Справа № 156/98/18 Провадження №11-кп/773/357/18 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК УкраїниДоповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження №0000436 за апеляційними скаргами прокурора, захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Нововолинського міського суду від 18 квітня 2018 року, щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Іваничі Іваничівського району Волинської області, українець, громадянин України, освіта повна загальна середня, не одружений, не працює, інвалідом І-ІІ групи не являється, перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий,

засуджений:

- за ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років.
Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 постановлено рахувати з часу проголошення вироку, а саме з 18 квітня 2018 року, зарахувавши до строку покарання його попереднє ув`язнення з 02 грудня 2017 року по 17 квітня 2018 року включно, із розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.
Залишено без змін ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Вирішено питання про судові витрати та речові докази. Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним і засуджений за те, що він 01 грудня 2017 року, близько 22 год. 30 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_11 , з метою умисного вбивства, завдав останньому декілька ударів сокирою в ділянку голови, а після того, як робоча частина сокири відламалась від дерев`яної рукоятки, продовжив наносити удари рукояткою та ногами по тулубу потерпілого. ОСОБА_11 почав чинити опір діям ОСОБА_8 та кликати на допомогу. Внаслідок цього, потерпілому ОСОБА_12 було спричинені тілесні ушкодження у вигляді: три рани в тім`яній ділянці голови, струс головного мозку, забиття м`яких тканин у вигляді припухлості на голові, в ділянці проекції правого променево-зап`ясного суглобу на правій кисті, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та відкритий перелом зі зміщенням нігтьової фаланги І пальця правої кисті, що відноситься до середньої ступені тяжкості по признаку тривалості розладу здоров`я. ОСОБА_8 з причин, що не залежали від його волі усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця не вчинив, оскільки смерть ОСОБА_11 не настала завдяки його фізичному опору та втраті травмуючих функцій сокири внаслідок відламу її робочої частини.
Не погоджуючись з вироком суду захисник в апеляційній скарзі вважає вирок незаконним і необґрунтованим у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Просить вирок змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.122 КК України та ч.1 ст.125 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, вказує, що апеляційна скарга подається у зв`язку із неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність. Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років, згідно ст.ст.20, 94 КК України застосувати до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку за місцем відбування покарання.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг, обвинуваченого та захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечили, прокурора, який свою апеляційну скаргу підтримав, проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечив, потерпілу та її представника, які апеляційну скаргу прокурора підтримали, проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечили, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарги захисника до задоволення не підлягає, а апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення з наступних підстав.
Висновок суду про вчинення ОСОБА_8 злочину при зазначених у вироку обставинах ґрунтується на перевірених і досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку і вірно кваліфікував його дії за ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

Як встановлено в ході судового розгляду винність ОСОБА_8 у вчиненому та за вказаних в обвинувальному акті обставин, повністю підтверджується зібраними по справі та дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема:
- визнавальними показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , який вказав, що був злим на потерпілого та з листопада 2017 року виношував намір його вбити, оскільки дізнався, що його сестра неодноразово була на квартирі ОСОБА_11 та танцювала для нього стриптиз. 01 грудня 2017 року маючи на меті вбити останнього випив вдома 0,25 л. горілки, взяв ніж та пішов до потерпілого, по дорозі зайшовши в бар та випивши там коньяк. Зазначив, що прийшовши до потерпілого додому, побачив останнього з сокирою в руках, у зв`язку з чим вдарив його ногою у грудну клітину. Коли ОСОБА_11 впав, вирвав з його рук сокиру та наніс потерпілому декілька ударів по голові, а після того як зламалось руків`я сокири, продовжував його бити руків`ям по голові. Вказав, що ОСОБА_11 кричав «допоможіть, вбивають», але він продовжував його бити. Побачивши на своїх руках і одязі кров припинив свої дії та вибіг на вулицю, де зупинив автомобіль та попросив водія викликати швидку, сказавши при цьому «там порубали діда»;
- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні вказала, що 01.12.2017 року до неї зателефонував сусід її батька ОСОБА_11 - ОСОБА_13 , який сказав, що хтось порубав сокирою її батька, вхідні двері у квартиру батька відчинені, скрізь повно крові, у зв`язку з чим вона невідкладно поїхала до нього додому. Пояснила, що в квартирі потерпілого побачила на підлозі та стінах багато крові, батько сидів вже у кімнаті на дивані, у нього були рани на голові, текла кров, також була сильно пошкоджена кисть руки. Зазначила, що батько їй розповів про те, що 01.12.2017 року ввечері погулявши по вулиці та прийшовши додому, забув закрити вхідні двері, а тому ОСОБА_8 увірвався до його житла. При призначенні покарання обвинуваченому поклалася на розсуд суду;
- показаннями свідка ОСОБА_13 з яких вбачається, що на початку грудня 2017 року пізно ввечері почув шум з квартири ОСОБА_11 , який проживає у квартирі поруч із його квартирою. Він вдягнувся та вийшов у під`їзд помітивши, що двері у квартиру АДРЕСА_3 , де проживав потерпілий були відчинені, за дверима у прихожій лежав сусід ОСОБА_14 , голова його була розбита, текла кров. Зазначив, що ОСОБА_11 вказав, що це зробив ОСОБА_8 , після чого він викликав по телефону швидку допомогу та поліцію та допоміг потерпілому сісти на диван у кімнаті;
- протоколом огляду місця події від 02 грудня 2017 року з фототаблицями до нього у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ;
- заявою ОСОБА_8 з якої вбачається, що він добровільно видав пару черевиків зі шкіри чорного кольору, штани типу "джинси", куртку з тканини темно-зеленого кольору для долучення до матеріалів кримінального провадження у якості речових доказів;
- протоколами отримання зразків для експертизи (а.с.96-97) підтверджується, що у ОСОБА_11 та ОСОБА_8 було відібрано зразки крові;
- висновком експерта №230 від 07 грудня 2017 року;
- висновком експерта №225 від 29 грудня 2017 року;
- висновком експерта №8 від 18 січня 2018 року;
- протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 та захисника від 02 грудня 2017 року та відтвореним у судовому засіданні відеофайлом його фіксації згідно якого обвинувачений докладно розповів та показав і чітко зазначив при яких обставинах та обстановці за допомогою яких знарядь він у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , з метою спричинення смерті потерпілому ОСОБА_11 , наносив йому тілесні ушкодження;
- повідомленням Іваничівської ЦРЛ в якому зазначено, що ОСОБА_8 з 29 листопада 2017 року перебуває на диспансерному обліку в лікаря-психіатра з приводу нічного енурезу, легкої розумової відсталості, та з 12 січня 2017 року на консультативному обліку у лікаря нарколога з приводу вживання алкоголю, пов`язаного зі шкодою для здоров`я;
- висновком судово-психіатричного експерта №303 від 13 грудня 2017 року, яким підтверджується, що ОСОБА_8 є обмежено осудним і в період скоєння інкримінованих йому протиправних дій виявляв ознаки легкої розумової відсталості з вираженими поведінковими розладами психоподібного типу та алкогольного обтяження, через що повною мірою не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Останній страждає на легку розумову відсталість з вираженими поведінковими розладами психопатоподібного типу та потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку за місцем відбування покарання.
Доводи сторони захисту про перекваліфікацію дій ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 15, ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.122 КК України та ч.1 ст.125 КК України до уваги колегією суддів не беруться.
Так згідно пунктів 4 та 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07 лютого 2003 року "Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я" - замах на вбивство може бути вчинений лише за наявності прямого умислу на позбавлення життя потерпілого, тобто коли особа усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки і бажає їх настання. Якщо такий умисел не встановлено або особа діяла з неконкретизованим умислом, то такі дії належить кваліфікувати за наслідками, які фактично настали.
Суд першої інстанції ретельно дослідив докази, що мали значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння.
Зокрема судом враховувало спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Так в суді першої інстанції вірно встановлено, що обвинувачений, усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер власних дій, керуючись метою протиправного заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 , керуючись стійкою метою, умисно наніс йому ногою та руками, та за допомогою сокири, а коли сокира зламалась, за допомогою руків`я сокири тілесні ушкодження, у ділянки, де розташовані життєво важливі органи, а з причин, що не залежали від його волі, усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця не вчинив, оскільки лише опір потерпілого, та те, що він почав кликати на допомогу, врятувало потерпілому життя і запобігло настанню летального наслідку.
Відповідно оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції вірно визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, а саме у вчиненні незакінченого замаху на умисне вбивство.
Інші доводи апеляційної скарги захисника не заслуговують на увагу, так як були предметом розгляду у суді першої інстанції і їм була дана вірна оцінка.
У зв`язку з вищевикладеним колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає.
Що стосується тверджень прокурора про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання безпідставно не застосував щодо обвинуваченого примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання, то на думку колегії суддів вони є підставними та заслуговують на увагу.

Так відповідно до вимог ст.20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину через наявний у неї психічний розлад не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні їй покарання за вчинений злочин і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Згідно з вимогами цієї норми кримінального закону та роз`ясненнями, які містяться в п.п. 6,8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», суд, отримавши на розгляд кримінальну справу з обвинувальним висновком та визнавши під час судового розгляду, що злочин учинено в стані обмеженої осудності особою, яка внаслідок наявного у неї психічного розладу потребує застосування примусових заходів медичного характеру, постановляє обвинувальний вирок і при призначенні засудженому покарання враховує його психічний стан як пом`якшуючу покарання обставину з одночасним застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання, яка надається при засудженні особи до позбавлення волі медичною службою кримінально-виконавчих установ.

Згідно висновку судової психіатричної експертизи №303 від 13.12.2017 р. ОСОБА_8 є обмежено осудним і в період скоєння інкримінованих йому протиправних дій виявляв ознаки легкої розумової відсталості з вираженими поведінковими розладами психоподібного типу та алкогольного обтяження, через що повною мірою не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, у зв`язку з чим потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку за місцем відбування покарання.

Разом з тим призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції всупереч вимогам вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, ст.ст. 20, 93, 94 КК України не застосував щодо ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання, у зв`язку із чим вирок в частині призначеного покарання підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Відповідно з встановленим до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, апеляційний суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, молодий вік обвинуваченого.
До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого апеляційний суд відносить вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, вчинення злочину щодо особи похилого віку.
При призначенні ОСОБА_8 покарання за вчинений ним злочин апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії особливо тяжких, особу винного, який є особою молодого віку, вину визнав, у вчиненому розкаявся, а тому вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 неможливе без ізоляції від суспільства і йому слід призначити покарання в межах санкції ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі.
Приймаючи до уваги, що ОСОБА_8 згідно висновку судово-психіатричного експерта №303 від 13 грудня 2017 року є обмежено осудним і в період скоєння інкримінованих йому протиправних дій виявляв ознаки легкої розумової відсталості з вираженими поведінковими розладами психоподібного типу та алкогольного обтяження, через що повною мірою не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку за місцем відбування покарання, в зв`язку з чим колегія суддів відповідно до ст.ст. 20, 93, 94 КК України приймає рішення про застосування до ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем відбування покарання.
Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи вищевикладене апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, Апеляційний суд Волинської області

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Нововолинського міського суду від 18 квітня 2018 року в даному кримінальному провадженні в частині призначеного покарання ОСОБА_8 скасувати.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.15 ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.
На підставі ст.ст.20, 93, 94 КК України застосувати до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у вигляді амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку за місцем відбування покарання.
В решті вирок Нововолинського міського суду від 18 квітня 2018 року залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Головуючий:

Судді: