Номер провадження: 11/785/3/18
Номер справи місцевого суду: 522/7070/13-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представників потерпілої - адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,
обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ,
захисника - адвоката ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляцію захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2016 року відносно:
ОСОБА_10 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянки України, з середньою освітою, вдови, пенсіонерки, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, інваліда другої групи, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України,

встановив:
Оскарженим вироком суду першої інстанції, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнані винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України та їм призначено покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, кожному.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 звільнені від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , - підписку про невиїзд, скасовано.

Цивільний позов потерпілої залишено без розгляду.

Відповідно до оскарженого вироку суду ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнані винуватими у вчиненні злочину за таких обставин.

Як зазначено в оскарженому вироку, ОСОБА_13 , на праві власності належала квартира АДРЕСА_3 . Будучи інвалідом першої групи, яка за станом здоров`я потребувала систематичного стороннього догляду, ОСОБА_13 , маючи намір укласти зі своїм племінником ОСОБА_14 договір довічного утримання, 05.04.2002 року уклала з останнім договір дарування своєї квартири. Після підписання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 договору дарування зазначеної квартири, вона забрала собі оригінал договору та зберігала його у своїй квартирі, з якої не виїжджала, вважаючи її власною, оскільки не мала іншого житла.

ОСОБА_14 у подаровану йому квартиру не вселявся, не проживав в ній і не був прописаний, комунальні платежі за квартиру не сплачував та в КП МЕТІ і РОН договір дарування на своє ім`я за життя не зареєстрував.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_14 помер, не зареєструвавши квартиру на своє ім`я, у встановленому законом порядку, тому на момент його смерті квартира належала ОСОБА_13 на праві власності.

Після смерті ОСОБА_14 , спадкоємцем його майна стала його вдова - ОСОБА_10 .

З метою заволодіння квартирою ОСОБА_13 , шляхом включення квартири АДРЕСА_3 у спадкову масу померлого ОСОБА_14 , ОСОБА_10 вступила у змову із ОСОБА_11 , який доводився родичем ОСОБА_13 , і у зазначений період часу мав доступ до її квартири, запропонувавши йому викрасти оригінал договору дарування на вказану квартиру, на що він погодився.

У період часу з 18.07.2002 року по 12.08.2002 року, ОСОБА_10 , маючи намір на переоформлення на своє ім`я подарованої ОСОБА_14 квартири, в порядку спадкування за законом, діючи у змові з ОСОБА_11 , викрали з квартири ОСОБА_13 оригінал договору дарування на квартиру АДРЕСА_3 .

З метою доведення злочинного наміру, направленого на заволодіння вищевказаною квартирою, 12.08.2002 року ОСОБА_11 та ОСОБА_10 зареєстрували в КП МБТІ і РОН право власності на квартиру на померлого ОСОБА_14 .

Після виявлення факту крадіжки договору дарування, ОСОБА_13 , в присутності ОСОБА_7 , яка здійснювала за нею догляд, висунула ОСОБА_11 вимогу повернути договір, після чого останній написав розписку, в якій зазначив, що зобов`язується повернути документи після набуття спадщини.

Таким чином, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вчинили викрадення офіційного документу - оригіналу договору дарування від 05.04.2002 року на квартиру АДРЕСА_3 .

В апеляції захисник ОСОБА_12 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зазначив, що вважає вирок суду незаконним і необгрунтованим з таких підстав:

-суд першої інстанції неправильно застосував кримінальний закон, звільнивши його підзахисних не від кримінальної відповідальності, а від покарання, що має різне правове значення, оскільки, встановивши, що строки притягнення до кримінальної відповідальності закінчились, суд мав би постановити ухвалу про закриття провадження у справі, а не ухвалювати обвинувальний вирок. До того ж, суд не врахував, що кримінальну справу порушено також після закінчення строку давності.

-висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам, оскільки суд послався на показання свідків, жоден з яких не бачив договір дарування квартири від 05.04.2002 року, а критично оцінивши показання свідків захисту, суд першої інстанції не навів обставини, які б їх спростовували.

-суд першої інстанції не врахував, що безпосередньо у тексті договору дарування зазначено, що перший екземпляр вручено обдарованому ОСОБА_14 і ця обставина не підлягала доказуванню та не може бути спростована показаннями свідків. Законність договору дарування підтверджена судовими рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

-з матеріалів справи видно, що ОСОБА_13 достовірно знала про наявність зазначених судових рішень, але у листопаді 2006 року знову звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, у якому зазначила, що перший екземпляр договору взяв ОСОБА_14 , а спір виник після його смерті під впливом сторонніх осіб ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Оскільки ОСОБА_10 є спадкоємицею ОСОБА_14 , то її та ОСОБА_11 не можна звинувачувати у викраденні документу, який належить їй по закону.

Посилаючись на такі доводи, захисник просить вирок суду 1-ої інстанції скасувати та постановити стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 виправдувальний вирок.

У своїх запереченнях на апеляцію захисника, представники потерпілої, - адвокати ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначили, що не погоджуються з нею з таких підстав.

-доводи апеляції захисника суперечать вимогам закону, оскільки, відповідно до ч. 6 ст. 7 КПК України (в редакції 1960 року), особа може бути вироком суду звільнена від відповідальності чи покарання з підстав, передбачених статтями 49 та 74 КК України;

-твердження захисника про те, що суд першої інстанції, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 11-1 КПК України, після виконання передбаченої у такому випадку відповідної процесуальної процедури, повинен був постановити ухвалу про закриття провадження по справі, а не обвинувальний вирок, не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, адже справа розглядалась в порядку, передбаченому КПК в редакції 1960 року. Окрім того, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не визнали себе винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, тому питання застосування строку давності не вирішувалося і слідчими органами;

-доводи апеляції, щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, суперечать дійсності, адже вони були встановлені під час досудового слідства та всебічно, повно і об`єктивно досліджені в судовому засіданні, після чого суд дав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення;

-суд першої інстанції обгрунтовано послався, як на докази винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та беззаперечно встановив факт викрадення договору дарування ОСОБА_11 , який діяв за попередньою змовою з ОСОБА_10 , з метою включити вказану квартиру у спадкову масу після смерті ОСОБА_14 , що давало їй право стати власницею квартири ОСОБА_13 , в порядку спадкування за законом;

-посилання у апеляції на те, що після здійснення правочину дарування ОСОБА_14 став власником квартири, а сам офіційний документ про вказану власність став належати йому, тому ця обставина не потребувала доказування та не могла бути спростована показаннями свідків, є неспроможним, адже ані до підписання договору дарування, ані після цього, ОСОБА_14 в квартирі не проживав, не сплачував платежі та не звертався в МБТІ для реєстрації договору дарування на своє ім`я, хоча, у разі наявності у нього договору дарування, перешкод для цього не було;

-не обґрунтованими є також доводи апеляції в частині посилання на судові рішення в рамках цивільного судочинства, оскільки зазначені рішення стосуються лише моменту укладання договору дарування, а питання викрадення оригіналу договору дарування, з метою включення в спадкову масу померлого, предметом розгляду не було, до того ж, в матеріалах справи є достовірні докази про те, що реєстрація квартири ОСОБА_13 від 12.08.2002 року на ім`я ОСОБА_14 , визнана незаконною;

-посилання захисника в апеляції на порушення вимог ст. 62 Конституції України та ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини, на те, що обвинувачення ґрунтувалося на припущення та доказах, отриманих незаконним шляхом є голослівними, адже він не зазначає, які саме припущення мають місце та які докази отримані незаконним шляхом.

Посилаючись на наведені доводи, представники потерпілої просять апеляцію захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Заслухавши пояснення обвиувачених ОСОБА_10 , 3акушняка С.М. та їх захисника, які підтримали доводи апеляції, прокурора, потерпілу та її представників, які заперечували проти задоволення апеляції, повторно дослідивши докази у справі, апеляційний суд приходить висновків про таке.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 365 КПК України в редакції 1960 року, вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Мотивуючи доведеність вини обвинувачених у вчинені ними кримінального правопорушення, що їм інкримінується, суд першої інстанції послався у вироку на такі докази:

-показання потерпілої ОСОБА_7 під час досудового слідства та оголошені в порядку передбаченому ст. 306 КПК України в редакції 1960 року в судовому засіданні, у зв`язку з тим, що на час розгляду справи вона померла.

З зазначених показань вбачається, що ОСОБА_14 , який доглядав за ОСОБА_17 , на початку 2002 року запропонував їй укласти договір довічного утримання, за яким він буде доглядати за нею, а після її смерті квартира мала перейти до нього. У квітні 2002 року ОСОБА_14 повіз ОСОБА_17 разом з її сестрою ОСОБА_18 до нотаріуса, де ОСОБА_17 підписала договір дарування, а оригінал забрала собі та зберігала у своїй квартирі. У липні 2002 року ОСОБА_14 помер і ОСОБА_17 , на деякий час, переїхала жити до ОСОБА_11 , а повернувшись до себе в квартиру, з`ясувала, що з квартири пропав оригінал договору дарування, про що вона повідомила їй наприкінці вересня 2002 року у телефонній розмові. ОСОБА_17 попросила її прийти до неї, пояснивши, що у неї пропали усі документи на квартиру, які зберігалися у шафі та говорила їй, що документи забрав ОСОБА_11 , у якого були ключі від її квартири, у той час коли він забирав її до себе. У її присутності ОСОБА_11 зізнався, що він взяв договір дарування для оформлення спадщини ОСОБА_10 , про що написав розписку. За життя, ОСОБА_17 зверталася з заявою до прокурора району, в якій зазначала, що ОСОБА_10 викрала у неї договір дарування квартири (т. 2, а. с. 61);

-показання свідка ОСОБА_18 , оголошені в судовому засіданні в порядку ст. 306 КПК України в редакції 1960 року (т. 1, а.с. 32, 103, т. 2, а.с. 79-81), у яких вона пояснювала, що ОСОБА_17 доводиться їй сестрою. Вона була присутньою під час підписання договору дарування, який ОСОБА_17 після цього забрала собі, оскільки вважала, що підписує договір довічного утримання. Також вона особисто бачила у ОСОБА_13 оригінал договору дарування, який та зберігала у шафі, а після з`ясування того, що вона підписала договір дарування, який мала намір розірвати, було виявлено, що документи на квартиру та договір дарування зникли. Від ОСОБА_17 їй відомо, що договір дарування викрав ОСОБА_11 , який написав їй розписку про те, що поверне всі документи, але так і не повернув;

-аналогічні показання свідка ОСОБА_19 , які були оголошені в судовому засіданні (т. 1, а.с. 106) та допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 і ОСОБА_16 , яка, окрім того пояснила, що після смерті ОСОБА_14 , доглядати за ОСОБА_13 погодився ОСОБА_11 , який забрав її до себе. Через сварку, що виникла між ними, ОСОБА_17 повернулася до себе в квартиру де виявила, що з шафи зник оригінал договору дарування та інші документи на квартиру. ОСОБА_22 підозрювала, що договір міг викрасти лише ОСОБА_11 , оскільки в період переїздів до них і назад до себе, ключі від її квартири були у нього. ОСОБА_11 , в присутності потерпілої ОСОБА_7 , зізнався в тому, що це він викрав договір і обіцяв його повернути, проте так і не повернув;

-показання свідка ОСОБА_23 слідчої у справі, яка пояснила, що всі свідки, допитані на досудовому слідстві, давали показання про те, що оригінал договору дарування, за життя ОСОБА_14 , знаходився у ОСОБА_13 , а після смерті ОСОБА_14 , договір був викрадений ОСОБА_11 , про що свідкам було відомо безпосередньо від ОСОБА_13 , у зв`язку з чим ОСОБА_11 написав їй розписку у присутності ОСОБА_7 . ОСОБА_11 не заперечував той факт, що він взяв документи на квартиру ОСОБА_22 та написав розписку;

- розписку ОСОБА_11 від 23 вересня 2002 року, з якої вбачається, що він зобов`язався повернути ОСОБА_13 документ по приватизації її квартири за адресою: АДРЕСА_4 , після прийняття спадщини (т. 1, а.с. 44);

У вироку зазначено також, що по факту викрадання оригіналу договору дарування, ОСОБА_13 у 2002-2004 роках зверталася до прокуратури Приморського району (т. 2, а.с. 61).

За клопотанням сторони захисту, судом першої інстанції були допитані у якості свідків сестра підсудної - ОСОБА_24 , родич підсудної - ОСОБА_25 та її друзі - ОСОБА_26 і ОСОБА_27 , які показали, що були присутніми на святкуванні дня народження ОСОБА_10 31 травня 2002 року, де ОСОБА_14 , перед усіма присутніми, зачитав договір дарування на квартиру ОСОБА_13 .

Суд першої інстанції критично оцінив показання зазначених свідків, як такі, що не відповідають дійсності, оскільки допитані особи є близькими родичами і друзями підсудної, а їх показання мають на меті сприяння підсудним уникнути відповідальності за вчинений ними злочин.

При цьому, суд першої інстанції не був послідовним, зазначивши, що показання вказаних свідків не відповідають фактичним обставинам, не порушував питання про притягнення вказаних свідків до відповідальності за завідомо неправдиві показання.

Крім того суд першої інстанції зазначив, що ці показання повністю спростовуються наведеними вище показаннями потерпілої ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_28 , ОСОБА_21 і ОСОБА_16 , а також частково - показаннями підсудного ОСОБА_11 та доказами, які були отримані в період досудового розслідування і в повному обсязі досліджені в судовому засіданні.

Однак, судом не надана оцінка тим обставинам, що потерпіла ОСОБА_7 , зацікавлена безпосередньо в отриманні квартири після смерті ОСОБА_13 , а свідки обвинувачення, на показаннях яких грунтується обвинувальний вирок, є знайомими потерпілої.

За таких обставин суд першої інстанції не зазначив у вироку, чому віддав перевагу показанням свідків обвинувачення, піддавши критичній оцінці показання свідків захисту.

Свій висновок про те, що ОСОБА_11 у змові з ОСОБА_10 викрав договір дарування квартири, суд першої інстанції у вироку ґрунтує на тому, що договір дарування знаходився в квартирі ОСОБА_13 , вільний доступ до якої був лише у ОСОБА_11 , який мав ключі від квартири, а ОСОБА_10 , яка мала намір на прийняття спадщини після померлого ОСОБА_29 , не мала можливості вільно отримати договір дарування з квартири ОСОБА_13 , а тому без допомоги ОСОБА_11 не змогла б ним заволодіти.

При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_11 не заперечував, проти того, що він взяв документи з квартири, а ОСОБА_10 також підтверджувала, що ОСОБА_11 передав їй документи, які йому, нібито, дала ОСОБА_13 за власним бажанням.

Суд першої інстанції також у вироку дійшов висновку про те, що надання ОСОБА_10 довіреності від 21 серпня 2002 року на право представництва її інтересів по прийняттю спадщини, у тому числі, укладення договору купівлі-продажу квартири та отримання від продажу грошових коштів (т. 1, а.с. 51) саме ОСОБА_11 , у той час, коли 12 серпня 2002 року вона сама звернулась до МЕТІ, свідчить про надання гарантії розрахунку ОСОБА_10 з ОСОБА_11 за викрадення та передачу їй договору дарування.

На думку суду першої інстанції, спільний намір підсудних на переоформлення квартири, після викрадення договору дарування підтверджується тим, що саме ОСОБА_11 підвозив ОСОБА_10 до МЕТІ коли вона подавала договір на реєстрацію, яка в подальшому була визнана незаконною.

Оцінивши докази у справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що показання підсудних ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про їх невинуватість спростовуються наведеними вище доказами та кваліфікував їх дії зач. 1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів.

Підсудні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , під час досудового слідства та судового розгляду, винуватими себе не визнали, послідовно зазначаючи, що злочину, який їм інкримінується, не вчиняли.

Перевіривши докази, наведені у вироку суду першої інстанції, повторно дослідивши письмові докази у справі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що державним обвинуваченням, не доведенй факт викрадення оіційного документу, а також не доведена винуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у викраденні офіційного документу, вчиненого з корисливих мотивів.

Об`єктивний аналіз показань свідків, на які суд першої інстанції посилався, як на докази винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого їм злочину, свідчить про те, що жоден з ззазначених свідків не був очевидцем викрадення офіційного документу (договору дарування квартири), а їх свідчення надані зі слів ОСОБА_13 , яка сама такого факту бачити не могла, тому такі висновки свідків мають характер припущень.

З оскарженого вироку вбачається, що факт викрадення договору дарування встановлений виключно на показаннях ОСОБА_13 , а також на похідних від них показаннях свідків.

При цьому, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника стосовно того, що суд не дав належниї оцінки тим обставинам, що безпосередньо у тексті договору дарування зазначено, що перший екземпляр договору вручено обдарованому ОСОБА_14 і ця обставина не підлягала доказуванню та не може бути спростована показаннями свідків. Законність договору дарування підтверджена судовими рішеннями судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

З показань потерпілої ОСОБА_7 , яка була зацікавленою особою у результатах розгляду справи (спадкоємиця за заповітом) вбачається, що між ОСОБА_14 та ОСОБА_13 був укладений договір дарування, оригінал якого вона забрала собі та зберігала у своїй квартирі. Після смерті ОСОБА_14 , ОСОБА_13 деякий час проживала у ОСОБА_11 , а повернувшись, з`ясувала, що з квартири пропав оригінал договору дарування і сказала ОСОБА_7 , що документи забрав ОСОБА_11 .

Показання інших свідків, на які посилається суд у вироку, є похідними від показань ОСОБА_13 та потерпілої ОСОБА_7 , а показання слідчої ОСОБА_23 не можуть бути визнані допустимим доказом, оскільки вона проводила досудове розслідування і, відповідно не може бути свідком в справі, крім того, вона не була очевидцем події, а обставини, викладені нею в показаннях, відомі їй виключно з матеріалів проведеного нею досудового розслідування.

Аналіз змісту розписки ОСОБА_11 , від 23 вересня 2002 року (т. 1, а.с. 44), на яку суд першої інстанції посилається, як на доказ вини ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у викраденні договору дарування квартири, свідчить про те, що у зазначеній розписці йдеться про зобов`язання підсудного повернути ОСОБА_17 документи з приватизації її квартири, але у ній не зазначено нічого про договір дарування квартири.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що оцінка судом першої інстанції розписки, як доказу викрадення обвинуваченими договору дарування, є також припущенням, яке не може бути покладене в основу обвинувального вироку.

Отже, у вироку суду першої інстанції, окрім суб`єктивних показань потерпілої та свідків, які не були очевидцями події злочину, інкримінованого підсудним, не наведено жодного доказу об`єктивного характеру, яким би підтверджувався факт викрадення договору дарування з квартири ОСОБА_30 , а також викрадення договору саме ОСОБА_11 , за попередньою змовою з ОСОБА_10 ,

Окрім того, зі змісту договору дарування, на який суд першої інстанції взагалі не посилається, як на доказ, вбачається, що після укладення договору (т. 1, а.с. 18), один з двох екземплярів залишився на зберіганні у приватного нотаріуса, а інший переданий обдарованому, тобто ОСОБА_14 .

До того ж, у пункті першому договору дарування зазначено, що ОСОБА_13 подарувала свою квартиру з правом довічного проживання, а той факт, що ОСОБА_14 приймав участь в утриманні ОСОБА_31 , не заперечують свідки обвинувачення, тому їх показання стосовно намірів ОСОБА_17 укласти договір довічного утримання, а не договір дарування, з акцентом на те, що у неї не було іншого житла, є несуттєвими для з`ясування обставин обвинувачення.

З огляду на те, що за законом, екземпляр договору дарування особі, яка дарує майно не передається, а видається лише обдарованому, висновок суду першої інстанції про доведеність факту викрадення договору дарування у особи, якій зазначений документ фактично не належить, виглядає сумнівним, навіть за умови, що на той час ОСОБА_14 помер.

Якщо виходити з того факту, що договір дарування знаходився в квартирі ОСОБА_30 , що безаперечно не встановлено, то докази на підтвердження факту його викрадення, а також докази того, що він був викрадений ОСОБА_11 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , у матеріалах справи відсутні.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 19 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що висновки суду першої інстанції, стосовно винуватості ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, а така невідповідність вплинула на вирішення питання про винуватість засуджених.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції не взяв до уваги і не дав належної оцінки наявному в матеріалах справи доказу, - предмету злочину, - договору дарування, який міг би істотно вплинути на висновки суду, що свідчить про однобічність або неповноту судового слідства.

Викладені обставини, згідно з положеннями п. 1), 2) ч. 1 ст. 367, п.1) ч.2 ст.368, п.2) ч.1 ст.369 КПК України (в редакції 1960 року), є підставами для скасування оскарженого вироку і свідчать про обгрунтованість апеляції захисника засуджених, стосовно оцінки доказів у кримінальнії справі та наявності підстав для скасування оскарженого вироку.

Щодо заперечень представників потерпілої у в частині оцінки доказів та тверджень про обгрунтованість оскарженого вироку, апеляційний суд вважає їх тенденційними і безпідставними з мотивів, наведених вище.

За результатами розгляду справи в апеляційному суді, згідно з положеннями ст.366 КПК України (в редакції 1960 року), апеляційний суд:

1) виносить ухвалу про залишення вироку чи постанови без зміни, а апеляції - без задоволення; скасування вироку чи постанови і повернення справи прокуророві на додаткове розслідування або на новий судовий розгляд в суд першої інстанції; скасування вироку чи постанови і закриття справи; зміну вироку чи постанови;

2) постановляє свій вирок, скасовуючи повністю чи частково вирок суду першої інстанції;

При цьому, враховуючи наявність наведених вище підстав для скасувапння оскарженого вироку суду першої інстанції, а також приймаючи до уваги ті обставини, що з моменту подій, які розглядаються судом минуло майже 16 років, апеляційний суд вважає неможливим і недоцільним повертати справу на додаткове розслідування, або на новий судовий розгляд, оскільки наявні в матеріалах справи докази є сумнівними, їх недостатньо для ухвалення обвинувального вироку, а можливість отримання нових доказів на теперішній час втрачена.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника про ухвалення апеляційним судом виправдувального вироку, апеляційний суд приходить до висновку про те, що такі доводи суперечать положенням процесуального закону і не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ч.4 ст 327 КПК України (в редакції 1960 року) виправдувальний вирок постановляється судом першої інстанції у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

Відповідно до вимог ст.378 КПК України (в редакції 1960 року), апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції і постановляє свій вирок у випадках:

1) необхідності застосування закону про більш тяжкий злочин чи збільшення обсягу обвинувачення, за умови, що засудженому було пред`явлено обвинувачення у вчиненні такого злочину чи у вчиненні злочину в такому обсязі і від цього обвинувачення він захищався в суді першої інстанції;

2) необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необгрунтованого виправдувального вироку судупершої інстанції;

3) неправильного звільнення засудженого від відбуття покарання.

Таким чином, положеннями КПК України (в редакції 1960 року) не передбачена можливість ухвалення апеляційним судом виправдувального вироку, в зв`язку з чим апеляційна скарга захисника в цій частині не підлягає задоволенню.

Разом з тим, керуючись положеннями ст.366 КПК України (в редакції 1960 року), апеляційний суд вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції і закрити справу з таких підстав.

Згідно з положеннями п.1) ч.1 ст.6 КПК України, відсутність події злочину є обставиною, що виключає провадження в кримінальній справі.

Відповідно до вимог ч.4 ст.327 КПК України виправдувалний вирок постановляється у випадках коли невстановленна подія злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведена участь підсудного у вчиненні злочину.

Згідно з положеннями ст. 376 КПК України (в редакції 1960 року) апеляційний суд, встановивши обставини, передбачені статтями 6, 7, 7-1, 7-2, 8, 9, 10, 111 КПК України (в редакції 1960 року), скасовує обвинувальний вирок і закриває справу.

Приписом п. 2 ст. 213 КПК України в редакції 1960 року передбачено, що кримінальні справа закривається при недоведеності участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Оскільки під час апеляційного розгляду не встановлена подія злочину, тобто не встановлений факт викрадення договору, а також не доведена участь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, а саме у викраденні офіційного документу, вчиненого з корисливих мотивів, справа підлягає закриттю.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляція захисника засуджених підлягає частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції - скасуванню, а справа підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 213, 365, 366, 367, 369, 370, 376, 379 КПК України (в редакції 1960 року) апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляцію захисника ОСОБА_12 в інтересах засуджених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , - задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2016 року стосовно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , визнаних винуватими та засуджених з ч. 1 ст. 357 КК України, - скасувати.

Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, закрити.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
(підпис) (підпис) (підпис)

Згідно з оригіналом.
Суддя апеляційного суду
Одеської області ОСОБА_2