Провадження № 11-кп/782/222/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9 ,

розглянувши 17 вересня 2018 року у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сєвєродонецьку кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_5 на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 квітня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сєвєродонецька Луганської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, офіційно не працюючого, одруженого, який має на утриманні малолітніх дітей, 2012 та 2013 років народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року звільнено ОСОБА_7 від відбування основного призначеного покарання.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму у розмірі 9223,00 гривень, моральної шкоди - 130000,00 гривень.

ВСТАНОВИЛА

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 26 червня 2017 року, приблизно о 07 годині 40 хвилин, за відсутності атмосферних опадів, в умовах достатньої видимості, керуючи, з технічно несправною гальмівною системою, автомобілем ВАЗ-2101 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався другорядною проїжджою частиною вул. Маяковського зі сторони вул. Автомобільної у напрямку перехрестя проспекту Центральний м. Сєвєродонецька. У момент перетину головної проїжджої частини проспекту Центральний, вказаного автомобіля, водій ОСОБА_7 був засліплений променем сонця, після чого не уважно поставився до змін дорожньої обстановки та не переконавшись у безпеці свого руху, рухаючись під дорожній знак 2.1 Правил дорожнього руху України «Поступися дорогою», не надав перевагу в русі велосипеду під керуванням ОСОБА_10 , який у цей час рухався по головній дорозі проспекту Центральний з право наліво відносно руху даного автомобіля, у наслідок чого скоїв наїзд передньою частиною автомобіля на ліву бокову частину велосипеда.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди, водій велосипеду «Україна» ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, з якими був госпіталізований до Сєвєродонецької міської багатопрофільної лікарні, де ІНФОРМАЦІЯ_2 від отриманих тілесних ушкоджень помер.

Смерть ОСОБА_10 наступила від закритої черепно-мозкової травми, перелому потиличної кістки черепу, травматичного крововиливу під тверду мозкову оболонку в області тім`яної, скроневої і потиличної долі правої півкулі головного мозку, травматичного крововиливу під м`яку мозкову оболонку в області тімяної і потиличної долі правої півкулі головного мозку, розтрощення в області правої і лівої потиличної долі, зазначені тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_10 .

З технічної точки зору дії водія автомобіля ВАЗ - 2101 р/н НОМЕР_1 ОСОБА_7 невідповідні вимогам пункту 16.11. та дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» ПДР України знаходилися у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі потерпіла просить скасувати вирок та направити справу на новий розгляд в суд першої інстанції. Посилається на істотні порушення кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду, викладених в вироку фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного обвинуваченому показання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі. Зазначає, що в суді першої інстанції наполягала на суворому покаранні, пов`язаного з реальним позбавленням його волі, оскільки обвинувачений грубо поруший Правила дорожнього руху, внаслідок чого сталося ДТП та від отриманих тілесних ушкоджень помер її батько. Проте суд першої інстанції не врахував її позицію та призначив мінімальне основне та додаткове покарання. При цьому обвинувачений фактично не покаявся у вчиненому злочині, оскільки після його вчинення не вибачився, фактично шкоду не відшкодував. На її думку, вважати частковим відшкодуванням заподіяної шкоди надання обвинуваченим грошових коштів на лікування її батька - не можна, оскільки дане відшкодування не входило до предмету заявленого потерпілою цивільного позову. Переконана, що за таких обставин, суд безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання - щире каяття, часткове відшкодування заданої шкоди. У суді першої інстанції заперечувала проти застосування до обвинуваченого амністії, оскільки на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році», обвинувачений ОСОБА_7 мав лише одну неповнолітню дитину - сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , другу неповнолітню дитину - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обвинувачений всиновив лише в грудні 2017 року. Отже на обвинуваченого ОСОБА_7 не поширюється положення п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році». Також не згодна з частковим відшкодуванням їй матеріальної шкоди, а саме у відмові задоволення позову щодо витрат на поминальний обід у розмірі 4875 грн., що підтверджується накладною № 72 № 07.07.2017. Окрім того суд безпідставно не стягнув з обвинуваченого витрати пов`язані з лікуванням батька після ДПТ у розмірі 1200 грн., з виготовленням та установкою пам`ятника у розмірі 8000 грн. та знешкодженням велосипеда та особистих речей покійного у розмірі 2500 грн., оскільки в цій частині позовні вимоги були визнані винною особою.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

-потерпіла та її представник, які підтримали вимоги апеляційної скарги, пославшись на доводи, що в ній викладені;

-обвинувачений та захисник, а також прокурор, які заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність вироку суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи потерпілої та її представника, обвинуваченого і захисника, прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає, що вирок суд першої інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини обвинуваченого у вчинені злочину, а також кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України є правильними, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не оспорюються при апеляційному перегляді.

Колегія суддів вважає, що доводи потерпілої про невідповідність за своєю м`якістю призначеного покарання тяжкості злочину та особи обвинуваченого, є непереконливими.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, має на утриманні малолітніх дітей 2012 та 2013 років народження, вагітну дружину (згідно з довідкою, станом на 08.02.2018 року 26 неділь), задовільно характеризується за місцем проживання; обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, часткове відшкодування заданої шкоди потерпілій; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням цих обставин, судом першої інстанції призначено покарання в межах санкції, передбаченій ч. 2 ст. 286 КК України, яке обвинувачений повинен відбувати реально.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість встановлення меж покарання, його виду, врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Як убачається з матеріалів справи, вирішення місцевим судом питання про призначення ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вимогах.

Так, ОСОБА_7 вчинив тяжкий неумисний злочин, що призвело до загибелі людини.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, він раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, одружений та має двох неповнолітніх дітей 2012 та 2013 років народження, на час постановлення вироку судом першої інстанції дружина була вагітної. Обставинами, що пом`якшують покарання є щире каяття, часткове відшкодування заданої шкоди потерпілій, знаходження на утриманні двох малолітніх дітей.

Судом першої інстанції правильно встановлені обставини, що пом`якшують покарання, оскільки воно є дійсним і відвертим, ОСОБА_7 , зокрема при апеляційному перегляді, висловив щирий жаль з приводу вчиненого ним неумисного злочину, хоча частково, але відшкодував шкоду, завдану цим злочином витрати на лікування ОСОБА_10 , який помер в лікарні. Також врахована відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, а також зваживши на другорядну роль кари як мети покарання, суд першої інстанції дійшов висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції статті обвинувачення з реальним його відбуванням є законним, справедливим та сприятиме перевихованню винних та попередженню вчинення ними нових правопорушень.

На думку колегії суддів, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов висновку про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 року» та про можливість звільнення від відбування основного покарання.

Відповідно до зазначеної норми закону звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, серед іншого, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.

З даних про особу обвинуваченого вбачається, що він на день набрання чинності цього Закону має дитину ОСОБА_11 , 2012 року народження, тобто якій не виповнилось 18 років.

Виходячи із системного аналізу п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 року», застосування амністії не ставиться в залежності від кількості дітей, яким не виповнилося 18 років, що має особа, до якої можливо застосувати цей Закон.

Отже при наявності хоча би однієї такої дитини, до особи можливо застосувати амністію.

Окрім того, колегія суддів вважає, що судом цивільний позов вирішено у відповідності до закону.

Частина 5 статті 128 КПК України гласить, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Проте в порушення цих норм, потерпілої не надано жодних доказів на підтвердження розміру шкоди, що їй завдано внаслідок понесених витрат, пов`язаних з лікуванням її батька після ДПТ у розмірі 1200 грн., з виготовленням та установкою пам`ятника у розмірі 8000 грн., який на теперішній час не встановлений, та знешкодженням велосипеда та особистих речей покійного у розмірі 2500 грн.

Визнання цивільного позову обвинуваченим не є безумовною підставою для його задоволення.

Також суд першої інстанції, з урахуванням положень Закону України «Про поховання та похоронну справу», правомірно відмовив у стягненні матеріальної шкоди, в частині витрат, понесених на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання, через те що вони не відносяться до витрат на поховання в розумінні ст. 1201 ЦК України.

При цьому, ці витрати потерпілої не можна віднести до майнової шкоди, що понесла потерпіла внаслідок вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст. 405, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст. 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 залишити без задоволення, вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 20 квітня 2018 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена, шляхом подачі касаційних скарг безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3