Дата документу 28.01.2019 Справа № 310/3976/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/3976/18 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/125/19 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 296 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 в режимі відеоконференції з приміщенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, українець, уродженець м. Запоріжжя, маючий середню освіту, студент 2-го курсу Економіко-правничого коледжу Запорізького національного університету, неодружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на користь держави 2127 грн. 38 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 6000 гривень.

Цим же вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, вирок відносно якого ніким не оскаржений.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_10 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, за наступних обставин.

9 травня 2017 року приблизно о 11 годині, знаходячись біля магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого поряд з зупинкою громадського транспорту за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Свободи, ОСОБА_10 , який мав при собі складний ніж, що не є холодною зброєю, та неповнолітній ОСОБА_7 , який мав при собі стартовий пістолет та аерозольний балончик, використовуючи малозначний привід - образливі відгуки ОСОБА_11 в минулому про ОСОБА_10 , діючи умисно, з хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок, демонструючи явну неповагу до суспільства, супроводжуючи свої дії особливою зухвалістю, застосовуючи предмети, спеціально ними пристосовані для нанесення тілесних ушкоджень, підійшли до потерпілого ОСОБА_11 , який разом зі своєю знайомою заходив до магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
Діючи узгоджено з ОСОБА_10 та на його прохання, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_11 , після чого, погрожуючи наявним у нього стартовим пістолетом, діючи з особливою зухвалістю, змусив раніше незнайомого ОСОБА_11 вийти з ним на вулицю, де в той час знаходився ОСОБА_10 .
Після чого ОСОБА_10 , ігноруючи присутність біля них сторонніх осіб, діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок, проявляючи явну неповагу до суспільства, вимовляючи претензії щодо образливих відгуків на свою адресу, ображаючи потерпілого нецензурною лайкою, став погрожувати насиллям ОСОБА_11 та наніс йому декілька ударів в обличчя і один удар в область живота, з особливою зухвалістю став розмахувати ножем біля його обличчя, чим створив реальну погрозу для життя та здоров`я потерпілого.
ОСОБА_7 , стоячи поряд з ОСОБА_10 обличчям до ОСОБА_11 , діючи узгоджено з ОСОБА_10 , направив в сторону потерпілого стартовий пістолет, тим самим погрожуючи потерпілому спричиненням тілесних ушкоджень та створюючи реальну загрозу для його життя і здоров`я.
Далі ОСОБА_10 , продовжуючи свої хуліганські дії, попросив у ОСОБА_7 , наявний у нього аерозольний балон з хімічною речовиною подразливої дії.
ОСОБА_7 , розуміючи, що ОСОБА_10 застосує зазначений балон проти потерпілого, передав балон ОСОБА_10 , після чого той двічі бризнув потерпілому ОСОБА_11 в обличчя з аерозольного балону хімічною речовиною подразнюючої дії, а коли потерпілий присів, закриваючи очі, наніс йому один удар ногою в область тулуба, спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді крововиливу на сльозовій оболонці правої щоки, легкий хімічний опік кон`юнктиви справа, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Хуліганські дії ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , незважаючи на вимоги сторонніх осіб, що знаходились поряд на зупинці громадського транспорту, продовжували протягом 10 хвилин, після чого покинули місце скоєння злочину.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок змінити. Правову кваліфікацію кримінального правопорушення змінити з ч. 4 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, відносно ОСОБА_7 кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, відмовити у стягненні з нього моральної шкоди і судових витрат на користь держави та повернути стартовий пістолет обвинуваченому.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок суду є необґрунтованим через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що з огляду на наявність особистих неприязних стосунків між сторонами конфлікту та перебігу подій, у суду були обґрунтовані підстави для зміни кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення на ч. 1 ст. 125 КК України.

Враховуючи те, що судом першої інстанції було встановлено особисті неприязні стосунки між потерпілим та обвинуваченим, то висновки про наявність мотиву явної неповаги до суспільства в діях ОСОБА_7 є необґрунтованими, не підтверджуються дослідженими доказами та не доведені поза розумним сумнівом.

Вважає припущенням висновки суду про те, що сторонні особи вимагали обвинувачених припинити свої дії, що було проігноровано ними, оскільки вони побудовані на суперечливих показаннях заінтересованих осіб і не знайшли свого категоричного підтвердження іншими доказами.

Також зазначає, що ОСОБА_7 не вчиняв дій щодо спричинення тілесних ушкоджень чи побоїв потерпілому, жодним чином не допомагав у цьому ОСОБА_10 , наміри ОСОБА_7 полягали виключно у розв`язанні суперечки між двома його знайомими, що мали неприязні стосунки, у недопущенні та припиненні бійки між ними, а тому дії обвинувачених заздалегідь не узгоджувались та мали характер раптовості.

Під час провадження в суді першої інстанції не було з`ясовано спосіб та кількість разів демонстрації стартового пістолета ОСОБА_7 , оскільки за показаннями обвинувачених, свідка ОСОБА_12 та самого потерпілого, наданих під час слідчого експерименту, демонстрація стартового пістолету відбулась один раз під час сутички ОСОБА_10 з ОСОБА_11 для недопущення бійки, а за показаннями потерпілого в судовому засіданні, таких демонстрацій було дві, причому перша була вчинена з метою примусити потерпілого вийти з приміщення магазину.

Вказує, що суд першої інстанції належним чином не оцінив висновки експерта № 277 та № 278, відповідно до яких ОСОБА_7 та ОСОБА_10 було спричинено легкі тілесні ушкодження, постанову про закриття кримінального провадження відносно співробітників Бердянського ВП за фактом спричинення тілесних ушкоджень обвинуваченим, у зв`язку з відсутністю в їх діях складу злочину, а також показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які не були піддані сумніву та використані при ухваленні вироку як достовірні докази.

Також вважає суперечливими показання потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 в частині того, чи намагався потерпілий дати відсіч обвинуваченим, або ж поводив себе пасивно, оскільки у випадку, якщо потерпілий намагався захиститись під час конфлікту, то саме він міг нанести тілесні ушкодження обвинуваченим, однак вказану версію суд першої інстанції не перевірив.

Вказує на те, що стартовий пістолет, складний ніж і газовий балончик, які були визнані речовими доказами, необхідно було або повернути власнику або накласти на них арешт. Разом з тим, вказаних дій слідчим зроблено не було, і речовими доказами вони були визнані вже після призначення відповідних експертиз та спливу часу, необхідного для прийняття процесуального рішення щодо тимчасово вилученого майна.

До того ж, вказані речові докази були отримані при застосуванні кайданок щодо обвинувачених, які працівникам поліції опору не чинили та втекти не намагались, тобто було порушено право особи на захист, принцип свободи від самовикриття, і фактично отримано докази внаслідок жорсткого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження.

Вважає недопустимим доказом протокол огляду від 9 травня 2017 року, оскільки огляд проводився до внесення відомостей до ЄРДР, а у вироку помилково зазначено про виявлення та вилучення речових доказів, оскільки у самому протоколі відсутні вказівки про сам факт та місце їх виявлення, до того ж, понятий під № 1 відповідно до протоколу проживає за адресою, де знаходиться нежитлове приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

За наявності суперечливих доказів, суд першої інстанції не навів мотивів, з яких взяв до уваги одні докази і не взяв інші, при цьому надав перевагу показанням потерпілого на іншими дослідженими в суді доказами. Так, показання потерпілого суперечать його власним твердженням, наданим під час слідчого експерименту та зафіксованим у протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення, частково суперечать показанням обвинувачених та свідка ОСОБА_12 щодо перебігу та характеру дій під час конфлікту, показанням свідка ОСОБА_15 щодо факту образ поза очі ОСОБА_10 , а також висновку експерта № 285 щодо характеру та локалізації наявних у нього тілесних ушкоджень.

Крім того, суд не вжив заходів щодо перевірки показань заінтересованих учасників провадження, якими є потерпілий та свідок ОСОБА_12 , яка викликала працівників поліції і під час конфлікту перебувала у приміщенні магазину разом з дівчиною потерпілого.

Також судом недостатньо досліджено розмір заподіяної потерпілому шкоди, оскільки викладені в позовній заяві обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, факт проходження курсу лікування очей та попередження роботодавця про зміну робочого графіку потерпілого належними та допустимими доказами підтверджений не був, до того ж, судом не було враховано вину потерпілого, яка полягала в образі ОСОБА_10 , а також того, що жодних тілесних ушкоджень потерпілому безпосередньо ОСОБА_7 не спричинив.

При встановленні розміру процесуальних витрат не було враховано майновий стан ОСОБА_7 , який не має самостійного заробітку та є студентом денної форми навчання.

Просить повторно допитати потерпілого, дослідити протокол огляду місця події, висновки експерта № 277 та № 278, протокол слідчого експерименту за участю потерпілого, протокол затримання ОСОБА_10 , протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, прослухати запис судового засідання суду першої інстанції від 30 листопада 2017 року в частині допиту свідка ОСОБА_12 .

Від обвинуваченого ОСОБА_10 на адресу апеляційного суду надійшла заява, в якій він погоджується з кваліфікацією своїх дій та підтверджує, що все було саме так, як зазначено в оскаржуваному вироку, просив судове засідання проводити без його участі у зв`язку з тим, що він виїжджає за межі країни.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що суд першої інстанції неповно встановив обставини справи, оскільки неприязні відносини ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повністю виключають кваліфікацію за ст. 296 КК України. Крім того, речові докази були вилучені з порушеннями, оскільки обвинувачених затримали із застосуванням наручників до внесення відомостей до ЄРДР. Також зазначив, що речові докази необхідно було або повернути, або накласти на них арешт, однак нічого з цього зроблено не було. Також звертає увагу на те, що позов про відшкодування моральної шкоди було заявлено до матері ОСОБА_7 ОСОБА_16 , а відповідач в передбаченому законом порядку замінений не був.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційну скаргу свого захисника.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав заяву свого підзахисного про розгляд справи без нього, а також підтримав апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 .

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що суд першої інстанції дослідив всі обставини кримінального провадження, особисті неприязні стосунки між обвинуваченими та потерпілим повністю спростовуються показаннями потерпілого та свідків. З приводу стягнення моральної шкоди зазначила, що у відповідності до ст. 1179 ЦК України, обвинувачені повинні відповідати за завдану ними шкоду самостійно.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 , прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому ОСОБА_7 останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 та ОСОБА_10 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самих обвинувачених, потерпілого, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України не визнав та пояснив, що 9 травня 2017 року приблизно об 11 годині він разом з ОСОБА_10 побачив раніше йому незнайомого ОСОБА_11 , на якого йому вказав ОСОБА_10 та розповів про те, що ОСОБА_11 раніше казав про нього різні негарні речі. ОСОБА_11 був з дівчиною, тому ОСОБА_10 попросив його відкликати ОСОБА_11 в бік для розмови. Після цього він підійшов до ОСОБА_17 біля вхідних дверей до магазину та попрохав його відійти, на що той погодився. Після чого ОСОБА_11 та ОСОБА_10 стали спілкуватися між собою. Обвинувачений повідомив, що він на щось відволікся, а тому не побачив початку конфлікту між ОСОБА_10 та потерпілим, під час якого ОСОБА_10 наніс потерпілому удар по обличчю, а той став у стійку і приготувався давати відсіч. Розуміючи, що може розпочатись серйозна бійка, з метою недопущення цього, він дістав у себе з сумки стартовий пістолет, який носив для оборони від бродячих собак, та тримаючи пістолет в руках, сказав ОСОБА_11 нічого не робити. В цей час ОСОБА_10 дістав ніж і почав тримати його в руках. На вимогу обвинуваченого ОСОБА_10 ніж прибрав та попросив дати йому газовий балончик. Розуміючи, що балончик краще ножа, він передав балончик ОСОБА_10 , який застосував його до потерпілого, бризнувши газом в обличчя. Після цього вони пішли з місця події, де по дорозі викинули балончик у смітник, а стартовий пістолет він заховав під стіною якогось сараю у дворах багатоповерхівок, повз яких вони йшли. Через деякий час їх затримали працівники поліції, почали питати про те, де знаходиться зброя та спричинили тілесні ушкодження, після чого він розповів, де заховав пістолет, а їх затримали та доставили до поліції.
Обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України також не визнав та пояснив, що 9 травня 2017 року він разом з ОСОБА_7 побачив ОСОБА_11 , з яким він декілька разів зустрічався в спортзалі під час тренувань, та який, зі слів ОСОБА_15 казав про нього погані речі. З цієї причини він вирішив поспілкуватись з потерпілим та попросив ОСОБА_7 відкликати його в бік для розмови. Під час розмови потерпілий почав відмовлятись від своїх слів, тоді ОСОБА_10 вдарив потерпілого долонею по обличчю, після чого останній став у бойову стійку. В цей момент ОСОБА_7 дістав зі своєї сумки стартовий пістолет і сказав ОСОБА_11 заспокоїтись, але сварка продовжувалась. Після цього ОСОБА_10 дістав ніж і тримав його перед собою, погрожуючи потерпілому, а потім попросив у ОСОБА_7 газовий балончик. Коли ОСОБА_7 дав йому газовий балончик, то він двічі бризнув газом в обличчя ОСОБА_11 та ще раз вдарив його по обличчю. Після цього вони пішли з місця події через подвір`я багатоповерхівок, балончик викинули в смітник, ОСОБА_7 десь заховав пістолет.

В судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_7 заперечуючи свою винуватість в злісному хуліганстві, стверджували, що вони громадський порядок не порушували, що у них конфлікт з ОСОБА_11 виник на ґрунті особистих неприязних стосунків з причини розповсюдження останнім негативної інформації про ОСОБА_10 , що ніж, стартовий пістолет та газовий балончик вони з собою носили не для вчинення злочинів, а для захисту від бродячих собак та для побутових потреб.
Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту обвинуваченого ОСОБА_7 заперечувала факт того, що обвинувачені грубо порушували громадський порядок, їх мотивом не була явна неповага до суспільства, що супроводжувалась особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинувачених та доведення в повному обсязі їх вини саме у вчиненні хуліганства, групою осіб із застосуванням інших предметів, спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпілий ОСОБА_11 в суді першої інстанції показав, що 9 травня 2017 року приблизно об 11 годині він разом зі своєю дівчиною заходив до магазину, де в цей момент до нього підійшов раніше незнайомий ОСОБА_7 , який смикнув його за руку та запропонував відійти поговорити. Коли він відмовився, то ОСОБА_7 дістав з сумки пістолет і став висловлювати погрозу, яку потерпілий сприйняв як реальну. Поряд з дверима до магазину знаходився ОСОБА_10 , який почав його ображати, висловлював якісь претензії та погрози, після чого наніс декілька ударів руками, від яких він ухилявся та намагався захищатись. Далі ОСОБА_7 знову дістав пістолет та направив на нього, почавши погрожувати. ОСОБА_10 при цьому став розмахувати перед його обличчям ножем, після чого з газового балончика бризнув йому в обличчя, від чого він закрив очі руками та присів, а ОСОБА_10 наніс йому декілька ударів по голові. Також він повідомив, що люди, які були на зупинці і в магазині та спостерігали за діями обвинувачених, робили їм зауваження та вимагали припинити їх дії. Після цього обвинувачені припинили свої дії та кудись пішли, а він зайшов до магазину, де продавець магазину повідомила, що вона викликала поліцію і бачила все через скло вікна. Також потерпілий повідомив, що вважав погрози ножем і пістолетом небезпечними для свого життя та здоров`я та своєї дівчини.
Свідок ОСОБА_12 , яка працює продавцем у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в суді першої інстанції показала, що 9 травня 2017 року приблизно об 11 годині в магазин зайшли дівчина з хлопцем, але хлопця майже висмикнули з магазину два інших хлопця, які були одягнуті в чорне і в камуфляж, один з них був з бородою. Спочатку хлопці сварились між собою словесно, але потім почали руками і ногами бити того хлопця, що був з дівчиною, він намагався захищатись. Потім один з нападників дістав пістолет і погрожував ним, а інший розмахував ножем та бризнув в потерпілого газом з балончика. Все це відбувалось перед вхідними дверима та вікном в магазин біля зупинки громадського транспорту, на якій було багато людей, які робили нападникам зауваження, стали сварити їх, так як вони порушували громадський порядок, заважали людям заходити до магазину.
Свідок ОСОБА_18 в суді першої інстанції показав, що 9 травня 2017 року він разом з ОСОБА_13 був на чергуванні з охорони громадського порядку. В денний час їм повідомили, що з одного з магазинів, який розташований в районі автовокзалу, надійшов виклик через тривожну кнопку. Коли вони приїхали до магазину, продавець їм повідомила, що двоє чоловіків в чорному одязі здійснили напад на хлопця із застосуванням ножа, пістолету та газового балончика. Громадяни, які були на зупинці поряд з магазином обурювались, що в денний час доби таке відбувається в людних місцях, показали куди побігли нападники та підтвердили, що бачили у них ніж та пістолет. Також повідомив, що вони пішли в напрямку, який вказали громадяни і в прохідних дворах зустріли та затримали двох хлопців, які мали схожу з нападниками зовнішність. У ОСОБА_10 вилучили з кишені ніж, а ОСОБА_7 згодом показав місце, де сховав пістолет. Інші працівники поліції, які прибули за викликом, вилучили ніж та пістолет, а також доставили затриманих до відділку поліції.
Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції надав пояснення, аналогічні поясненням свідка ОСОБА_18 .

Підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_18 та ОСОБА_13 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а свідки також приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинувачених з боку потерпілого та свідків.

Показання потерпілого та вищезазначених свідків в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та з дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.

Так, з дослідженого протоколу огляду місця події від 9 травня 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, що об`єктом огляду є ділянка внутрішньої частини двору за адресою: АДРЕСА_2 , де було виявлено пістолет з магазином і двома патронами, ніж та газовий балончик, які в подальшому були запаковані в паперові пакети (т. 2, а.с. 7-10).

З висновку експерта № 2-311 від 19 травня 2017 року вбачається, що пістолет, вилучений під час огляду місця події, вогнепальною зброєю не являється, є стартовим (шумовим), призначеним для імітації ефекту стрільби та подачі звукових сигналів. Наданий пістолет придатний до проведення пострілів холостими (шумовими) патронами. 2 патрони, які були також виучені під час огляду місця події, являються холостими (шумовими) пістолетними патронами, які придатні до проведення пострілу (т. 2, а.с. 53-58).

З висновку експерта № 13-308 від 19 травня 2017 року вбачається, що наданий на дослідження ніж, вилучений під час огляду місця події, не являється холодною зброєю та був виготовлений промисловим способом (т. 2, а.с. 60-64).

З висновку експерта № 6-199 від 26 червня 2017 року вбачається, що наданий на дослідження аерозольний балон містить спеціальну хімічну речовину (отруйну речовину подразнюючої дії) капсаїцин (т. 2 а.с. 67-70).

З висновку експерта № 285 від 11 травня 2017 року вбачається, що у ОСОБА_11 має місце крововилив на слизовій оболонці правої щоки та легкий хімічний опік коньюктиви справа, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Крововилив утворився від дії тупого предмета, а хімічний опік від дії хімічного реагенту. Таким чином, ОСОБА_11 було спричинено не менш ніж 2 травматичних впливи в ділянки, описані вище (т. 2, а.с. 50).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 12 червня 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, як потерпілий ОСОБА_11 продемонстрував, що відбулось 9 травня 2017 року приблизно об 11 годині між ним та обвинуваченими. Так, він разом з дівчиною знаходився біля магазину «Поляна», де його покликав на вулицю ОСОБА_7 . Біля магазину ОСОБА_7 почав погрожувати йому пістолетом, який направив у сторону його ніг, а ОСОБА_10 погрожував йому ножем, бризнув в обличчя газовим балончиком та вдарив по обличчю рукою (т. 2, а.с. 19-22).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 12 червня 2017 року та фототаблиці до нього вбачається, як ОСОБА_10 продемонстрував, що відбулось між ним, ОСОБА_7 та потерпілим 9 травня 2017 року приблизно об 11 годині. Так, він разом з ОСОБА_7 біля магазину «Поляна» підійшов до раніше знайомого ОСОБА_11 , для того щоб поговорити з останнім, оскільки той протягом двох років ображав його та казав іншим особам, щоб вони з ним не спілкувались. Під час конфлікту він наніс ОСОБА_11 один удар долонею в область обличчя. Після цього ОСОБА_7 направив у сторону ніг потерпілого пістолет, а ОСОБА_10 продемонстрував потерпілому ніж і з газового балончика бризнув йому в обличчя. Про те, що ОСОБА_7 буде діставати пістолет і газовий балончик він не знав, оскільки це було ініціативою самого ОСОБА_7 (т. 2, а.с. 33-37).

Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_7 та ОСОБА_10 вчинили саме хуліганство із застосуванням предмета, спеціального пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції врахував лише показання потерпілого і не взяв до уваги докази, що їх спростовують.

Так, потерпілий ОСОБА_11 надав суду повністю логічні та змістовні пояснення з приводу обставин вчинення щодо нього злочину, його показання повністю узгоджуються з показаннями допитаних в судовому засіданні свідків та з іншими дослідженими доказами.

Крім того, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, в тому числі і надані стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та відкидає докази захисту.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу покладення в основу обвинувального вироку в якості доказів показань свідків, які є суперечливими та такими, що викликають сумніви у їх достовірності, то ці доводи також спростовуються матеріалами кримінального провадження, зокрема технічними записами судових засідань та мотивувальною частиною вироку, з яких вбачається, що показання цих свідків викладені в обсязі, необхідному та достатньому для встановлення фактичних обставин вчиненого злочину, вказані показання свідків є логічними та послідовними, повністю узгоджуються між собою щодо істотних обставин справи та узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами і не узгоджуються щодо істотних обставин вчиненого злочину лише з показаннями обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_10 .

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу розбіжностей в показаннях потерпілого ОСОБА_11 , наданих ним під час проведення слідчого експерименту на стадії досудового розслідування та в суді, і неврахування цих розбіжностей судом, то вони, як вважає колегія суддів, є необґрунтованими і також спростовуються матеріалами кримінального провадження, оскільки щодо істотних обставин події показання потерпілого є логічними і послідовними, вони повністю узгоджуються між собою як під час проведення слідчого експерименту за його участі на стадії досудового розслідування, так і в суді, а з урахування проміжку часу, який минув з моменту вчинення злочину до моменту надання потерпілим показань в суді першої інстанції, вказані в апеляційній скарзі неточності не є істотними та такими, що вплинули або могли вплинути на правильність висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність в діях обвинувачених складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України у зв`язку з наявністю особистих неприязних стосунків між сторонами конфлікту з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку обґрунтовано встановив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_10 своїми умисними узгодженими спільними діями нанесли потерпілому ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливу на слизовій оболонці правої щоки та легкого хімічного опіку коньюктиви справа.

Незважаючи на те, що їх протиправні дії починались на ґрунті особистих неприязних стосунків між ОСОБА_10 та потерпілим, в подальшому вони переросли у грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю.

Безумовним підтвердженням цього є те, що вказані події відбулись в денний час доби у святковий день на вулиці біля магазину поряд із зупинкою громадського транспорту, протиправні дії обвинувачених супроводжувалось тимчасовим припиненням нормальної діяльності магазину, до якого людям важко було потрапити через те, що все відбувалось на порозі магазину, а також те, що обвинувачені тривалий час уперто не припиняли свої дії, незважаючи на зауваження оточуючих їх громадян.

Факт наявності неподалік від місця події значної кількості людей, які стали свідками протиправних дій обвинувачених, не викликає жодних сумнівів, оскільки вказані висновки повністю підтверджуються показаннями потерпілого та свідків, їх показання в цій частині є логічними і послідовними і у колегії суддів відсутні підстави для визнання їх недостовірними.

До того ж, на користь версії обвинуваченого ОСОБА_7 щодо наявності особистих неприязних стосунків між обвинуваченими та потерпілим, окрім іншого, також жодним чином не свідчать показаннями як самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який повідомив, що раніше потерпілого не знав, так і показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 , який підтвердив, що фактично конфлікт виник через незначний привід.

Також не викликає сумнівів наявність у діях обвинувачених такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (ч. 4 ст. 296 КК), слід враховувати, що ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомогою названих предметів заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли використання цих предметів під час учинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», спеціально пристосованими для нанесення тілесних ушкоджень слід визнавати предмети, які пристосовані винною особою для цієї мети наперед або під час учинення хуліганських дій, а заздалегідь заготовленими - предмети, які хоч і не зазнали якоїсь попередньої обробки, але ще до початку хуліганства були приготовлені винним для зазначеної мети. Використання при вчиненні хуліганства ножів, які не належать до холодної зброї, інших предметів господарсько-побутового призначення, спеціальних засобів (гумового кийка, газових пістолета, балончика, гранати, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії), пневматичної зброї, сигнальних, стартових, будівельних пістолетів, ракетниць, вибухових пакетів, імітаційно-піротехнічних та освітлюваних засобів, що не містять у собі вибухових речовин і сумішей, а також інших спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень знарядь злочину є підставою для кваліфікації дій винної особи за ч. 4 ст. 296 КК не тільки в тих випадках, коли вона заподіює ними тілесні ушкодження, а й тоді, коли ця особа за допомогою зазначених предметів створює реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Враховуючи, що висновками експертів встановлено неналежність пістолета і ножа до вогнепальної та холодної зброї відповідно, то вказані предмети відносяться до спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень в розумінні ч. 4 ст. 296 КК України, а тому підставою для кваліфікації дій обвинувачених за вказаною статтею є не тільки застосування газового балончика, а і створення загрози для життя і здоров`я потерпілого, яку він сприймав як реальну, за допомогою ножа та стартового пістолета.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність узгодженого характеру дій обвинувачених та спільного умислу, оскільки ОСОБА_7 не вчиняв дій щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілому і жодним чином не допомагав ОСОБА_10 в цьому.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22 грудня 2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство», при вчиненні хуліганства групою осіб за ч. 4 ст. 296 КК можуть бути кваліфіковані дії тих його учасників, які особисто застосували зброю або інший предмет, спеціально пристосований чи заздалегідь заготовлений для нанесення тілесних ушкоджень, а також тих осіб, які хоча самі й не застосовували зазначених знарядь, але дали згоду чи в інший спосіб сприяли їх застосуванню іншими виконавцями цього злочину. Якщо один з учасників злочину застосував такі знаряддя без відома інших, то відповідальність за ч. 4 ст. 296 КК має нести лише він.

Вирішуючи питання про кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належним чином оцінив поведінку останнього під час нанесення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень потерпілому шляхом нанесення ударів руками в обличчя, погрози ножем та бризкання газовим балончиком, й прийшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 своєю мовчазною згодою підтвердив свою подальшу участь у скоєному злочині, зважаючи на те, що обвинувачений, маючи змогу припинити свою участь ньому, не відійшов від учасників конфлікту, не намагався припинити злочинні дії ОСОБА_10 , не вчинив інших дій, спрямованих на добровільну відмову від доведення злочину до кінця, не заперечував проти дій співучасника і більш того, продовжував спільно з ним вчинення активних дій, направлених на створення реальної загрози для життя та здоров`я потерпілого.

На підтвердження того, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , були об`єднані єдиним спільним умислом на вчинення хуліганства, також свідчить поведінка обвинуваченого безпосередньо під час його вчинення, яка полягала у тому, що ОСОБА_7 самостійно дістав пістолет і направив його у сторону ніг потерпілого, саме він на прохання ОСОБА_10 передав йому газовий балончик, повністю усвідомлюючи можливість його використання ОСОБА_10 для заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.

Доводи апеляційної скарги про невстановлення того, скільки разів ОСОБА_7 було продемонстровано пістолет на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки факт демонстрації пістолета в судовому засіданні підтверджували не тільки потерпілий та свідок ОСОБА_12 , а і самі обвинувачені, натомість кількість таких демонстрацій на кваліфікацію дій обвинувачених за ч. 4 ст. 296 КК України жодним чином не впливає.

Крім того, наявними матеріалами кримінального провадження повністю спростовані твердження ОСОБА_7 про застосовування до нього методів фізичного впливу при затриманні, і ці доводи колегія суддів вважає намаганням обвинуваченого ухилитися від відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, оскільки вони повністю спростовуються дослідженими під час судового розгляду доказами.

Постановою слідчого в ОВС слідчого відділу управління прокуратури Запорізької області радника юстиції ОСОБА_19 від 28 липня 2017 року, було закрито кримінальне провадження за заявою захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях співробітників поліції складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, і в матеріалах справи відсутні відомості про її скасування чи оскарження в судовому порядку (т. 1, а.с. 89-92).

З огляду на це, суд першої інстанції обґрунтовано не брав до уваги висновки експертів № 277 та № 278 від 10 травня 2018 року про наявність у обвинувачених легких тілесних ушкоджень, оскільки суд першої інстанції розглядає провадження в межах пред`явленого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а в межах даного кримінального провадження, факт наявності чи відсутності у обвинувачених легких тілесних ушкоджень не є істотним при вирішення питання про доведеність їх вини у вчиненні інкримінованих їм злочинів (т. 1, а.с. 189, 191).

З урахуванням цього, також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо кваліфікації дій за ст. 125 КК України, оскільки окремо за цією статтею дії обвинувачених кваліфіковані не були, а тому вказане питання не є предметом розгляду в цьому провадженні у відповідності до меж судового розгляду, визначених у ст. 337 КПК України, до того ж наслідки у вигляді легкого ступеню тілесного ушкодження, виявлені у потерпілого, повністю охоплюються складом інкримінованого обвинуваченим злочину та додаткової кваліфікації не потребують.

Також колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо необхідності визнання стартового пістолета, ножа та газового балончика недопустимими доказами з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав до суду клопотання, в якому просив визнати вищевказані речові докази недопустимими, натомість, безпосередньо дослідити їх в судовому засіданні він не просив, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано оцінив їх та взяв до уваги як докази на підтвердження винуватості обвинувачених (т. 1, а.с. 117-119).

Крім того, походження цих речових доказів належним чином задокументовано, обставини їх виявлення, так само, як і факт їх застосування під час конфлікту обвинувачені не спростовували, до того ж, вони були визнані речовими доказами в передбаченому кримінальним процесуальним законодавством порядку, що підтверджується постановами про визнання та приєднання до матеріалів провадження речових доказів від 2 червня 2017 року (т. 2, а.с. 11, 12).

Разом з тим, доводи апеляційної в частині необхідності повернення речових доказів, є аналогічними тим, які були перевірені слідчим суддею Бердянського міськрайонного суду Запорізької області, який проаналізувавши їх, прийшов до обґрунтованого висновку про їх неспроможність, з викладенням в ухвалі від 16 червня 2017 року мотивів, з якими колегія суддів повністю погоджується (т. 2, а.с. 13).

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги з приводу необхідності визнання протоколу огляду від 9 травня 2017 року недопустимим доказом, оскільки проведення огляду до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань допускається нормами кримінального процесуального законодавства, зокрема частиною 3 ст. 214 КПК України.
Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України прийняв обґрунтоване рішення в частині вирішення питання щодо речових доказів та їх нищення, до того ж, з огляду на ч. 12 ст. 100 КПК України, у разі наявності спору про належність речей, обвинувачений не позбавлений права звернутися до суду для вирішення цього питання в порядку цивільного судочинства.

Інші доводи апеляційної скарги щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що приймаючи рішення в частині стягнення процесуальних витрат, суд першої інстанції належним чином не врахував, що солідарне стягнення витрат на проведення експертизи процесуальним законом не передбачене, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Відповідно до п.п. 13 ч. 1, ч. 3 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, якщо обвинувачуються декілька осіб, суд вирішує питання зазначені в цій статті, окремо щодо кожного обвинуваченого.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 373 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.

Згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» № 11 від 7 липня 1995 року, у справі, в якій засуджено декілька осіб, судові витрати мають визначатися в певних частках з рахуванням ступеня вини та майнового стану кожного із засуджених.

Проте, ухвалюючи обвинувальний вирок, в порушення зазначених вимог кримінального процесуального закону, суд першої інстанції не визначив розмір процесуальних витрат, які мають бути компенсовані кожним обвинуваченим, вказавши у резолютивній частині вироку, що судові витрати на залучення експертів підлягають стягненню в солідарному порядку з обвинувачених, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку про необхідність виключення з вироку посилання на стягнення з обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_10 витрат на залучення експертів в солідарному порядку.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з апеляційними доводами в частині того, що рішення суду першої інстанції про задоволення цивільного позову потерпілого про відшкодування моральної шкоди в розмірі 6000 гривень є необґрунтованим, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України особа, який кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною 3 статті 348 КПК України встановлено, якщо у кримінальному провадженні пред`явлено цивільний позов, головуючий запитує обвинуваченого, цивільного відповідача, чи визнають вони позов.

Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, чи підлягає задоволенню цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Таким чином, наведеними вище нормами кримінального процесуального закону встановлено, що обставини, викладені у цивільному позові, розмір завданої шкоди, належать до тих, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та з`ясуванню судом під час ухвалення судового рішення.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_11 було подано цивільний позов про солідарне стягнення з ОСОБА_10 та законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_16 на його користь моральної шкоди в розмірі 6000 гривень (т. 1, а.с. 80-81).

Разом з тим, з огляду на ст. 51 ЦПК України, суд може залучити до участі співвідповідача або замінити неналежного відповідача тільки за клопотанням позивача, чого в даному кримінальному провадженні потерпілим ОСОБА_11 зроблено не було, а тому суд першої інстанції не мав підстав стягувати моральну шкоду безпосередньо з обвинуваченого ОСОБА_7 .

З урахуванням наведеного, у колегії суддів відсутні підстави для залишення вироку суду в частині вирішення цивільного позову без змін, з огляду на що, переглядаючи рішення в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду в цій частині підлягає скасуванню із призначенням розгляду в порядку цивільного судочинства, під час якого суду першої інстанції у відповідності до вимог цивільного та цивільно-процесуального законодавства слід прийняти законне та обґрунтоване рішення.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 , ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 скасувати і призначити новий розгляд цивільного позову в порядку цивільного судочинства.

Виключити з резолютивної частини вироку суду посилання про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_7 , ОСОБА_10 на користь держави судових витрат на залучення експертів.

Стягнути з ОСОБА_7 , ОСОБА_10 судові витрати на залучення експертів на користь держави в дольовому порядку, а саме по 1063 (однієї тисячі шістдесят три) гривні 69 копійок з кожного.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4