Справа №585/3529/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/157/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Самовільне зайняття земельної ділянки та самовільне будівництво
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 585/3529/16-к за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 вересня 2017 року, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Вовни Шосткинського району Сумської області, мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний невинуватим та виправданий за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

В поданій апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог КПК і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки при здійсненні розрахунку завданої шкоди була використана площа земель, зазначена у державній статистичній звітності, а не самовільно зайнятих земельних ділянок, розмір яких повністю підтверджується матеріалами кримінального провадження, суд послався на нормативно-правовий акт, який втратив чинність, і не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Крім того, слідчий та прокурор не повинні були звернутися до експерта для визначення розміру збитків, оскільки розрахунок проведений на підставі спеціального нормативно-правового акта, а сплачена підприємством сума орендної плати не може братися до уваги при розрахунку шкоди. При кваліфікації дій ОСОБА_9 вказано про завдання значної шкоди, оскільки в обвинувальному акті містяться відповідні посилання, на що сам суд вказав в мотивувальній частині вироку, а суд безпідставно не взяв до уваги належних та допустимих доказів, які підтверджують факт здійснення підприємством сільськогосподарської діяльності на самовільно зайнятих земельних ділянках. Також зазначає, що у вироку не вказаний номер кримінального провадження.

В запереченнях на вказану вище апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_12 зазначив про необґрунтованість її доводів, оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27.09.2017 ОСОБА_9 визнаний невинуватим та виправданий за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України.

Відповідно до обвинувального акта органом досудового розслідування ОСОБА_9 пред`явлене обвинувачення в тому, що він у період часу з березня по вересень 2014 року, перебуваючи на посаді директора ТОВ «ім. Браташа», знаючи, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності на території Малобубнівської сільради, підприємству у володіння, користування чи власність в установленому порядку не надавались, жодних правочинів щодо цих земельних ділянок її власником не укладалось, розпорядився використовувати зазначені земельні ділянки шляхом обробки, внесення міндобрив, засобів захисту рослин, вирощування кукурудзи на зерно та збору врожаю за допомогою сільськогосподарської техніки та осіб ПрАТ «Райз-Максимко», чим вчинив самовільне зайняття земельних ділянок загальною площею 252,1 га та завдав значної шкоди державі у розмірі 218132,05 грн., що у 358 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Розглянувши кримінальне провадження, дослідивши всі обставини та оцінивши надані прокурором докази, суд першої інстанції встановив факт користування ТОВ «ім. Браташа» (директором якого був обвинувачений) земельною ділянкою державної власності на території Малобубнівської сільради після закінчення дії договору оренди у період з березня по вересень 2014 року за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування. В той же час, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність об`єктивної сторони інкримінованого злочину, зокрема значної шкоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, оскільки розмір такої шкоди був визначений не в установленому законом порядку. При цьому підприємство сплачувало орендну плату за користування землею, а надані стороною обвинувачення докази є неналежними. Крім того, в обвинувальному акті при кваліфікації дій ОСОБА_9 вказано лише про самовільне зайняття земельної ділянки без завдання значної шкоди.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні, просила скасувати вирок суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 і п.3 ч.1 ст.409 КПК, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Слід зазначити, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч.1 ст.412).

Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду і суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки (п.1 і п.2 ч.1 ст.411 КПК).

Розглянувши кримінальне провадження та виправдавши ОСОБА_9 за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК, суд першої інстанції встановив факт користування ТОВ «ім. Браташа» (директором якого був обвинувачений) земельною ділянкою за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, але в той же час суд визнав недоведеним розмір шкоди, зазначений в обвинувальному акті, який є обов`язковим елементом об`єктивної сторони вказаного злочину та підлягає доказуванню.

Зазначені висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не є достатньо обґрунтованими та належним чином вмотивованими, а також не в повній мірі відповідають як фактичним обставинам кримінального провадження, так і вимогам кримінального процесуального закону.

Зокрема, як було зазначено вище та як вбачається з вироку, виправдовуючи ОСОБА_9 суд першої інстанції визнав доведеним самовільне зайняття земельної ділянки, на відміну від розміру завданої шкоди.

Будучи допитаним під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 категорично заперечив свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК, та пояснив, що з 2010 року він був найманим працівником ТОВ «ім. Браташа», яке відповідно до договору оренди мало в користуванні земельну ділянку на території Малобубнівської сільради. До закінчення дії вказаного договору він подав клопотання про його продовження, оскільки підприємство мало першочергове право на подальшу оренду. Відмови в укладенні договору він не отримував, натомість від головного управління Держземагенства у Сумській області (далі Держземагенство) надходили листи із вимогою надати певні документи. З метою продовження договору оренди землі було замовлено виготовлення технічної документації, але до закінчення дії договору документи оформлені не були. При цьому листи-попередження про необхідність звільнення земельної ділянки він не отримував, а тому вважав, що ТОВ «ім. Браташа» має переважне право на продовження договору оренди.

Спростовуючи показання обвинуваченого у вказаній частині, суд першої інстанції послався на показання свідків, письмові докази (документи), а також на лист управління Держземагенства від 11.04.2014 на ім`я директора ТОВ «ім. Браташа» ОСОБА_9 про неможливість продовжити договір оренди від 03.10.2008 через припинення його дії та повернення земельної ділянки, яка фактично перебуває у користуванні товариства, після обстеження та підписання акта приймання-передачі.

Однак, наводячи відповідні мотиви, суд першої інстанції не дав належної оцінки показанням обвинуваченого та обставинам, які мали місце до та після закінчення дії договору оренди земельної ділянки.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що 29.07.2008 між Роменською РДА та ВСК «ім. Браташа» був укладений договір земельної ділянки на території Малобубнівської сільради строком на 5 років (договір зареєстрований 03.10.2008).

Згідно Статуту ТОВ «ім. Браташа» товариство є правонаступником ВСК «ім. Браташа».

У зв`язку із закінченням строку дії договору оренди 03.10.2013 Держземагенство своїм листом від 08.05.2013 повідомило ВСК «ім. Браташа» про можливість скористатися переважним правом поновлення договору оренди земельної ділянки, на що за підписом директора ТОВ «ім. Браташа» ОСОБА_9 управлінню був направлений лист з відповідним проханням.

За наслідками розгляду вказаного звернення Держземагенством направлено листа від 09.07.2013 про необхідність внесення змін до Державного земельного кадастру, а також розробки технічної документації про нормативно грошову оцінку земельних ділянок, що знаходилися в оренді, на виконання якого ОСОБА_9 направлені відповідні витяги.

Після цього, ОСОБА_9 був направлений лист від 25.09.2013, згідно якого в ході розгляду наданих матеріалів виявлені певні розбіжності, зокрема щодо виду угідь, які значаться в договорі оренди із змінами (рілля) та у технічній документації із землеустрою і витягах (рілля та сіножаті), а також щодо площі земельної ділянки, яка, згідно документації становила 247,5019 га, відповідно до клопотання 218,0595 га, у зв`язку з чим останній листом від 14.10.2013 запропонував управлінню внести відповідні зміни до договору оренди земельної ділянки. Оскільки відповіді на вказаний лист не було, то ОСОБА_9 звернувся з повторним клопотанням.

15.11.2013 Держземагенством надана відповідь про неможливість внесення змін до договору оренди земельних ділянок через надання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а не технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, оскільки через вилучення частини площі земельних ділянок змінювалася конфігурація та площа земельних ділянок, які орендувалися.

У своєму листі від 13.03.2014 ОСОБА_9 зазначив про дотримання як умов договору, так і всіх зауважень, технічна документація була розроблена та надана Держземагенству, тому він просив надати відповідь про причину не поновлення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до листа Держземагенства від 11.04.2014 директору ТОВ «ім. Браташа» ОСОБА_9 відмовлено в поновленні договору оренди земельної, оскільки у встановлений законом строк не досягнуто домовленості щодо істотних умов договору, а тому вказане підприємство втратило переважне право на його укладення.

Таким чином, судом не спростовані показання обвинуваченого про те, що він звернувся до відповідного державного органу з клопотанням про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки до закінчення його дії, маючи на те переважне право, але через незалежні від нього причини (зміна цільового призначення, зміна конфігурації та площі земельних ділянок, які орендуються тощо) йому кожного разу висували вимогу надати нові документи для продовження дії договору, які не були виготовлені своєчасно через об`єктивні причини.

При цьому, суд першої інстанції не з`ясував, чи були правомірними дії Держземагенства щодо надання тих чи інших документів, чи мали такі вимоги правове підґрунтя, що призвело до остаточного результату у виді відмови ТОВ «ім. Браташа» в укладенні договору оренди земельної ділянки на новий строк, що також має суттєве значення у вирішенні питання про винуватість або навпаки про невинуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину.

Поряд із цим, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність розміру завданої шкоди, оскільки для визначення точних розміру, площі та розташування самовільно зайнятої земельної ділянки не проводилося обстеження в установленому порядку, в тому числі із залученням спеціаліста з геодезії, натомість при проведенні розрахунку фактично був використаний розмір площі, зазначений у державній статистичній звітності. Крім того, суд першої інстанції встановив відмінності щодо площі земельної ділянки, яка вказана в обвинувальному акті, протоколах огляду місця події, акті обстеження земельної ділянки та актах виконаних робіт.

Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції визнав акт обстеження земельної ділянки № 177-1 від 28.11.2014, акт перевірки дотримання суб`єктами господарювання вимог законодавства № 498-1 від 28.11.2014 та розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки ТОВ «ім. Браташа» від 28.11.2014 неналежними доказами.

Разом з тим, суд першої інстанції не обгрунтував належним чином такі висновки та не навів достатніх мотивів, з яких він виходив визнаючи вказані докази неналежними, оскільки у вироку не вказано, чому вони прямо чи непрямо не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст.85 КПК).

Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.197-1 КК полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки, яким завдано значної шкоди, розмір якої розраховується у відповідності до Методики визначення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу (затверджена постановою КМУ № 963 від 25.07.2007).

Однак, жодного аналізу даному нормативному акту з точки зору визначення шкоди у передбачений законодавством спосіб у вироку не надано, хоча порядок визначення збитків власникам землі встановлюється КМУ (ч.3 ст.157 ЗК).

Також у вироку містяться посилання на норми ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» № 963-VI від 19.06.2003, Положення про державну інспекцію сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (затверджена наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 770 від 23.12.2011) в частині покладених на інспекцію сільського господарства завдань, зокрема, щодо обстеження земельних ділянок, яким заподіяна внаслідок їх самовільного зайняття та розрахунку розміру шкоди, а також на Порядок планування та здійснення контрольних заходів з питань перевірки стану дотримання суб`єктами господарювання вимог земельного законодавства (затверджена наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 132 від 25.02.2013), яким визначені підстави для здійснення позапланового заходу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, позапланова перевірка дотримання ТОВ «ім. Браташа» вимог земельного законодавства здійснена на підставі наказу від 21.11.2014 № 1304 та направлення на перевірку від 21.11.2014 № 280. При цьому, в матеріалах провадження є постанова слідчого від 19.11.2014 про призначення виїзної позапланової перевірки з питань дотримання ТОВ «ім. Браташа» вимог земельного законодавства.

Вказані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, оскільки не було з`ясовано, яка конкретна обставина стала підставою для призначення та проведення позапланової перевірки, що також має суттєве значення для правильного вирішення даного кримінального провадження.

Крім того, суд першої інстанції вмотивував своє рішення наказом Держземагенства та Державної інспекції з контролю за використанням і охороною земель від № 110 від 12.09.2007 «Про затвердження Методичних рекомендацій щодо застосування Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу (затверджена постановою КМУ № 963 від 25.07.2007), який згідно наказу Держкомзему № 478 втратив чинність 17.06.2010.

Суд першої інстанції не обґрунтував належним чином також свої висновки і відносно того, чому розмір, площу та розташування самовільно зайнятої земельної ділянки неможливо визначити виключно на підставі даних, які містяться в протоколах огляду місця події, статистичних звітах про площу обробітку, інформації із відділу Держкомзему у Роменському районі, актів виконаних робі та інших документів, оскільки встановлені судом відмінності щодо площі земельної ділянки не можуть беззаперечно вказувати на недопустимість наданих прокурором доказів. При цьому не враховано, що загальна площа земельної ділянки не є меншою від тієї, яка взята для розрахунку шкоди, і не зазначено про законодавчий акт, яким встановлено обстеження земельної ділянки із залученням спеціаліста з геодезії при здійсненні розрахунку шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки.

Згідно вимог ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законне є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п.п.29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).

Таким чином, колегія суддів вважає, що допущені судом першої інстанції порушення вимог КПК є істотними, оскільки завадили ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, у зв`язку з чим вирок суду підлягає скасуванню з цих підстав.

Крім того, судом першої інстанції була допущена невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, стороною обвинувачення надані докази щодо здійснення ТОВ «ім. Браташа» господарської діяльності на земельних ділянках Малобубнівської сільради, які не були взяті судом першої інстанції до уваги через те, що вони не містять даних на підтвердження пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення, а лише свідчать про діяльність вказаного підприємства у 2012-2013 роках, а також про діяльність інших юридичних осіб, не пов`язану з даним кримінальним провадженням.

У той же час, в порушення вимог КПК суд першої інстанції не зазначив у вироку, чому надані прокурором чисельні за своєю кількістю докази не можуть бути використані з точку зору їх належності, допустимості та достовірності, не проаналізував ці докази як окремо, так і сукупності з іншими доказами стосовно їх достатності для прийняття процесуального рішення, хоча ці докази стосується господарської діяльності підприємства і у 2014 році.

Вказавши, що в обвинувальному акті дії ОСОБА_9 кваліфіковані лише як самовільне зайняття земельної ділянки без завдання значної шкоди, суд першої інстанції в мотивувальній частині свого вироку при викладенні пред`явленого органом досудового розслідування обвинувачення вказав про завдання значної шкоди державі, фактично погоджуючись з цим, однак в подальшому зазначив вже про інше сформульоване в цьому процесуальному рішенні обвинувачення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора про істотне порушення судом першої інстанції вимог КПК та про невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки під час апеляційного розгляду будь-яких клопотань з приводу дослідження доказів щодо зазначених вище обставин від учасників судового провадження не надходило, а апеляційний суд позбавлений можливості їх дослідити за власною ініціативою (ст.404 КПК), внаслідок чого позбавлений можливості усунути вказані в апеляційній скарзі порушення і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, задовольнивши таким чином частково апеляційну скаргу прокурора.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, що у вироку не зазначено номер кримінального провадження, то вони не заслуговують на увагу, оскільки КПК визначено, що кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, а судове провадження, в свою чергу, це, крім іншого, кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення.

Тобто, в розумінні ст.374 КПК («Зміст вироку»), найменуванням (номером) кримінального провадження фактично є єдиний унікальний номер судової справи (судового провадження), який формується та присвоюється у відповідності до засад автоматизованої системи документообігу суду та який зазначений у даному вироку № 585/3529/16-к.

Інші доводи апеляційної скарги прокурора також не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки порушені останнім питання спочатку підлягають дослідженню при новому розгляді в суді першої інстанції, а вже потім при наявності остаточного судового рішення бути предметом перевірки в апеляційному суді, так як суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК при скасуванні судового рішення не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 вересня 2017 року відносно ОСОБА_13 скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4