуалізації, згаданий суд дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням не лише визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й особливостей конкретного кримінального правопорушення.
Водночас апеляційний суд, погодившись із висновком суду першої інстанції про обрану ним міру покарання засудженому ОСОБА_5 у межах санкцій статей 222, 358 КК, урахував особу останнього, який у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, позитивну характеристику за місцем проживання, спосіб життя (раніше несудимий, не одружений, не працює). Крім того, суд визнав щире каяття та сприяння розкриттю злочину як пом`якшуючі покарання обставини, вказавши на відсутність обтяжуючих покарання обставин. Також, судом враховано особливості й обставини вчинення правопорушень, форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, поведінку засудженого під час та після вчинення злочинних дій.
Урахувавши всі обставини, апеляційний суд умотивовано погодився із обґрунтованістю висновку районного суду про міру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання у межах санкцій статей 222, 358 КК.
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням статей 50, 65 КК, а призначене засудженому покарання відповідає його меті, загальним засадам призначення покарання та є справедливим.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при частковому складанні розмір остаточного покарання в усякому разі має бути більшим за розмір кожного з покарань, призначених за окремі злочини.
Як убачається з доданої до касаційної скарги копії вироку районного суду, вказаних вимог закону судом першої інстанції не дотримано.
При призначенні покарання засудженому ОСОБА_5 окремо за ч. 1 ст. 358 КК, ч. 4 чт. 358 КК у виді обмеження волі на певний строк та окремо за ч. 1 ст. 222 КК у виді штрафу у розмірі 17 тис. грн, при цьому застосувавши принцип часткового складання покарань, неправильно визначив засудженому остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, яке фактично відповідає розміру покарання, призначеного останньому за окремий злочин, передбачений ч. 1 ст. 358 КК за сукупністю злочинів.
Виправляючи помилку суду першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано змінив вирок Дніпровського районного суду м. Києва в частині визначення остаточного покарання засудженому ОСОБА_5 на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання (штрафу в розмірі 17 тис. грн та обмеження волі на строк 1 рік) більш суворим (обмеження волі строком на 2 роки) до остаточної міри покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, належним чином вмотивувавши своє рішення.
Підстав вважати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції незаконним у цій частині колегія суддів не вбачає.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора ОСОБА_4 про те, що апеляційний суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосував ч. 3 ст. 72 КК, слід зазначити таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
Проте, як убачається із змісту оскаржуваної ухвали, при визначенні ОСОБА_5 остаточної міри покарання за сукупністю злочинів апеляційний суд застосував не принцип складання різних за видом покарань, а принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що не суперечить ч. 3 ст. 72 КК.
Наведене також узгоджується із роз`ясненнями, які містяться у вказаному пункті постанови Пленуму Верховного суду України, згідно яких за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.
Отже, змінюючи вирок районного суду в частині визначення остаточного покарання засудженому ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції вимог ч. 3 ст. 72 КК не порушив.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви постановлення ухвали судом апеляційної інстанції і положення закону, яким він керувався.
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання засудженому ОСОБА_5 ступеню тяжкості кримінального правопорушення через м`якість, прокурор ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів, і таких даних із змісту судового рішення не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга прокурора та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2018 року стосовно засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3