Справа № 645/2318/18
Провадження №1-кп/645/461/18
УХ В А Л А
іменем України

20 вересня 2018 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 за ч.2 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Фрунзенського районного суду м.Харкова знаходиться вказана кримінальна справа.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27.07.2018 р. відносно обвинуваченого ОСОБА_5 продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк до 24.09.2018 р.
У зв`язку з неможливістю закінчення судового розгляду справи до вказаного строку прокурор ОСОБА_3 заявила про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , посилаючись на існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.
Захисник ОСОБА_4 та обвинувачений заперечували проти продовження вказаного запобіжного заходу, просили про обрання більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Підставою для зміни запобіжного заходу зазначено погіршення стану здоров`я ОСОБА_5 , бажання бути поряд з рідними, відсутність наміру здійснювати вплив на потерпілу, щире каяття.
Вислухавши думку всіх учасників справи, суд дійшов до наступного висновку.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Відповідно до п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.
Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, судом при вирішенні клопотання враховуються дані про особу обвинуваченого, відомості щодо наявності у обвинуваченого міцних соціальних

зв`язків за місцем мешкання, вік та стан його здоров`я, відсутність відомостей про наявність постійного місця роботи та джерел доходу, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується.
Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. Небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують.
Оцінюючи в сукупності всі обставини, у тому числі тяжкість злочину, що інкримінується обвинуваченому, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких, спрямований проти власності та здоров`я людини, що свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає доведеними наявність існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу та виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому та які б не існували і не розглядались на час обрання та продовження запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено, даних щодо неможливості його подальшого тримання під вартою за станом здоров`я на теперішній час суду не представлено.
За таких обставин суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, які не допитані, а також вчинити інші кримінальні правопорушення, тобто ризики, які були враховані судом при обранні йому такого запобіжного заходу, наразі не зменшились, та жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам, у зв`язку з чим суд вважає необхідним продовжити строки тримання під вартою, а клопотання обвинуваченого та захисника ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу задоволенню не підлягає.
Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 132, 177, 178, 183, 184, 196, 197, 199, 315 КПК України, суд

П о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання обвинуваченого та захисника ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовити.
Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 18.11.2018 р.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: