УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №291/751/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
обвинуваченої: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Ружинського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2017 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженку с.Березянка Ружинського району Житомирської області, проживаючої по АДРЕСА_1 , непрацюючу, освіта середня, громадянку України, раніше судиму:
- 19.10.2009 року Ружинським районним судом Житомирської області по ч.2 ст.186 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненої від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки 6 місяців;
- 05.08.2010року Ружинським районним судом Житомирської області по ч.1 ст.121 КК України із застосуванням ст.71 КК України до 6 років позбавлення волі, звільненої умовно-достроково на підставі ухвали Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.05.2014р. з не відбутим строком покарання 1 рік 10 місяців 25 днів,
визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, і призначено покарання 4 роки позбавлення волі.
До вступу вироку в закону силу обрано ОСОБА_7 міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою, взявши її під варту в залі судових засідань.
Строк покарання ОСОБА_7 обраховано з часу її затримання по вказаному вироку - з 31 жовтня 2017 року.
Речові докази по справі: 52 грошові купюри номіналом по 50 грн. кожна, на загальну суму 2600 грн., які знаходяться на зберіганні у кімнату речових доказів Ружинського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області, повернуто потерпілій ОСОБА_9 .
Згідно вироку суду першої інстанції, 24 червня 2017 року близько 09 год. 00 хв. ОСОБА_7 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, повторно, перебуваючи в будинку АДРЕСА_1 , з метою відкритого викрадення чужого майна та реалізуючи свій злочинний намір, підійшла до ліжка, на якому лежала потерпіла ОСОБА_9 , 1941 року народження, інвалід ІІІ групи, та взявши в ліву руку хустинку, приклала її до ротової порожнини потерпілої. В подальшому ОСОБА_7 , засунула свою праву руку за одяг потерпілої на грудях та відкрито викрала грошові кошти в сумі 3200 грн., які потерпіла ОСОБА_9 зберігала під одягом в носовій хустинці сірого кольору. З викраденими грошовими коштами ОСОБА_7 з місця злочину зникла та розпорядилась ними на власний розсуд.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та призначити більш м`яке покарання. Посилається на те, що повернула потерпілій кошти ще до приїзду поліції, примирилася з нею, а також у потерпілої до неї претензій немає, та вона щиро кається у вчиненому.
В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_7 підтримала свою апеляційну скаргу, просила її задовольнити.
Захисник ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги обвинуваченої та додатково зазначила, що потерпіла ОСОБА_9 є сестрою рідної бабки обвинуваченої, тобто є родичкою і самої обвинуваченої, і враховуючи вказані обставини, кримінальне провадження, яке є провадженням у формі приватного обвинувачення, мало бути порушено лише за заявою потерпілої, тобто у відповідності до п.3 ч.1 ст.477 КПК України. Разом з тим кримінальне провадження не містить заяви самої потерпілої, а провадження порушено за заявою сестри потерпілої баки обвинуваченої ОСОБА_10 . А тому має місце порушення норм КПК України. Також захисник зазначила, що потерпіла ОСОБА_9 є неграмотною, необізнаною в правових питаннях, і суд недостатньо роз`яснив останній її право на примирення з обвинуваченою і закриття провадження, враховуючи її заяви про те, що вона не має претензій до обвинуваченої, а також враховуючи факт подання нею апеляційної скарги на вирок в інтересах та на користь обвинуваченої. Вказані обставини потягли за собою прийняття судом незаконного рішення. Просила призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 в суді першої інстанції в порядку ст. 404 КПК України . Корім того захисник також посилалася на незаконне визнання обтяжуючою покарання обвинуваченої обставиною рецидив злочинів, враховуючи кваліфікацію її діяння за ч.2 ст. 186 КК України .
Прокурор заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченої та доводів її захисника, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду без змін..
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої, її захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи захисника в порядку ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України в апеляційній скарзі обвинуваченої не оспорюється, як не оспорюється і іншими учасниками судового провадження.
Що ж стосується доводів обвинуваченої щодо незаконності вироку в частині призначення їй покарання, то слід зазначити наступне.
Згідно положень ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
При призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за вчинений нею злочин суд першої інстанції вказаних положень Закону дотримався у повному обсязі, і с рішенням суду про обрання їй виду та міри покарання апеляційний суд вважає за необхідне погодитися.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_7 вчинила злочин, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів. Крім того, обвинувачена вчинила злочин в стані алкогольного сп`яніння, а також має непогашену судимість за умисний злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України (рецидив злочинів), що у відповідності до ст.67 КК України, є обставинами, що обтяжують покарання. По місцю проживання ОСОБА_7 характеризується негативно, ніде не працює. Колегія суддів, звертає увагу, що потерпілою від вчиненого ОСОБА_7 є ОСОБА_9 - особа похилого віку, яка перебуває у безпорадному стані. При цьому відносно даної потерпілої ОСОБА_7 раніше вже вчинялося кримінальне правопорушення за ч.2 ст. 186 КК України за аналогічних же обставин, і вироком Ружинського районного суду Житомирської області від 19.10.2009 року вона була засуджена та їй було призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України та звільнено від покарання з випробуванням строком на 2 роки 6 місяців. Разом з тим ОСОБА_7 протягом іспитового строку вчинила новий умисний злочин, а в подальшому вчинила такий же злочин відносно ОСОБА_9 при таких же обставинах, як і в перший раз. Зазначені обставини та поведінка обвинуваченої свідчить про її стійкість її протиправної поведінки та небажання становитися на шлях виправлення.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість призначення більш м`якого покарання, не пов`язаного з позбавлення волі, про що просить обвинувачена. При призначенні покарання судом першої інстанції у якості пом`якшуючих обставин враховано щире каяття та активне сприяння обвинуваченої розкриттю злочину, а також добровільне відшкодування завданого збитку. При цьому, судом першої інстанції враховано думку потерпілої ОСОБА_9 , яка пробачила ОСОБА_7 за скоєне та просила суд її суворо не карати, разом з тим не просила закрити відносно неї кримінальне провадження, та призначено покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.2 ст.186 КК України, у виді 4 років позбавлення волі, що на переконання колегії суддів є необхідним та достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. Вважати призначене покарання явно несправедливим підстав немає.
Що стосується додаткових доводів захисника ОСОБА_8 з приводу порушень судом першої інстанції кримінального процесуального закону в обгрунтування доводів апеляційної скарги обвинуваченої та вимог у зв`язку з цим у відповідності з положеннями ст. 404 КПК України про скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.
Так, згідно п.3 ч.1 ст.477 КПК України кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених зокрема статтею 186 (крім грабежу, вчиненого організованою групою) якщо вони вчинені чоловіком (дружиною) потерпілого, іншим близьким родичем чи членом сім`ї потерпілого тощо.
Обвинувачена ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України по відношенню до сестри своєї баби.
Згідно п.1 ч.2 ст.3 КПК України близькі родичі та члени сім`ї - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.
Враховуючи наведене положення Закону обвинувачена ОСОБА_7 не є близьким родичем потерпілій ОСОБА_9 , а також спільно з потерпілою не проживала, не пов`язана спільним побутом і не мала взаємних прав та обов`язків з потерпілою, оскільки як вбачається з обвинувального акту щодо неї та встановлено місцевим судом, обвинувачена проживала по АДРЕСА_1 , а потерпіла ОСОБА_9 проживає по АДРЕСА_1 .
Тобто, твердження захисника ОСОБА_8 , що кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України повинно було проводитися у формі приватного обвинувачення і тільки за заявою потерпілої ОСОБА_9 , а не її сестри ОСОБА_10 , не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження.
З огляду на вищенаведені обставини та положення ч.3 ст. 469 КПК України не знайшли свого підтвердження і посилання захисника на істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, які полягають на її думку в тому, що судом, судом, враховуючи неграмотність та правову необізнаність потерпілої, недостатньо роз`яснено останній право на примирення з обвинуваченою та укладання угоди про примирення.
Безпідставними також є доводи захисника про незаконність врахування судом обтяжуючої покарання обвинуваченої обставини рецидиву злочину, з посиланням на наявність такої кваліфікуючої обставини її правопорушення як повторність, оскільки, даний умисний злочин ОСОБА_7 хоча і кваліфікований як повторний після засудження її 19.10.2009 року за ч.2 ст. 186 КК України, разом з тим вчинений нею після вчинення іншого умисного злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, що у відповідності до положень ст. 34 КК України свідчить про наявність її діях рецидиву злочинів.
Таким чином, судом першої інстанції враховані всі обставини, які мають значення для справедливого та необхідного покарання, а тому апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_7 з викладених в ній мотивів задоволенню не підлягає, як не підлягають задоволенню і доводи та вимоги захисника в доповнення до вказаної апеляційної скарги.
Вирок суду є законним, обгрунтованим та вмотивованим.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ружинського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2018 року щодо неї без змін.
Ухвала може бути оскарження до касаційної інстанції протягом місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді: