Дата документу Справа № 324/357/17
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/609/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 324/357/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.213 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000170, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Любицьке Новомиколаївського району Запорізької області, громадянки України, освіта середня, не заміжньої, на утриманні має малолітню та неповнолітню дитину, не працюючої, раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 ;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року ОСОБА_7 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, і виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Пологівського районного суду Запорізької області від 24.02.2017 року, на брухт чорних та кольорових металів загальною вагою 1400кг та напільні ваги №3007 1990 року випуску, які були вилучені у ОСОБА_7 в ході санкціонованого обшуку за адресою: АДРЕСА_2 .

Вирішена доля речових доказів.

Як встановлено судом першої інстанції, органом досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачувалась в тому, що вона, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, будучи фізичною особою, відомості про яку не включено до переліку суб`єктів господарювання, що здійснюють операції з металобрухтом, що передбачено законодавством, в порушення вимог ст. 4 Закону України «Про металобрухт» від 05.05.1999 року, згідно з якою операції з металобрухтом здійснюються лише спеціалізованими металургійними переробними підприємствами, а також їх приймальними пунктами, в період часу з січня 2017 року і до 20.02.2017 року на території свого фактичного місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , організувала незаконний пункт прийому, схову та збуту металобрухту.

Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , будучи фізичною особою, в період часу з січня місяця 2017 року по 20.02.2017 року, маючи умисел на прийом брухту кольорових та чорних металів, здійснювала прийом за готівку брухту чорних та кольорових металів у вигляді фрагментів металевих труб різноманітного діаметру, пружин, а також різноманітних виробів побутового характеру не придатних для подальшого використання за призначенням у мешканців с. Федорівка та довколишніх сіл Пологівського району Запорізької області, а саме у ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Прийнятий металобрухт ОСОБА_7 зважувала на напільних вагах №3007, 1990 року випуску, та з метою подальшої реалізації за ціною, вищою ніж закупна, зберігала в дворі домоволодіння за вищевказаною адресою до 20.02.2017 року.

20.02.2017 року в ході проведення санкціонованого обшуку території домоволодіння ОСОБА_7 , яке розташоване в АДРЕСА_2 , в дворі було виявлено та вилучено напільні ваги №3007, 1990 року випуску, брухт чорних та кольорових металів загальною вагою 1400 кг, який ОСОБА_7 незаконно прийняла у мешканців с. Федорівка та довколишніх сіл Пологівського району Запорізької області, а також зберігала з метою подальшого збуту.

Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувалась в тому, що своїми умисними діями вона здійснила прийом брухту кольорових і чорних металів, будучи фізичною особою, а також організацію незаконного пункту прийому, схову та збуту металобрухту, тобто скоїла злочин, передбачений ч. 1 ст. 213 КК України.

Суд першої інстанції, оцінивши усю сукупність досліджених у судовому засіданні доказів, як тих, які були зібрані на досудовому слідстві, так і поданих в судовому засіданні, у їх взаємозв`язку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, вважав, що стороною обвинувачення не надано суду жодного переконливого та беззаперечного доказу на підтвердження винуватості обвинуваченої ОСОБА_16 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення. Таким чином, суд відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України прийшов до висновку, що обвинувачену ОСОБА_16 слід визнати невинуватою в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, і виправдати.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок районного суду незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам кримінального провадження. Вказує, що суд першої інстанції у своєму рішенні виклав висновки, які містять істотні суперечності та не взяв до уваги докази, надані стороною обвинувачення, хоча вони могли істотно вплинути на його висновки. Вважає, що суд не дав відповідну оцінку доказам по даному кримінальному провадженню, висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, судом необґрунтовано відкинуті доводи обвинувачення та виправдано ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 213 КК України. Також під час ухвалення вироку суд першої інстанції допустив невідповідність мотивувальної частини вироку його резолютивній частині. Так, суд у мотивувальній частині вироку вдався до помилкового тлумачення норм Кримінального та Господарського кодексів України, вказуючи на те, що суспільне небезпечне діяння, склад якого передбачений ст. 213 КК України, повинно містити ознаки підприємницької діяльності. Таким чином, твердження суду про фактичну наявність такого обов`язкового елементу складу злочину, передбаченого ст. 213 КК України, як здійснення підприємницької діяльності, є таким, що суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність. Крім того, твердження суду щодо відсутності в діях ОСОБА_7 прямого умислу на здійснення прийому брухту чорних металів повністю спростовується кількістю вилученого металобрухту, неодноразовістю його прийому, що підтверджується показаннями свідків, які суд не взяв до уваги, а також наявністю за місцем здійснення прийому металобрухту металевих ваг для його зважування та таблички з написом «Прийом метала»,що в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні свідчить про наявність у діях ОСОБА_7 прямого умислу на здійснення прийому металобрухту. Посилання суду на показання ОСОБА_7 , як на підставу виправдання, також є необґрунтованими, оскільки вважає, що невизнання обвинуваченою своєї вини у вчиненому є способом її захисту з метою уникнення покарання. Також вважає недопустимим доказом показання свідка сторони захисту ОСОБА_17 , так як цей свідок не був відкритий стороні обвинувачення стороною захисту під час закінчення досудового розслідування. Крім того, стороною обвинувачення зверталась увага суду на особу ОСОБА_7 , яка відповідно до наданої за місцем мешкання характеристики має скандальну репутацію, з оточуючими конфліктна, має складний характер. Вказане також може пояснити зміну деякими свідками по провадженню своїх показів у судовому засіданні, оскільки свідки таким чином намагалися уникнути конфліктів зі ОСОБА_7 . Таким чином, сукупність досліджених судом першої інстанції доказів у справі давала достатні підстави для висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 213 КК України, обвинувачення у вчиненні якого було пред`явлено їй органом досудового розслідування. Вважає, що характеристика обвинуваченої за місцем мешкання, відсутність визначених ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , невизнання вини у вчиненому правопорушенні потребує призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у відповідності до загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, в межах санкції ч. 1 ст. 213 КК України у виді штрафу, і є необхідним та достатнім для досягнення мети покарання, визначеної в ст. 50 КК України.

На підставі викладеного, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 1500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (25 500 грн.).

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачена ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу; обвинувачену, зокрема і в останньому слові, та її захисника, які заперечували проти апеляційної скарги та вважали виправдувальний вирок законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 403 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою суд у вироку зазначає формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії суддів, вказані вимоги судом першої інстанції були дотримані.

Підстави для виправдання ОСОБА_7 і мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення, викладені у вироку в повному обсязі.

Так, на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, сторона обвинувачення посилалась на покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , а також на письмові докази:

- протокол санкціонованого обшуку від 20.02.2017 року та ілюстровану таблицю до нього;
- протокол огляду предмету від 20.02.2017 року (за участю понятих ОСОБА_23 та ОСОБА_24 );
- протокол огляду предмету від 27.02.2017 року та ілюстровану таблицю до нього (за участю свідка ОСОБА_10 );

- протокол огляду предмету від 27.02.2017 року та ілюстровану таблицю до нього (за участю свідка ОСОБА_12 );

- протокол огляду предмету від 28.02.2017 року та ілюстровану таблицю до нього (за участю свідка ОСОБА_13 );

- витяг про реєстрацію обвинуваченої ОСОБА_7 фізичною особою-підприємцем;

- лист сільського голови Федорівської сільської ради Пологівського району Запорізької області від 10.02.2017 року № 397 (адресований Полгівському ВП ГУНП в Запорізькій області з проханням сприяти закриттю пункту прийому металобрухту).

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на сторону обвинувачення, належності та допустимості доказів на сторону, що їх подає.

Покази обвинуваченої ОСОБА_7 суд визнав такими, що підтверджують її невинуватість.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Принцип «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» передбачає, зокрема, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Проаналізувавши вказані докази в їх сукупності, суд дійшов до обґрунтованого висновку, про не доведення стороною обвинувачення того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 213 КК України, вчинене ОСОБА_7 .

Згідно з ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Частина 2 цієї ж статті передбачає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Так, з показів, допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 зазначали, що прийом (купівлю) металобрухту (металевих виробів) здійснювала не обвинувачена ОСОБА_7 , а інша особа. Так, свідок ОСОБА_14 зазначав, що продав особі на ім`я ОСОБА_25 раму від коляски до мотоцикла, при цьому свідок стверджував, що продав саме виріб, тобто її можливо було використовувати за призначенням, а не металобрухт, її на вагах не зважували. В показах свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , які поясняли, що разом здавали металобрухт, взагалі містяться розбіжності щодо того, хто у них приймав металобрухт, а саме металеві труби. Свідок ОСОБА_9 стверджував, що металобрухт приймав чоловік на ім`я ОСОБА_26 , а свідок ОСОБА_12 що це була дівчина на ім`я ОСОБА_25 , і у будь-якому разі обидва свідка зазначали, що обвинувачена ОСОБА_7 металобрухт у них не приймала. Свідок ОСОБА_10 , який також був разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , зазначав, що в двір домоволодіння не заходив, тому хто приймав металобрухт він не бачив. Свідок ОСОБА_15 зазначав, що металобрухт у нього приймав чоловік на ім`я ОСОБА_27 , а не обвинувачена. Свідок ОСОБА_11 зазначав, що обвинуваченій він залишив алюмінієвий бідон в залог за 100 грн., а не продав чи здав його як металобрухт, і коли повернув гроші обвинуваченій, то забрав бідон. Свідок ОСОБА_28 , плутався як щодо часу, коли він здавав металобрухт, так і щодо особи, яка у нього його приймала. Він зазначав, що не пам`ятає, коли він здавав металобрухт, однак вважав, що це ймовірно було восени 2016 року. Також даний свідок спочатку пояснював, що метал приймала, якась дівчина, він її не знає, можливо це була дочка обвинуваченої, а обвинуваченої він не бачив, потім припустив, що гроші за метал можливо віддавала обвинувачена. Свідок ОСОБА_13 двічі допитувався в ході судового розгляду кримінального провадження і дав суперечливі покази щодо обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 . Так, будучи допитаним в якості свідка в судовому засіданні 24.03.2017 року, ОСОБА_13 , пояснював, що на прохання обвинуваченої продав їй металеві труби на стовпчики для паркану, бочку об`ємом 100 л для зерна чи дерті, та дві кришки для бочок. Принесені ним металеві вироби не зважувалися, і їх можливо було використовувати за призначенням. Будучи допитаним повторно, за клопотанням сторони обвинувачення, в ході судового засідання 10.04.2017 року, свідок ОСОБА_13 вже стверджував, що здав металобрухт обвинуваченій, а саме труби, кришки, бочку, який зважувався на вагах, його було приблизно 125 кг. При цьому, він також стверджував, що ніякий тиск на нього ні з боку сторони обвинувачення, ні збоку сторони захисту, не здійснювався, незважаючи на те, що сторона обвинувачення стверджувала про те, що свої первинні показання в суді він дав під тиском обвинуваченої, і пояснив, що раніше в суді він давав інші покази, так як «заплутався». Також свідок ОСОБА_13 зізнався, що перед судовим засіданням 10.04.2017 року він вживав спиртне (горілку), а в минулому судовому засіданні, коли він давав показання, він був тверезим. Свідок ОСОБА_13 вказував, що ніякий тиск на нього ні з боку сторони обвинувачення, ні з боку сторони захисту, не здійснювався, чим спростував твердження сторони обвинувачення про те, що свої первинні покази в суді він дав саме під тиском обвинуваченої. Показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_18 підтверджують лише факт вилучення металобрухту та ваг співробітниками поліції за адресою: АДРЕСА_2 , про походження металобрухту та його володільця, їм нічого не відомо.

З вказаних вище показань свідків випливало, що існує обґрунтований сумнів того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 213 КК України, скоїла саме ОСОБА_7 , при тому, що вона не обвинувачується у вчиненні вказаного кримінального правопорушення за попередньою змовою з будь-якою іншою особою.

Судом були безпосередньо досліджені й письмові докази, на які посилалась сторона обвинувачення в обґрунтування доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину, які так само не вказували на те, що операції з металобрухтом здійснювала саме ОСОБА_7 . Ці дані носять лише інформативний характер і ніяким чином не свідчать про скоєння злочину обвинуваченою.

Таким чином, суд, проаналізувавши усі представлені сторонами докази, які були досліджені під час судового розгляду, і які були оцінені судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку між собою, прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не надано переконливих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили, про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, тому суд дійшов висновку, про виправдання обвинуваченої ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Зі вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку. В апеляційній скарзі прокурор ще раз цитує докази та доводи із обвинувального акта, яким надана правова оцінка судом, а не спростовує об`єктивними даними, з посиланням на переконливі докази, висновки місцевого суду.

Апелянт вважає, що суд у мотивувальній частині вироку вдався до помилкового тлумачення норм Кримінального та Господарського кодексів України, вказуючи на те, що суспільне небезпечне діяння, склад якого передбачений ст. 213 КК України, повинно містити ознаки підприємницької діяльності, однак колегія суддів зі вказаним доводом прокурора не погоджується, оскільки висновки суду в цій частині належним чином аргументовані у вироку, тоді як доводи апелянта про протилежне є неправильним тлумаченням останнього положень ч. 1 ст. 213 КК України.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі про наявність у діях ОСОБА_7 прямого умислу на здійснення прийому металобрухту є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження встановлено, що вона придбавала металеві вироби лише у ОСОБА_13 для власних потреб для будівництва за місцем свого проживання та проживання своїх дітей, а іншого з боку обвинувачення не доведено.

Доводи прокурора про те, що показання свідка сторони захисту ОСОБА_17 є недопустимим доказом, так як цей свідок не був відкритий стороні обвинувачення стороною захисту під час закінчення досудового розслідування, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в суді першої інстанції сторона обвинувачення не заперечувала проти допиту вказаного свідка. Крім того, це свідчить про вибірковість в наданні оцінки прокурором щодо допустимості доказів, оскільки в суді першої інстанції також були допитані й свідки сторони обвинувачення, які не відкривались стороні захисту, однак питання щодо визнання показань цих свідків недопустимим доказом, прокурором в апеляційній скарзі не ставиться.

При цьому, неналежність або недопустимість інших доказів, якими суд обґрунтував виправдувальний вирок, прокурор під сумнів не ставив.

Також, слід зазначити, що різна оцінка доказів суду, у порівнянні з їх оцінкою стороною обвинувачення, не може свідчити про їх неправильну оцінку судом або про його упередженість, а тому доводи прокурора про необґрунтованість та незаконність судового рішення через невідповідність висновків суду, викладених у ньому, фактичним обставинам кримінального провадження, а також через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, є надуманими і неспроможними.

Крім того, прокурор, пред`явивши вимогу про ухвалення вироку апеляційним судом, що передбачає безпосереднє дослідження з метою своєї оцінки певних доказів останнім, не конкретизував, які саме і з якою метою (в якій частині) необхідно повторно дослідити й оцінити докази в апеляційному суді. З урахуванням загальних засад кримінального провадження, зазначених у п.п. 15, 16 та 19 ч. 1 ст. 7 КПК України, апеляційний суд не вправі проявити ініціативу в цьому питанні.

Доказів на беззаперечну вину ОСОБА_7 , у скоєнні інкримінованого їй злочину «поза розумним сумнівом», стороною обвинувачення надано не було як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є законним і обґрунтованим.

Порушень кримінального та кримінального процесуального законодавства, що тягнуть безумовне скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 06 листопада 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4