УХВАЛА
Іменем України

28 серпня 2018 року

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , розглянувши клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП України в Запорізькій області ОСОБА_2 про призначення експертизи при проведенні досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001753 від 21.05.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А:

Слідчий СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП України в Запорізькій області ОСОБА_2 звернувся до слідчого судді з клопотанням про призначення судово-хімічної експертизи.

Як зазначено у поданні, в провадженні слідчого відділення Шевченківського ВП ДВП ГУНП України в Запорізькій області перебуває кримінальне провадження, порушене за ознаками ст.309 ч.1 КК України за фактом виявлення та вилучення у ОСОБА_3 по вул. Діденка, 1 в м. Запоріжжі зіп-пакету з речовиною сіро-зеленого кольору рослинного походження .

20.05.2018 р. працівниками патрульної поліції біля будинку 1 по вул. Діденка в м. Запоріжжі був зупинений ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працівники патрульної поліції провели його огляд та вилучили із кишені зіп-пакет з речовиною сіро-зеленого кольору рослинного походження.

Як вважає слідчий, з метою встановлення, чи являється вилучена речовина наркотичним засобом, психотропною речовиною, їх аналогом чи прекурсором та яким саме, виникла необхідність у проведенні судової хімічної експертизи речовини, вилученої у ОСОБА_3 20.05.2018 р.

Посилаючись на те, що згідно ч.1 ст.242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, за дорученням слідчого судді чи суду, наданим за клопотанням сторони кримінального провадження, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження необхідні спеціальні знання, слідчий ставить питання про призначення у кримінальному провадженні за ухвалою слідчого судді судової хімічної експертизи речовин, вилучених у ОСОБА_3 20.05.2018 р., проведення якої доручити експертам Запорізького НДЕКЦ МВС України.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів у відповідності до частини 4 статті 107 Кримінального процесуального кодексу України не здійснювалось.
Вивчивши матеріали клопотання, слідчий суддя знаходить, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів клопотання встановлено, що 20.05.2018 р.в період часу з 12.55 год. до 13.05 год. слідчий СВ Шевченківського ВП ДВП ОСОБА_4 провела огляд місця події, яким є ділянка місцевості біля буд.1 по вул. Діденко в м. Запоріжжі, де знаходився ОСОБА_3 , 1999 р.н., з кишені одягу якого був вилучений зіп-пакет з речовиною сіро-зеленого кольору рослинного походження, який вилучений з місця події.

На підставі проведеного огляду місця події, 20.05.2018 року дані про кримінальне правопорушення за ст.309 ч.1 КК України о 21.57 год. були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
За змістом ч. 1 ст. 237 КПК України огляд місцевості, приміщення, речей та документів проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Проведення огляду особи положеннями ст.237 КПК України не передбаченого.

Водночас, згідно з вимогами частин 1, 3, 4 ст. 208 КПК України визначено,що уповноважена особа має право затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, якщо цю особу застали на місці вчинення злочину, та може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223 і ст. 236 цього Кодексу, якими регламентовано порядок проведення обшуку та, зокрема, визначено, що обшук особи здійснюється за рішенням слідчого чи прокурора з обов`язковою участю не менше двох понятих. Уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень ст. 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.
Натомість, фактично затримавши та провівши особистий обшук ОСОБА_3 із зазначенням про те, що відбувся його поверхневий огляд, з вилученням певних предметів згідно протоколу від 20.05.2018 р. тимчасового вилучення майна в порядку ст.167-168 КПК України, слідчий порушив вимоги кримінального процесуального закону, якими не передбачено можливості проведення такої слідчої дії до внесення даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ухвала ВССУ від 29.01.2015 року у справі № 5-248км15).
Протокол затримання ОСОБА_3 , якого після огляду місця події було доставлено до відділення поліції, не оформлювався, захисник йому не забезпечувався, права підозрюваного не роз`яснювались.
Ніяких інших відомостей, належних до кримінального провадження, крім вилучених у ОСОБА_3 предметів, під час огляду місця події не встановлювалось.
Як передбачено ст.168 ч.1,2 КПК України, тимчасово вилучити майно може кожен, хто законно затримав особу в порядку, передбаченому ст.207,208 КПК України; тимчасове вилучення майна може здійснюватись також під час обшуку, огляду.
Матеріали клопотання не містять підтверджень законного затримання ОСОБА_3 в порядку, передбаченому ст.207,208 КПК України, з подальшим тимчасовим вилученням майна, або здійснення його законного обшуку під час огляду місця події.
За змістом рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

В рішеннях Європейського суду з прав людини по справах «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 р.,» Яременко проти України» від 30.04.2015 р. викладена концепція, сенс якої зводиться до того, що якщо джерело доказів (»дерево»)є недопустимим, о всі докази, отримані за його допомогою («плоди») будуть такими ж.

Відповідно до ч.1 ст.84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

В статі 87 КПК України зазначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 3) порушення права особи на захист.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

У п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 р. № 7 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», наголошено на тому, що згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. У зв`язку з цим судам при розгляді кожної справи необхідно перевіряти, чи були докази, якими органи досудового слідства обґрунтовують висновки про винність особи у вчиненні злочину, одержані відповідно до норм КПК. Якщо буде встановлено, що ті чи інші докази були одержані незаконним шляхом, суди повинні визнавати їх недопустимими і не враховувати при обґрунтуванні обвинувачення у вироку.

Відповідно до роз`яснень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданням кримінального судочинства, у тому числі, є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні щодо учасників кримінального провадження здійснюється судом при проведенні підготовчого судового засідання.
Дане клопотання фактично спрямовано на надання ознак допустимості за ухвалою слідчого судді доказам,отриманим внаслідок особистого обшуку підозрюваної особи, який відбувся з порушенням ст.208,42 КПК України («дерево»), та отримання за його допомогою інших доказів, які будуть такими ж («плоди»), що не відповідає вимогам процесуального закону.
Керуючись ст.ст.237,242,309,395 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И Л А:

В задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1