УХВАЛА

Іменем України
07 лютого 2018 року м. Фастів
Колегія суддів Фастівського міськрайонного суду Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
під час судового засідання у кримінальному провадженні № 004476 від 01.10.2014 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.126, ч.2 ст.186, ч.3 ст.357, ч.1 ст.115 КК України, -

встановила :
Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , посилаючись на вагомість доказів обвинувачення ОСОБА_6 серед інших у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, наявних ризиків переховування обвинуваченого від суду, вважав за необхідне продовжити йому строки тримання під вартою на максимальний строк.

Клопотання прокурор мотивував вагомістю доказів обвинувачення ОСОБА_6 серед інших у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, тяжкістю покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, що вік та стан здоров`я обвинуваченого не перешкоджають утримуватися у місцях попереднього ув`язнення, відсутністю у обвинуваченого постійного місця роботи, тобто відсутність законного джерела доходів,, відсутністю стійких соціальних зв`язків на території м.Біла Церква та останній є особою, що є емоційно стабільною.
Захисник ОСОБА_7 , якого підтримав обвинувачений ОСОБА_6 проти клопотання прокурора заперечив, та заявив клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.
Своє клопотання обґрунтував тим, що ОСОБА_6 тривалий час перебуває під вартою та відсутністю ризиків, які були підставами для застосування міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, суд приходить до наступного.
Заперечуючи проти клопотання захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт прокурор вказує на наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме: що обвинувачений може переховуватись від суду, впливати на свідків, потерпілого, іншим способом перешкоджати кримінальному провадженню.
Але такі посилання на наявність всіх цих ризиків є непереконливими, оскільки відповідні докази, які підтверджують наявність у ОСОБА_6 таких намірів, прокурором не надано.
Лише зазначення прокурором, що обвинувачений, знаходячись на свободі, буде впливати на свідків, говорять лише про можливість існування передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України ризику щодо незаконного впливу на таких свідків, але ні в якій мірі не обґрунтовують недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання зазначеним ризикам.
Щодо можливості впливу на потерпілого і інших осіб, то за відсутності належних обґрунтувань та доказів на підтвердження існування такого ризику,суд може розцінити вказане твердження лише як припущення прокурора.
Не зазначив прокурор і про те, яким же чином ОСОБА_6 може перешкоджати кримінальному провадженню, або на підставі яких відомостей чи даних прокурор обґрунтовує наявність ризику, передбаченого п. 4 ч.1 ст.177 КПК України.
Доводячи недостатність застосування в даному випадку більш м`яких заходів для запобігання ризику, прокурор також вказував на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 , проте, вказані твердження не може бути прийнято до уваги, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої 04 листопада 1950 року та ратифікованої Україною 17 липня1997 року, а також практики Європейського суду з прав людини.
Так, рішенням Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року у справі «Мамедова проти Росії», визначено, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину. Якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою обвинуваченого у правопорушенні особи, така особа завжди має бути звільнена після затримання і перебувати на волі до початку судового розгляду її справи (див. рішення Суду у справі «Вемгофф проти Німеччини).
Згідно ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
При вирішенні питання про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу прокурор не довів, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту не забезпечить виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі "Шишков проти Болгарії", пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі "Тасе проти Румунії").
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України" вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Ненаведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України").
Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Оцінюючи в сукупності доцільність подальшого продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 та можливість застосування щодо обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, суд враховує, що судовий розгляд по кримінальному провадженню не закінчено, ОСОБА_6 обвинувачуються серед інших у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, а тому тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його виним, на думку суду, свідчить, що ризик можливого переховування від суду, який став підставою обрання щодо обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, продовжує існувати, однак не є настільки суттєвим, що сам по собі потребує застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Таким чином, на думку суду,запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту забезпечить виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків та попередить можливе переховування від правосуддя.
На думку колегії суддів, з врахуванням його віку, стану здоров`я, маючого постійне місце проживання, що підтверджується довідками з місця проживання та про склад сім`ї Управління Адміністративних послуг Білоцерківської міської ради № 425 від 18.01.2018 року, копієй свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВВ № 000500 від 29.06.2009 року, конкретних обставин справи у їх сукупності, дає підстави для застосування до нього менш суворого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК України.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 176, 177, 183, 372, 376 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 відмовити.
Клопотання захисту та обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з носінням електронного засобу контролю строком на два місяці, а саме, до 07 квітня 2018 року, включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 такі обов`язки:
- прибувати до суду за першою вимогою;
- заборонити обвинуваченому ОСОБА_6 залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
- негайно повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
- не відвідувати місця загального відпочинку людей, заклади, у яких дозволяється вживання алкогольних напої.
- не залишати без дозволу слідчого або суду місце постійного проживання.
- носити електронний засіб контролю.
Контроль за виконанням даного запобіжного заходу покласти на органи внутрішніх справ за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_6 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

ОСОБА_1

Судді:

ОСОБА_2

ОСОБА_3