Справа № 635/7757/17
Провадження № 1-кп/635/553/2017
У Х В А Л А

07 червня 2018 року смт. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання - ОСОБА_2 ,
прокурор - ОСОБА_3 ,
обвинувачений - ОСОБА_4 ,
захисник - ОСОБА_5 ,
розглядаючи у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -

в с т а н о в и в :

В провадженні Харківського районного суду Харківської області знаходиться обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, який надійшов від Харківської місцевої прокуратури № 6 Харківської області.
У судовому засіданні прокурор подав клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , посилаючись на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Прокурор зазначив, що ризики, які стали підставою для застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на стадії досудового розслідування, не зменшилися. Так, ОСОБА_4 продовжує обвинувачуватись у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яке є тяжким умисним кримінальним правопорушенням, покарання за яке передбачено у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.
З метою запобігання ризикам, передбаченим п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор вважає доцільним продовжити застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , оскільки останній може переховуватись від суду, і це підтверджується тим, що обвинувачений не одружений, не має неповнолітніх дітей, не має офіційних джерел існування, перебуває без офіційно зареєстрованого місця проживання, крім того, має можливість незаконно впливати на потерпілого, який на даний час судом не допитаний, що підтверджується суспільно-небезпечним характером вчиненого ОСОБА_4 діяння та схильність обвинуваченого до фізичного впливу.
У судовому засіданні ОСОБА_4 заперечував проти продовження застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив змінити його на більш м`який, про що подав відповідне клопотання.
Захисник обвинуваченого у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора про продовження застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував, посилаючись на не доведеність ризиків, вказаних у клопотанні прокурора, та подав клопотання про заміну раніше обраного запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 на більш м`який, а саме, на домашній арешт.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.
Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 було продовжено ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11.04.2018 р. та закінчується 09 червня 2018 року.
Згідно вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від слідства та суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших учасників судового процесу та інше.
Вимогами ст. 178 КПК України передбачені обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу, зокрема тяжкість покарання, яке загрожує відповідній особі, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, в тому числі наявність родини та утриманців, наявність постійного місця роботи, наявність судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувались раніше та інші обставини.
Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що хоча суворість можливого вироку є елементом, який має бути прийнятим до уваги при оцінці ризику переховування від правосуддя або вчинення злочину повторно, необхідність продовження строку тримання під вартою не може оцінюватися з виключної абстрактної точки зору та лише з точки зору тяжкості злочину (рішення у справі «Мамедов проти Росії»).
Питання стосовно того, чи була розумною тривалість тримання особи під вартою, не може вирішуватися абстрактно. Наявність підстав для тримання обвинуваченого під вартою має оцінюватися в кожній справі з урахуванням її конкретних обставин. У будь-якій справі тривале тримання під вартою може виявитися виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують інтереси забезпечення поваги до особистої свободи (рішення у справі «W. проти Швейцарії»).
Вирішуючи питання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує особистість обвинуваченого, наявність місця проживання та міцність соціальних зв`язків, моральні переконання, майновий стан та зв`язки з державою, в якій обвинувачені зазнають судового переслідування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справі «W. проти Швейцарії»).
Як вбачається зі змісту положень параграфу 1 глави 18 КПК України питання про застосування, зміну або продовження запобіжного заходу, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності кримінального провадження, судом вирішується виключно на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, обов`язок по доведенню існування ризиків, які дають підстави для застосування чи продовження запобіжного заходу, зокрема у вигляді тримання під вартою, покладається на сторону обвинувачення.
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, встановленим ст. 177 КПК України.
До засудження обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає передусім у забезпеченні «умовного звільнення», якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим, при цьому, суд враховує, що наявність обґрунтованої підозри у тому, що заарештована особа вчинила злочин, є обов`язковою умовою законності продовження тримання під вартою, але з перебігом певного часу цього недостатньо і суд має встановити, чи продовжують існувати інші підстави, які б мали виправдовувати позбавлення волі.
Таким чином, національні суди зобов`язані переглядати правомірність попереднього ув`язнення осіб, які чекають суду, з метою забезпечення їх звільнення, коли обставини більше не виправдовують продовження тримання під вартою, і, питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінено абстрактно і повинно оцінюватися в кожному випадку відповідно до його особливостей, бо немає встановлених строків, застосованих до кожної справи (справа «Маккей проти Сполученого Королівства»).
При цьому, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу.
Прокурором у своєму клопотанні було зазначено, що ОСОБА_4 може переховуватись від суду, і це підтверджується тим, що обвинувачений не одружений, не має неповнолітніх дітей, не має офіційних джерел існування, перебуває без офіційно зареєстрованого місця проживання, крім того, має можливість незаконно впливати на потерпілого, який на даний час судом не допитаний, що підтверджується суспільно-небезпечним характером вчиненого ОСОБА_4 діяння та схильність обвинуваченого до фізичного впливу.
Що стосується заявлених ризиків, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.
З моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України. ч.4 ст.9 КПК України вказує, що у разі наявності протиріччя норм КПК України міжнародному договору, застосовуються положення відповідного міжнародного договору.
У п. 48 рішення «Чеботар проти Молдови» (Cebotari v. Moldova), N 35615/06, від 13 листопада 2007 року вказується, що вимога обґрунтованої підозри є важливим елементом гарантії від свавільного арешту і затримання. Того факту, що підозра є добросовісною, недостатньо. Слова «обґрунтована підозра» означають наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача, що особа, можливо, вчинила злочин (дим. Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom, judgment of 30 August 1990, Series A no. 182, pp. 16-17, § 32). Суд підкреслює в цьому зв`язку, що за відсутності розумної підозри особу не може бути заарештовано або затримано з метою змусити його дати свідчення або свідчення проти інших осіб, або для виявлення фактів або інформації, які можуть служити для обґрунтування підозр щодо нього. В справі «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom, 30 August 1990, п.32, Series A, N 182) вказується: «Ні попередні обвинувальні вироки семирічної давності двом із заявників за вчинення терористичних актів, ні той факт, що всі три заявника були допитані щодо конкретних терористичних актів в ході їх утримання під вартою, не могли без додаткових матеріалів переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозра була обґрунтованою», тим самим суд у даній справі підкреслив, що ніяка підозра, в тому числі і в терористичному акті не може бути підставою для взяття під варту, якщо вона належним чином не обґрунтована. Сам текст формулювання повідомлення про підозру не містить формулювання обвинувачення з посиланням на всі обставини кримінального правопорушення, що містили б склад злочину. Таким чином, лише посилання суду на стандартні підстави, зокрема щодо тяжкості інкримінованих правопорушень, не можуть бути самі по собі підставою для позбавлення свободи.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ППВСУ № 11 від 17.10.2014 р. «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» при здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.
Вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, по яких підсудний тримається під вартою, ґрунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду (з урахуванням виключного ступеня обмеження права особи на свободу). Усталена правова позиція ЄСПЛ із зазначеного питання наведена у п.90 рішення у справі «Тодоров проти України»: «Суд також зазначає, що протягом усього кримінального провадження заявник у цій справі тримався під у вартою, що вимагало від державних органів, які розглядали справу, особливу сумлінність у здійсненні правосуддя без затримок (див. наприклад, п. 83 рішення у справі «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia) та п. 31 рішення від 31.01.2006 р. у справі «Юртаєв проти України» (Yurtatev v. Ukraine).
Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК України ґрунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 р. Оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необґрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Таким чином, обґрунтування доцільності зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК України у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження, а саме:
Дослідивши усі обставини справи, та беручі до уваги той факт, що потерпілого ОСОБА_6 27.04.2018 р. на підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 27.04.2018 р. було взято під варту у зв`язку із пред`явленою підозрою у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, тому суд вважає, що ризики, які були наведені прокурором під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 недоведені, а один ризик перестав існувати.
Так, щодо можливості переховуватись від суду, на яку вказує прокурор у своєму клопотанні, суд вважає наступне.
Ризик втечі підозрюваного не може бути встановлении? лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росіі?), § 106).
Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, і?і? моральністю, місцем проживання, родом занять, маи?новим станом, сімеи?ними зв`язками та усіма видами зв`язку з краі?ною, в якіи? така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови) § 58).
Ризик втечі не виникає лише за відсутності постіи?ного місця проживання (Sulaoja v. Estonia (Сулаоя проти Естоніі?), § 64). (А у рішенні суду першої інстанції зроблено інший висновок)
Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Neumeister v. Austria (Нои?маи?стер проти Австріі?), § 10).
У тои? час як сери?озність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачении? може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (Idalov v. Russia (Ідалов проти Росіі?) [ВП], § 145; Garycki v. Poland (Гарицькии? проти Польщі), § 47, 6 лютого 2007 року; Chraidi v. Germany (Храі?ді проти Німеччини)§ 40; Ilijkov v. Bulgaria (Іліи?ков проти Болгаріі?) §§ 80-81).
Хоча загалом вираз «стан доказів» може бути важливим фактором, що свідчить про наявність в минулому і зараз сери?озних ознак вини, сам по собі він не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Dereci v. Turkey (Дереджі проти Туреччини), § 38).
Щодо наявності ризику незаконного впливу на потерпілого, що підтверджується суспільно-небезпечним характером вчиненого ОСОБА_4 діяння та схильність обвинуваченого до фізичного впливу, слід зазначити, що відповідно до практики ЄСПЛ - ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу (Jarzynski v. Poland (Яжинськии? проти Польщі) § 43), а схильність до фізичного впливу, тобто обставина, яка є складовою формулювання пред`явленої підозри, не можна визнати підставою для продовження строку дії запобіжного заходу, оскільки це суперечитиме презумпції невинуватості, яка закріплена у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, Конституції України та КПК України.
Вищевказані обставини свідчать про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, а саме домашнього арешту, тому суд вважає доцільним змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, встановивши відносно ОСОБА_4 домашній арешт на шістдесят днів.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 202 КПК України у разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту підозрюваний, який був затриманий негайно звільняється з-під варти та зобов`язується невідкладно прибути до місця свого проживання.
Керуючись ст. ст. 177, 178, 181, 183, 194, 202, 309, 314 - 315 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 - відмовити.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника, - адвоката ОСОБА_5 , про зміну запобіжно заходу - задовольнити.
Обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з тримання під вартою змінити на домашній арешт, який полягає в забороні обвинуваченому в період часу з 22 години 00 хвилин по 07 годину 00 хвилин наступної доби без дозволу суду залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .
Обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , негайно звільнити з-під варти.
Зобов`язати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , протягом часу дії ухвали до 05 серпня 2018 року включно:
- прибувати за кожною вимогою до суду;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Роз`яснити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за їх поведінкою, мають право з`являтися в житло, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на них зобов`язань.
Копію ухвали в частині зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для виконання направити відповідному органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Копію ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору.
Строк дії ухвали визначити два місяці, тобто до 05 серпня 2018 року.
Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя ОСОБА_1