КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 - ОСОБА_3
за участю секретаря - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0007171 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та представника потерпілого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року, яким
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Цим же вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора - ОСОБА_8
потерпілого - ОСОБА_9
представника потерпілого - ОСОБА_7
захисників - ОСОБА_10
ОСОБА_11
обвинуваченого - ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 4 липня 2014 року приблизно о 23.15 год., керуючи автомобілем «Опель Астра» державний номер знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині по вул. Бальзака зі сторони вул. Драйзера в напрямку проспекту Ватутіна в м. Києві, наближаючись до заїзду на автостоянку «Вигурівщина», яка розташована по вул. Бальзака,3, в м. Києві в порушення вимог:
п. 1.2 Правил дорожнього руху - в Україні встановлено правосторонній рух транспортних засобів;
п.1.3 - учасники дорожнього руху повинні знати та неухильно виконувати вимоги цих правил, а також бути ввічливими;
п.1.1 додатку 2 - вузька суцільна лінія поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах; позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено; позначає межі місць стоянки транспортних засобів, майданчиків для паркування і край проїзної частини доріг, не віднесених за умовами руху до автомагістралей;
п.12.4 - у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60км/год;
п.10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху,
не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою при наближенні до заїзду на автостоянку «Вигурівщина», перевищив встановлені обмеження швидкості для даної ділянки дороги, при перестроюванні та зміні напрямку руху, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Рено Кенго» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , який здійснював маневр повороту ліворуч на вищевказану автостоянку. В результаті порушення зазначених правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_6 водію автомобіля «Рено Кенго» державний номерний знак НОМЕР_2 потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритої травми кісток тазу: переломи даху, заднього і переднього країв вертлюгової западини з переходом на тіло сідничної кістки зліва, що відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Цим же вироком вирішено питання цивільного позову.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу із змінами та доповненнями, в остаточній редакції якої просив вирок суду скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
На обґрунтування зміненої апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що ДТП сталась з вини водія автомобіля «Рено Логан» ОСОБА_9 , який керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та, здійснюючи маневр повороту ліворуч, створив йому небезпеку, в результаті чого і сталось зіткнення. Проте судом не враховано вказані обставини та навмисно відхилено клопотання захисника про витребування справи про адміністративне правопорушення, про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП щодо ОСОБА_9 , чим надано перевагу показанням сторони обвинувачення.

Крім того, як вказує апелянт, під час розгляду справи допущено неповноту судового розгляду, що виразилося в покладенні в основу вироку, як доказів доведення його вини:
- протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та її схеми, які містять неправдиві відомості, щодо наявності дорожньої розмітки на ділянці дороги, де сталось зіткнення. Ним до суду надавалась відповідь Приватного підприємства «Спринт-Магістраль», з якої вбачається, що на проїзній частині вул. О.Бальзака є по одній смузі руху в кожному напрямку, на ділянці вул. К.Маркса до вул. Драйзера с суцільною дорожньою розміткою 1.1, яку поновлено лише 15 липня 2014 року на всьому протязі вказаної ділянки з розривом в районі регульованого пішохідного переходу біля Свято-Троїцького храму;
- протоколу слідчого експерименту від 26 грудня 2014 року, який проведений з порушенням вимог КПК України, що виразилося в проведенні цього експерименту в нічний час, а тому, на думку ОСОБА_6 , докази його вини не були оцінені з точки зору належності та допустимості і необґрунтовано покладені в основу вироку.

Крім цього, як зазначає в апеляційній скарзі обвинувачений, слідчий експеримент від 16 грудня 2014 року за участю потерпілого проводився в денний час, що, на думку, обвинуваченого, повинно бути враховано, оскільки сторони під час проведення слідчих дій користуються рівними процесуальними правами, що вказує на зацікавленість сторони обвинувачення в даному кримінальному провадженні.
Також, вказує, що судом надано перевагу показам потерпілого, які не є чіткими, при цьому його ( ОСОБА_12 ) показання були відхилені у зв`язку з їх необґрунтованістю, чим судом не надано належної та об`єктивної оцінки показам сторін.
Крім того, апелянт зазначає, що з висновку авто-технічного дослідження від 9 вересня 2014 року вбачається, що він не мав технічної можливості уникнути зіткнення шляхом застосування гальмування з моменту виникнення небезпеки, а дії водія ОСОБА_9 не відповідають вимогам п. 10.1 ПДР, проте судом в основу вироку покладено висновок судово-автотехнічної експертизи № 19ат від 28 січня 2015 року, яка проведена з врахуванням слідчого експерименту від 26 грудня 2014 року, який складений з порушенням вимог ч. 4 ст. 223 КПК України.

Також обвинувачений вважає, що наявні в матеріалах справи квитанції та чеки, які пов`язані з транспортними перевезеннями ОСОБА_9 , ніяким чином не підтверджують витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого та наданням йому медичних послуг, у зв`язку з чим судом належним чином не були оцінені вказані докази, та безпідставно враховані як допустимі, що потягло за собою необґрунтоване задоволення позову щодо стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди.
Окрім цього, як зазначає апелянт, під час судового слідства порушено вимоги кримінального процесуального закону, зокрема ч.ч. 2,6 ст. 22 КПК України, що виразилось в неодноразових відмовах в задоволенні клопотань про виклик експерта, витребування документів, чим порушено його ( ОСОБА_12 ) право на захист, оскільки він був позбавлений можливості подання до суду речей, документів та інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацією інших процесуальних прав, передбачених процесуальним законом.

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини справи, вважаючи вирок суду незаконним, просить його скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з постановленням нового вироку, за яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України 2 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки. В решті вирок залишити без змін.

На обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що під час судового розгляду у ОСОБА_6 не виникало бажання вибачитися перед потерпілим, відшкодувати йому завдану шкоду. Навпаки, обвинувачений намагався завадити встановленню істини у справі, зменшити ступінь своє вини і міри відповідальності, уникнути покарання за вчинений злочин та звинуватити потерпілого у дорожньо-транспортній пригоді. При цьому обвинувачений відшкодував витрати на лікування потерпілого в КМЛШМД, а також за пошкоджений паркан.
Крім цього, прокурор вказує в апеляційній скарзі про те, що поведінка ОСОБА_6 свідчить про його небажання стати на шлях виправлення та в повній мірі усвідомити ступінь суспільної небезпеки скоєного ним злочину.
Тому, на думку прокурора, не врахувавши обставини вчинення злочину та поведінки обвинуваченого, судом призначено занадто м`яке покарання, яке не сприятиме виконанню своєї функції - виправлення та перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та в частині цивільного позову, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України 3 роки обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Цивільний позов про відшкодування завданої моральної шкоди задовольнити в повному обсязі, стягнувши з обвинуваченого на користь потерпілого 300000 грн. В решті вирок залишити без змін.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом при призначенні покарання обвинуваченому було враховано тяжкість, суспільну небезпеку, обставини і наслідки вчиненого злочину, невжиття заходів по відшкодуванню заподіяної шкоди, відсутність критичного ставлення до скоєного, проте, не зроблено належних висновків цих обставин та не достатньо враховано їх важливість при призначенні покарання. Оскільки обвинувачений під час судового слідства, намагаючись ввести в оману суд та учасників судового розгляду щодо фактичних обставин справи, намагався виправдати себе, перекладаючи провину на потерпілого.
Крім цього, судом першої інстанції не враховано того, що обвинувачений, не вважаючи себе винним, відшкодував ремонт паркану автостоянки та витрати, пов`язані з перебуванням потерпілого на стаціонарному лікуванні в КМКЛШМД.
Тому за вказаних обставин, зокрема ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, вважає, що покарання, як основне, так і додаткове, необхідно призначити в максимальному розмірі, визначеному санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.

На обґрунтування апеляційної скарги в частині задоволення в повному обсязі цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, зазначає, що заявлена сума обумовлена не бажанням цинічного збагачення, а лише компенсацією за завдані страждання та можливістю повернення потерпілого (за допомогою лікарів) до нормального життя. Оскільки процес реабілітації може затягнутись на невизначений час, під час якого потерпілому можуть завдаватися додаткові страждання, тому визначений розмір відшкодування в сумі 300 000 грн. є обґрунтованим. Окрім того, зазначає, що внаслідок дій обвинуваченого потерпілому з 16 лютого 2015 року надано інвалідність ІІІ групи.

Обвинуваченим ОСОБА_6 подано заперечення на апеляційні скарги прокурора у провадженні та представника потерпілого, в яких обвинувачений вважаючи апеляційні скарги прокурора у провадженні та представника потерпілого безпідставними та необґрунтованими, просить залишити їх без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2015 року апеляційні скарги засудженого, прокурора та представника потерпілого залишено без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_6 від 16 лютого 2015 року без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2016 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_11 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

При новому апеляційному розгляді кримінального провадження в складі колегії судді-доповідача ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_13 , та ОСОБА_2 за клопотанням сторін повторно досліджені докази у кримінальному провадженні: допитані обвинувачений, потерпілий, експерт, досліджені письмові докази, проведені судові дебати.

Разом з тим, Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд міста Києва та Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

Частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, матеріали та документи, пов`язані зі здійсненням судом повноважень, передаються до новоутвореного суду.

Згідно опублікованого в газеті «Голос України» повідомлення Київський апеляційний суд розпочав свою роботу 3 жовтня 2018 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 319 КПК України (в редакції Закону України від 12 липня 2018 року) у разі переведення судді до суду, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція суду, з якого суддя був переведений, такий суддя продовжує розгляд справ, що перебували в його провадженні на момент переведення.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 4 жовтня 2018 року кримінальне провадження передано на розгляд постійно діючої колегії судді в складі судді-доповідача ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

З огляду на викладене, сторона захисту при виконанні колегією суддів вимог ст. 319 КПК України наполягала на новому проведенні процесуальних дій, які вже були здійснені судом до заміни судді, у зв`язку з чим колегія суддів ухвалила про проведення апеляційного розгляду спочатку.

На початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 заявив клопотання про скасування вироку, звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття провадження у справі у зв`язку з цим, одночасно вказавши, що вину свою не визнає у вказаному кримінальному правопорушенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК України апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 3 ст. 285 КПК України у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

З урахуванням невизнання обвинуваченим своєї вини, відповідно до ст. 285 КПК України ОСОБА_6 роз`яснено підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, а також право на розгляд поданих ним та іншими учасниками судового провадження апеляційних скарг, на що обвинувачений надав свою згоду саме на розгляд його клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, підтвердивши, що йому зрозуміла така підстава звільнення від кримінальної відповідальності.

Зважаючи на принцип диспозитивності, що закріплений у п. 19 ч.1 ст. 7, ст. 26 КПК України, відповідно до якого «сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом», - обрання тієї чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого, вислухавши думку захисника, який підтримав клопотання обвинуваченого, вказавши, що в законі відсутні такі визначення, як реабілітуюча та нереабілітуюча підстава, позицію прокурора, яка не заперечувала проти задоволення клопотання, потерпілого, який заперечував проти скасування вироку в частині вирішення питання цивільного позову, а в іншій частині не заперечував проти задоволення клопотання, роз`яснивши ОСОБА_6 наслідки задоволення клопотання, колегія суддів доходить висновку, що клопотання обвинуваченого підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:
1) два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;
2) три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі;
3) п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості;
4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину;
5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 органами досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні 4 липня 2014 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і за вироком суду був визнаний саме у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, вину у вчиненні якого не визнавав.

Санкцією частини 1 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Вказане кримінальне правопорушення відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, оскільки до вказаних злочинів відносяться злочини, за які передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, з урахуванням обставин справи, положень ч. 2 ст. 12, ч. 1 ст. 49 КК України станом на 26 листопада 2018 року сплинув строк 3 роки та закінчились визначені ст. 49 КК України строки давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду.

Матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся або переривався.

На час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції вирок суду, який наразі оскаржується, не набрав законної сили.

Таким чином, підставою звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч.1 ст.49 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг (чч. 2-4 ст. 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно його згода на таке звільнення від кримінальної відповідальності, і таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що у справі наявні умови, які є правовою підставою для прийняття рішення судом апеляційної інстанції про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання обвинуваченим вини є правом, а не його обов`язком, а тому невизнання вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації права обвинуваченого на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений ст. 49 КК України інститут звільнення від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням особи своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, як обов`язкової умови такого звільнення, чинним законодавством не передбачено.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

Оскільки обвинувачений надав згоду на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, відсутні підстави для проведення судового провадження, що включає в себе відповідно до п. 24 ст. 3 КПК України і апеляційне провадження, в повному обсязі в загальному порядку, у зв`язку з чим колегія суддів не надає оцінки доводам апеляційних скарг.

Відповідно до ст.. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

За таких обставин клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст.. 49 КК України підлягає до задоволення, вирок суду скасуванню, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України закриттю.

У зв`язку з тим, що вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 - закриттю, цивільні позови у кримінальному провадженні колегія суддів залишає без розгляду, з роз`ясненням позивачам їх права, відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України, пред`явити цивільний позов в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 376, 286, 284, 404, 405, 417 КПК України, ст. 49 КК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України скасувати.

ОСОБА_6 звільнити від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України закрити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 залишити без розгляду.
Цивільний позов прокуратури Деснянського району м. Києва залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

___________________________ ____________________________ _____________________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3