Справа №470/716/15-к 17.05.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві матеріали кримінального провадження № 0000117 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 березня 2016 року.
Обвинувачений ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт Березнегувате Миколаївської області, приватний підприємець, з професійно-технічною освітою, одружений, має на утриманні малолітнього сина, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий.
Обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_9

__________________________________________________________________
провадження № 11- кп/784/46/18 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_10
категорія: ст. 286 ч.2 КК України Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1

Короткий зміст вимог апеляційних скарг:

Прокурор просить вирок в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України скасувати. Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_5 засудженим за ст. 286 ч.2 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 просять вирок скасувати. Кримінальне провадження закрити за відсутністю в діянні ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду 1 інстанції.

Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25.03.2016 р. ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України, за якою призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку 1 рік 6 місяців, з покладенням обов`язків не виїжджати за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти її про зміну місця проживання відповідно п. п. 2, 3 ч.1 ст. 76 КК України.
Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта в сумі 3382 грн. 50 коп.
Також вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апелянтів.

Прокурор вважає вирок незаконним в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Вбачає в цьому неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Наводить зміст роз`яснень, які містяться в п.п. 1, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.03 р. (з наступними змінами) щодо суворого дотримання вимог ст. 65 КК України та можливості прийняття рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням лише з врахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, з належним умотивуванням судом такого висновку. Вважає, що цих положень суд не дотримався.
Зазначає, що суд не врахував наслідки дій обвинуваченого - заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, характер та мотиви допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху (вимог п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху), його ставлення до цих порушень, поведінку після вчинення злочину та під час судового провадження. Вважає, що висновки суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без відбування покарання не відповідають сукупності фактичних даних про його особу, обставинам справи та тяжкості вчиненого ним злочину.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що досліджені судом докази винуватості ОСОБА_5 не доводять і підтверджено лише те, що ОСОБА_5 був учасником ДТП.
Наводить, що суд безпідставно прийняв до уваги як належні та допустимі докази протоколи проведених з водієм ОСОБА_11 слідчих експериментів від 08.04.2014 р. та від 01.07.2014 р. та висновок авто - технічної експертизи № 930 від 14.08.2014 р. Вказує, що слідчі попереджали ОСОБА_5 як свідка за ст.ст. 384, 385 КК України. Посилаючись на ст. 240 КПК України щодо сутності слідчого експерименту, зазначає, що під час їх проведення ОСОБА_5 надав нові свідчення. Однак відповідно до ст. 18 КПК України він мав право на свободу від самовикриття, оскільки фактично допитувався як підозрюваний. Посилаючись також на положення ст.ст. 17 ч.3, 84, 86, 87 КПК України, вказує, що є недопустимим доказом показання водія ОСОБА_5 під час проведених з ним обох слідчих експериментів. Тому на підставі ст. 86 ч.2 КПК України на ці докази суд був неправі посилатися при ухваленні вироку. Також вказує на різні вихідні дані? які отримані під час цих слідчих експериментів та що проведені вони без участі захисника, який не повідомлявся про проведення слідчої дії.
Наводить висновок судової транспортно - трасологічної експертизи № 534 від 17.06.2014 р. щодо розташування транспортних засобів на місці ДТП та показання в суді експерта ОСОБА_12 стосовно сліду в схемі протоколу огляду місця пригоди. Зазначає, що експерт не зміг дійти категоричного висновку щодо механізму його утворення: слід гальмування чи слід заносу автомобіля. За такого вважає за неможливе здійснення точних розрахунків швидкості руху автомобіля за показником довжини цього сліду, як сліду гальмівного шляху .
Наводить висновок судової автотехнічної експертизи № 930 від 14.08.2015 р. щодо визначення швидкості руху автомобіля марки «Opel Omega» за відповідною формулою. Вказує, що експертом надана розшифровка показників у формулі розрахунку, за виключенням однієї позиції цифри 2.73. Апелянт вважає, що є похибка у визначенні величині швидкості руху автомобіля. Відтак, може бути відсутнє порушення п.12.4 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_5 . Наводить показання експерта ОСОБА_13 в судовому засіданні та зазначає, що експерт врахував слід на схемі як слід гальмування тільки тому, що так вказав слідчий в постанові про призначення експертизи. Але, експерт схильний вважати, що це був слід бокового заносу (юзу). Це дає підстави для перерахунку показника швидкості руху автомобіля за іншим коефіцієнтом, що впливає на швидкість руху транспортного засобу.
Наводить зміст п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 р. щодо настання суспільно-небезпечних наслідків через порушення правил безпеки дорожнього руху двома водіями транспортних засобі, необхідності з`ясування характеру допущених кожним з них порушень, та чи не було причиною порушення правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливості уникнути ДТП на її наслідків. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.
Вважає, що суд не врахував, що в дорожній ситуації водій трактору ОСОБА_14 створив небезпеку для водія автомобіля ОСОБА_5 та мав більшу можливість уникнути зіткнення, зупинивши трактор спочатку на вимогу дорожнього знаку 2.2 розділу 33 ПДР «Проїзд без зупинки заборонено» перед виїздом на головну дорогу, та вдруге, коли почав та раптово продовжив виконання маневру, не переконавшись у безпеці руху. Стверджує? що водій ОСОБА_5 вжив заходів для безпечного об`їзду перешкоди, але зіткнення транспортних засобів сталося внаслідок порушення водієм ОСОБА_14 п.п. 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху.
Також зазначає, що судом не враховано правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 20.11.2014 р. у справі № 5-18-кс, згідно з яким у випадку виникнення ДТП за участі кількох водіїв, наявність чи відсутність в їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто, з`ясування ступеню участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку. Особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен з водіїв.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 вказує, що викладені у вироку висновки є суперечливими та не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження через неналежну оцінку наявних у справі доказів. Вважає, що суд невірно застосував кримінальний закон, визнавши його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України та стверджує, що він перебував в аварійній ситуації, яку створив водій ОСОБА_14 .
Вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги його показання про те, що трактор під керуванням потерпілого при виїзді з території АЗС з другорядної дороги не зупинився на знак «Проїзд без зупинки заборонено». Не надав перевагу у русі автомобілю під його (обвинуваченого) керуванням, який наближався до АЗС по головній дорозі.
Посилається на мотиви закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_14 постановою слідчого від 08.07.2015 р. за відсутністю в діях ОСОБА_14 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вказує, що згідно з постановою апеляційного суду Миколаївської області від 07.12.2015 року ОСОБА_14 визнано винуватим в порушенні вимог п.п. 10.1, 10.2 ПДР, дорожнього знаку 2.2 додатку 1 ПДР та у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Не погоджується з висновками суду про те, що порушенням зазначених вимог ПДР водій трактору ОСОБА_14 створив необхідні умови для виникнення пригоди, а порушенням вимог п.п. 12.3, 12.4 ПДР він ( ОСОБА_5 ) реалізував вказані умови.
Обвинувачений посилається на правові висновки, які викладені в постановах Верховного Суду України від 20.11.2014 р. у справі № 5-18-кс та від 05.11.2015 р. у справі № 5-218 кс. Вказує, що порушення ним вимог п.12.3 ПДР стосовно перевищення в населеному пункті допустимої швидкості руху автомобіля суд визнав такими, що перебувають у причинному зв`язку з наслідками, узявши до уваги висновок автотехнічної експертизи № 930 від 14.08.2014 р. Водночас суд зазначив, що саме потерпілий внаслідок допущених ним порушень створив умови для виникнення пригоди. Вважає, що суд не навів свого висновку про міру і ступінь відповідальності потерпілого та безпідставно не врахував вимоги п. 1.4 ПДР, згідно з якими кожен учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці правила.
Апелянт вказує, що і у випадку перевищення ним швидкості руху автомобіля, ця обставина не вплинула б на механізму зіткнення транспортних засобів.
Зазначає, що показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 не підтверджують обставин злочину, а свідчать про обстановку на місці пригоди. Показання слідчих ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 надані заінтересованими у справі особами.
Оспорює обґрунтованість висновків автотехнічної експертизи № 930 від 14.08.2014 р. щодо наявності причинного зв`язку між його діями та наслідками, з огляду на те, що ОСОБА_14 визнано винуватим у виникненні ДТП і пошкодженні транспортних засобів. Звертає увагу, що у даному висновку експерта зазначено, що невчасне виконання ОСОБА_14 вимог п.п. 10.1, 10.2, 2.2. (дорожні знаки) Правил дорожнього руху могло слугувати причиною ДТП.
Вказує, що суд залишив поза увагою те, що за висновком експерта № 534 транспортно-трасологічної експертизі від 17.06.2014 р. автомобіль обладнано системою АБС. Тому при гальмуванні колеса не доводяться до блокування і не залишають слідів гальмування, виникнення яких характерне для гальмування автомобілів не обладнаних вказаною системою. Відповідно, сліди, які залишились колесами автомобіля, утворились в процесі маневру в результаті перерозподілу маси автомобіля. Це повністю узгоджується з його (обвинуваченого) показаннями, за якими згідно з вимогами п.12.3 ПДР ним було прийнято рішення про об`їзд перешкоди - трактора під керуванням ОСОБА_14 .
Звертає увагу на те, що експерт ОСОБА_13 суду при першому розгляді справи судом показав, що при виготовленні висновку не мав відомостей про укомплектування гальмівної системи автомобіля системою АБС. Тому залишений автомобілем слід не є слідом гальмуванням, а є слідом бокового юзу. За такого, швидкість автомобіля була значно меншою. Однак, при новому судовому розгляді експерт ОСОБА_13 змінив показання та відмовився від попередніх свідчень. Цієї обставині суд оцінки не надав, причин розбіжностей не з`ясував та не вказав у вироку, чому він узяв до уваги одні докази і відкинув інші.
Вказує про покладення в основу висновку автотехнічної експертизи № 930 даних, які не відповідають технічним характеристикам автомобіля (стосовно маси автомобіля, залишення сліду юзу, а не сліду гальмування), що унеможливлювало визначення швидкості руху автомобіля, а також його (обвинуваченого) показань як свідка час проведення слідчого експерименту. Вважає цей висновок експерта недопустимим доказом в силу положень ст. 87 ч.3 КПК України.
Не погоджується з висновками суду про відсутність порушення його права на захист, вказуючи, що експеримент з ним як свідком проведено 01.08.2014 р., а захисника йому як підозрюваному призначено 07.07.2015 р.
Посилається, що суд виклав вибірково висновок експерта № 534 транспортно-трасологічної експертизи та на власний розсуд визначив місце знаходження транспортних засобів на момент події автомобіля на межі проїзній частині, трактора на узбіччі, обох транспортних засобів за напрямом руху в центр смт. Березнегувате. Проте, експертом зазначено, що положення трактора його направленість (аналогічно автомобілю) на відстані 17,4 м. та 18,4 м. від краю проїзній частини свідчать, що трактор після зіткнення переміщувався. Вказує, що це узгоджується з його показаннями про те, що після ДТП, яка сталася навпроти виїзду з АЗС, автомобіль залишався на місці, а трактор потерпілого продовжив рух та став на узбіччі. Наведене спростовує показання потерпілого про те, що зіткнення відбулося на його смузі руху після початку ним руху та було дотичним з огляду на кут між повздовжніми осями транспортних засобі (175 градусів). Потерпілий також стверджував, що рухався в напрямку виїзду з смт. Березнегувате, але після зіткнення трактор знаходився в іншому напрямку на в`їзд в смт. Березнегувате.

Узагальнений виклад позиції обвинуваченого ОСОБА_5 на апеляційну скаргу прокурора.
Просить залишити її без задоволення. Вказує, що вперше притягується до кримінальної відповідальності. Злочин, у вчиненні якого він обвинувачується, хоча і є тяжким, але вчинено з необережності, внаслідок порушення правил дорожнього руху обома водіями транспортних засобів, у тому числі потерпілим. Відсутні обставини, які обтяжують покарання. До адміністративної відповідальності він не притягувався, характеризується позитивно, самостійно заробляє на життя, утримує родину та малолітнього сина. Після ДТП надав ОСОБА_14 5000 грн. на медичну допомогу. Вказує, що потерпілий під час судового розгляду не наполягав на суворому покарання. Зазначає, що невизнання ним вини під час розгляду кримінального провадження пов`язано з негативним ставленням до його родини потерпілого та упередженням з боку органів досудового розслідування.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Згідно з вироком, 08.04.2014 р., приблизно о 15 год., ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Opel Omega» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сухій проїзній частині вул. Піонерська смт. Березнегувате Миколаївської області із двостороннім рухом всупереч вимогам п. 12.4 Правил дорожнього руху зі швидкістю відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 930 від 14.08.2014 р., яка перевищувала 69,5 км/год.
В цей час із території АЗС «Кворум», яка розташована з правого боку проїзної частини вул. Піонерської відносно напрямку руху автомобіля, в бік проїзної частини рухався колісний трактор «МТЗ-50», реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_14 , з порушенням п.31.4.5 (г,е) Правил дорожнього руху ходова частина перебувала в несправному, але працездатному та функціонально придатному стані.
Водій ОСОБА_5 під час руху в обраному напрямку в районі АЗС грубо порушив вимоги п. 12.1., 12.4. Правил дорожнього руху, не вибрав безпечну швидкість руху автомобіля, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати автомобілем. Всупереч вимогам п. 12.4 Правил дорожнього руху, якими обмежується швидкість руху транспортних засобів в населених пунктах 60 км/год., рухався зі швидкістю більше 69,5 км/год. В порушення вимог п. 12.3 ПДР не вжив заходів до зменшення швидкості при виявленні об`єктивно видимої перешкоди у вигляді трактора «МТЗ-50» аж для зупинки транспортного засобу.
Водій колісного трактору «МТЗ-50» ОСОБА_14 в свою чергу при наближенні автомобіля марки «Opel Omega» реєстраційний номер НОМЕР_1 не виконав вимоги дорожнього знаку 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено», в порушення вимог п.п. 10.1, 10.2 ПДР, виїжджаючи на дорогу з АЗС не надав перевагу у русі автомобілю та перед зміною напрямку руху ліворуч, не переконавшись, що це буде небезпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на проїзну частину вул. Піонерська, що спричинило пошкодження транспортних засобів.
В результаті дорожньої - транспортної пригоди ОСОБА_14 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 818 від 18.06.2014 р. заподіяно тяжкі тілесні ушкодження у виді закритої травми грудної клітини з переломом 4-го ребра справа, правобічного гемопневмотораксу, підшкірної емфіземи справа, перебіг яких ускладнився після травматичною нижнє дольовою правосторонньою пневмонією.
Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 930 від 14.08.2014 р. вказана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_5 вимог п.п. 12.3, 12.4 ПДР.
Порушення ОСОБА_5 Правил дорожнього руху знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

17 травня 2018 року до початку апеляційного розгляду кримінального провадження до Апеляційного суду Миколаївської області надійшли заяви від обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 про відмову від апеляційних скарг.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Якщо ухвала суду першої інстанції не була оскаржена іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не заперечував проти закриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого та захисника, у зв`язку з їх відмовою від апеляційних скарг та підтримав свою апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого, який просив вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи поданих апеляційних скарг в їх межах, суд дійшов наступного.

Вина обвинуваченого ОСОБА_5 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло потерпілому ОСОБА_14 тяжке тілесне ушкодження, доведена наданими суду дослідженими доказами та апелянтом не оскаржується.

Покарання обвинуваченому призначено з додержанням вимог ст.ст. 65, 66 КК України.

Вид, розмір призначеного покарання, незастосування додаткового покарання, прокурором не оспорюються.

Судом належним чином умотивовано рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Суд послався на врахування як тяжкості злочину (тяжкий злочин, вчинений з необережності), так і встановлених обставин справи (в тому числі порушення правил дорожнього руху потерпілим), особи винного, який має місце постійного проживання, роботи, сталі соціальні звязки, утримує малолітню дитину, до кримінальної відповідальності притягується вперше, а також позицію щодо покарання потерпілого.

Обставини, які обтяжують покарання, не встановлені.

Є голослівними твердження прокурора в апеляційній скарзі на неврахування судом при ухваленні вказаного рішення сукупності фактичних даних про особу обвинуваченого, обставин та тяжкості злочину. Навпаки, усе зазначене прокурором судом враховано.

Заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, на чому наголошує прокурор, охоплюється диспозицією ст. 286 ч.2 КК України. Ця обставина впливає на визначену законом міру покарання за санкцією даного кримінального закону і не підлягає повторному врахуванню як обтяжуюча покарання.

Ставлення обвинуваченого до порушення ним правил дорожнього руху повязано з його позицією відносно предявленого обвинувачення (тобто, свідчить про невизнання вини), що теж не може бути враховано.

Що стосується поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, то вона свідчить не на користь аргументів прокурора з огляду на добровільне відшкодування обвинуваченим витрат потерпілого на лікування.

Вказуючи на необхідність врахування мотивів допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, прокурор не навів, про які мотиви злочину, вчиненого з необережності, йдеться.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду 1 інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без відбування покарання. Прокурором в апеляційній скарзі не наведено обґрунтованих доводів, які б ставили під сумнів цей висновок.

За такого, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Під час розгляду апеляційної скарги прокурора обвинувачений звернувся до апеляційного суду з клопотанням про застосування до нього Закону України « Про амністію у 2016 році».

Відповідно до ч.1 ст. 10 вищевказаного закону, який набрав чинності 07.09.2017 року за ініціативою обвинуваченого суд вирішує питання про застосування амністії.

Згідно п. «в» ст. 1 Закону України « Про амністію у 2016 році», підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно ст. 12 КК України, що не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

Згідно ст.ст. 5,6 Закону України « Про застосування амністії в Україні», ст. 13, 15 Закону України «Про амністію у 2016 році», дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності та такі особи можуть бути звільнені від відбування як основного, так і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Враховуючи, що ОСОБА_5 визнаний винним за вчинення необережного злочину, який не є особливо тяжким, до дня набрання чинності Законом України « Про амністію у 2016 році», не позбавлений батьківських прав та має дитину, 2007 року народження, якій не виповнилось 18 років. На нього не поширюються заборони, щодо застосування амністії, передбачені Законом України « Про амністію у 2016 році» та Законом України «Про застосування амністії в Україні» та він не заперечує проти застосування до нього амністії відповідно до вимог п. « в» ст. 1 Закону України « Про амністію у 2016 році» та ст. 5 Закону України « Про застосування амністії в Україні», вказане дає підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання.
Таким чином, до ОСОБА_5 необхідно застосувати Закон України
« Про амністію у 2016 року» і звільнити його від відбуття покарання.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України, Апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 березня 2016 року відносно ОСОБА_5 закрити.

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 березня 2016 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання призначеного йому вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 березня 2016 року у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її оголошення.

Головуючий:

Судді: