н/п 1-кс/174/113/2018
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
08 червня 2018 року м.Вільногірськ
Слідчий суддя Вільногірського міського суду Дніпропетровської області
В судовому засіданні представник Банка «Експобанк ЧЗ, а.с.» адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримав, посилаючись на вищевказані обставини. Уточнив, що арешт підлягає скасуванню як такий, що накладений необґрунтовано по вищевказаним підставам, а також на даний час у цьому арешті відпала потреба, оскільки досудове розслідування проводиться на протязі майже 7 місяців та слідчим виконано ряд необхідних слідчих та розшукових дій. Просить арешт скасувати.
Слідчий СВ Вільногірського ВП Жовтоводського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти клопотання заперечує, мотивуючи тим, що арешт на майно накладено обґрунтовано, на даний час по справі проводяться необхідні слідчі дії, тому у застосуванні арешту потреба не відпала, а у задоволенні клопотання просить відмовити.
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні проти клопотання заперечує, мотивуючи тим, що по справі проведено значний обсяг слідчих дій, однак кінцеве рішення не прийнято, тому клопотання заявлено передчасно і у його задоволенні просить відмовити.
Вислухавши сторони, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши матеріали кримінального провадження, суд прийшов до висновку, що клопотання підлягає частковому задоволенню по наступним підставам.
Так, відповідно до п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.
Згідно з ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до вимог ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є, зокрема, доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів. У такому випадку, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.
Згідно з ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій,гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Таким чином, виходячи з аналізу вищевказаних норм, слідчий суддя під час досудового провадження накладає арешт на майно, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.
Згідно з ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладено, в тому числі, на нерухоме і рухоме майно.
Відповідно до ст.174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.
Таким чином, Банк «Експобанк ЧЗ, а.с.» є по даному кримінальному провадженню заявником та має права потерпілого.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ч.5 ст.9 КПК України є джерелом права, продовження заходів забезпечення кримінального провадження упродовж як досудового розслідування так і судового розгляду справи, ґрунтується на тому, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу кримінального провадження, тому зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання в права особи, зокрема обмеження права власності.
Разом з тим, досудове розслідування по даному кримінальному провадженню триває упродовж майже 7 місяців, за цей час органом досудового розслідування проведено значний обсяг слідчих та розшукових дій, направлених на встановлення винних осіб - витребувані документи, підтверджуючі здійснення протиправних дій з заставленим майном, допитані особи, причетні до зміни характеристик закладеного майна, тому на даний час ризики, які слугували підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на вказане нежитлове приміщення значно зменшилися, а в судовому засіданні прокурором не наведено додаткових доводів в обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для необхідності подальшого застування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження, а його доводи щодо того, що по справі на даний час не прийнято кінцеве рішення, не можуть слугувати достатньою підставою для продовження застосування вказаного заходу.
При таких обставинах, суд дійшов висновку, що доводи заявника про те, що на даний час у продовженні застосування заходу забезпечення даного кримінального провадження у виді арешту нежитлового приміщення, належного ТОВ «Вільногірське скло», відпала потреба є слушними і заслуговують на увагу, тому в цій частині клопотання підлягає задоволенню, а арешт, накладений на вказане майно ухвалою суду від 03.01.2018 року скасуванню по зазначеним підставам.
Разом з тим, доводи заявника щодо необґрунтованості накладення вказаного арешту, суд вважає безпідставними, оскільки предметом посягання у даному кримінальному провадженні стало заставлене майно, яке визнано речовим доказом по справі, факт протиправного посягання на даний об`єкт нерухомості підтверджується зібраними по справі доказами, і саме з метою забезпечення доказової бази у кримінальному провадженні та збереження вказаного речового доказу, запобігання спробам сторонніх осіб, які не мають на це законних підстав, проводити будь-які операції з даним нерухомим майном,на нежитлову будівлю, належну ТОВ « Вільногірське скло», слідчим суддею було обґрунтовано накладено арешт, тому у цій частині вимоги заявника, тобто щодо скасування арешту майна як накладеного необґрунтованого, є безпідставними і задоволенню не підлягають.
Крім того, суд не погоджується з доводами заявника щодо порушення прав Банку внаслідок накладення арешту на вказане майно по наступним підставам.
Так, згідно правового висновку Верховного Суду України (справа № 6-124 цс-13 ) відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст. 36, ч.1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань за рішенням суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.
Таким чином, оскільки арештоване майно, яке є предметом іпотеки,належить ТОВ «Вільногірське скло», а іпотека по своїй правовій природі являється цивільно-правовим способом забезпечення виконання зобов`язання і полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого у іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами, але при цьому майно залишається у власності іпотекодавця, який не позбавляється передбачених законом правомочностей власника такого майна, а лише зобов`язаний здійснювати свої повноваження власника, зокрема, щодо розпорядження майном, за згодою іпотекодержателя, тому Банк не є власником чи володільцем арештованого майна, і відповідно, права заявника як іпотекодержателя спірного майна, не пов`язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, а тому накладенням арешту на вказане майно права заявника не порушуються.
Керуючись ст.ст. 98, 100, 131, 132, 170-175, 309, 372, 376, 395 КПК України, слідчий суддя,-
П О С Т А Н О В И В:
В решті заявлених вимог - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Повний текст ухвали складено 12.06.2018 року.

Слідчий - суддя: підпис ОСОБА_1