Справа №585/3233/15-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/485/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_7 і його представника ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2018 року, якою

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ромни Сумської області, українця, громадянина України, одруженого, з вищою освітою, працюючого лікарем хірургом хірургічного відділення Роменської ЦРЛ, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого

на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, а провадження у справі закрито, -

ВСТАНОВИЛА:

До Апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_7 і його представника ОСОБА_8 в яких :

- прокурор просив ухвалу суду першої інстанції скасувати у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, а матеріали кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_10 просив направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції;

- потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 просили скасувати ухвалу суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону та постановити нову ухвалу, в якій до вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності, просили постановити вмотивоване рішення про його винуватість у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України злочину з дослідженням відповідних на те доказів.

Даною ухвалою ОСОБА_10 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі п.2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а провадження у справі закрито.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави 9 765 грн. судових витрат за проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог прокурор погоджуючись із висновком суду про закінчення строків притягнення ОСОБА_10 до кримінальної відповідальності, стверджує про те, що суд постановляючи ухвалу про звільнення ОСОБА_10 від передбаченої ч.1 ст. 286 КК України кримінальної відповідальності та закриваючи провадження у справі на підставі ст. 49 КК України не зважаючи на те, що обвинувачений свою вину у вчиненому фактично не визнав, безпідставно не вказав у своєму рішенні про її доведеність чи недоведеність чим допустив винесення судового рішення з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Потерпілий та його представник наголошують на не дотриманні судом вимог ч. 1 ст. 372 КПК України, зокрема щодо змісту ухвали, оскільки при її постановленні у мотивувальній її частині суд першої інстанції не врахував та не проаналізував вже досліджені докази винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а у резолютивній частині ухвали не зробив висновок стосовно наявності його вини. Вказане фактично призвело до звільнення особи від кримінальної відповідальності без наведення висновків про її винуватість у його вчиненні. При цьому, клопотання про таке звільнення було подано обвинуваченим ОСОБА_10 після завершення дослідження всіх доказів та матеріалів кримінального провадження та фактично містило у собі визнання ОСОБА_10 своєї вини у вчиненому. Апелянти переконанні в тому, що звільнення обвинуваченого від відповідальності відбулося через недотримання судом розумних строків розгляду кримінального провадження та призвело до порушення прав та інтересів потерпілого на реалізацію свого права по відшкодуванню страхових виплат в порядку цивільного судочинства.

Обвинувачений ОСОБА_10 на вказані апеляційні скарги прокурора, потерпілого та його представника подав заперечення, в яких просив колегію суддів залишити їх вимоги без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, без зміни. ОСОБА_10 переконаний в тому, що суд мав всі підстави для його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, а оскаржувана ухвала суду повністю відповідає вимогам ст. 372 КПК України. При цьому, на переконання обвинуваченого, суд не зобов`язаний вказувати в ній про визнання чи не визнання ним своєї вини, оскільки суд повинен встановити вину особи лише у випадку, коли особа заперечує проти закриття справи з нереабілітуючих підстав.

Інші учасники кримінального провадження, апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Як встановив суд першої інстанції, 31 жовтня 2014 року близько 12 год. 30 хв. водій транспортного засобу марки «ЗАЗ - Daewoo» державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_10 , в м. Ромнах Сумської області по вул. Маяковського, перевищивши дозволену швидкість руху та не врахувавши дорожню обстановку під час об`їзду вибоїни на проїзній частині, діючи в порушення п.п. 10.1, 12.4 та 12.9 ПДР України, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем марки ВА3 21099, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_7 , який рухався у зустрічному напрямку, внаслідок чого водії обох транспортних засобів отримали тілесні ушкодження середнього степеня тяжкості.

Допущені ОСОБА_10 порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, що настали.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який вимоги апеляційної скарги підтримав, просив оскаржувану ухвалу суду скасувати, а матеріали кримінального провадження направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд, думку потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 , які погодилися із позицією прокурора про необхідність скасування оскаржуваного рішення, однак просили задовольнити вимоги їхньої апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_10 , та його захисника ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційних скарг прокурора, потерпілого і його представника та просили оскаржувану ухвалу суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як слідує із звукозаписів судових засідань, обвинувачений ОСОБА_10 свою вину в інкримінованому йому злочині визнавав частково, оскільки на його переконання, він, з інкримінованих йому порушеннях п. 10.1, 12.4 та 12.9 ПДР України, порушив лише перші два та пояснив, що швидкість його автомобіля, в момент зіткнення, не перевищувала 65 км/год., зіткнення транспортних засобів відбулося не на зустрічній смузі руху, як йдеться в обвинувальному акті, а ближче до центру дороги, а сам потерпілий рухався не по зустрічній смузі руху головної дороги, а виїздив на неї із другорядної, та сам не впевнився у наявності на ній інших транспортних засобів.

Водночас, пояснення потерпілого суперечать вказаним поясненням обвинуваченого, оскільки той в суді наголошував, що весь час рухався по головній дорозі, з другорядної не виїздив і саме на його смугу руху, раптово, на високій швидкості з`явився автомобіль обвинуваченого в результаті чого і відбулося зіткнення. Крім цього, на запитання суду чи має він цивільний позов до обвинуваченого, потерпілий вказав, що немає, оскільки має намір вирішити дане питання в порядку цивільного судочинства, по завершенню розгляду матеріалів даної справи.

Тобто, в суді першої інстанції обвинувачений фактично заперечував фактичні обставини події ДТП.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд дійшов висновку про здійснення повного дослідження доказів у даній справі, у зв`язку з чим здійснив допит обвинуваченого, потерпілого, свідків, дослідив інші, долучені стороною обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_10 , письмові докази. І після завершення дослідження всіх доказів, обвинувачений подав клопотання щодо звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у звязку із закінченням строків давності, яке ухвалою суду було задоволено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в даному випадку, ухвалюючи рішення допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та дійшов передчасних висновків про задоволення заявленого обвинуваченим ОСОБА_10 клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності та закрив кримінальне провадження.

Так, згідно ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 372 КПК України визначено чіткі вимоги до змісту ухвали суду, яка повинна складатися зі вступної, мотивувальної та резолютивної частин. При цьому, мотивувальна частина вказаного судового рішення повинна містити в собі встановлені судом обставини із посиланням на докази, мотиви не врахування окремих доказів та мотиви з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався, а резолютивна її частина обов`язково повинна містити висновки до яких дійшов суд.

Однак, вказаних вимог закону, на переконання колегії суддів, суд при винесенні оскаржуваного рішення, не дотримався.

Оскільки, як вбачається зі змісту самої оскаржуваної ухвали суду про закриття кримінального провадження, за результатами дослідження матеріалів кримінального провадження, суд у своєму рішенні так і не встановив того, чи дійсно вказана в обвинувальному акті подія ДТП мала місце, чи відповідає вона викладеним у ньому обставинам. Суд при постановленні ухвали не врахував та не проаналізував вже досліджені докази як винуватості чи невинуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Тобто із оскаржуваної ухвали не вбачається, чи була доведена вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286 КК України, від кримінальної відповідальності якого обвинувачений і був звільнений у звязку із закінченням строків давності.

При цьому, спростовуючи заперечення потерпілого та його представника в частині того, що для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України достатньо встановлення закінчення строку для її притягнення та згода самої особи на таке звільнення, суд не звернув уваги на ту обставину, що в такому випадку (відсутності доведеності вини обвинуваченого) порушується право потерпілої сторони на відшкодування їй страхових виплат завданих в результаті такого злочину, оскільки потерпілий фактично позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом в порядку цивільного судочинства.

Водночас, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Крім цього, вказана Конвенція вказує і та те, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Таким чином, враховуючи допущені судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону, а саме неповноту судового розгляду, яка вплинула на права потерпілого, колегія суддів вважає, що ці порушення повною мірою перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тобто відповідно до вимог ч.1 ст.412 КПК України вони є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Оскільки встановлені порушення КПК є істотними, і усунути ці порушення закону колегія суддів під час апеляційного перегляду позбавлена можливості, тому колегія суддів вважає за необхідне, на підставі ст. 415 КПК України, оскаржувану ухвалу суду відносно ОСОБА_10 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Крім того, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 415 КПК України не має вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, а також робити будь-які висновки в частині достовірності або ж недостовірності наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, переваги одних доказів над іншими, або ж оцінювати правомірність застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність при звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню в повному обсязі, а вимоги апеляційної скарги потерпілого та його представника необхідно задовольнити частково.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить усунути вищевказані порушення вимог кримінального процесуального закону, викладені в мотивувальній частині цієї ухвали та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 задовольнити в повному обсязі, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 і його представника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27 лютого 2018 року, якою ОСОБА_10 , звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження відносно нього закрито скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4