Провадження № 1-в/761/282/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2018 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , розглянувши скаргу засудженого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на незаконне тримання під вартою понад гранично допустимий строк позбавлення волі як виду покарання,

ВСТАНОВИВ:

04 липня 2018 року в провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга ( в порядку ч.2 ст. 29 Конституції України) засудженого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Вінницькій установі виконання покарань №1, на незаконне тримання під вартою понад гранично допустимий строк позбавлення волі як виду покарання.

Суддя, дослідивши скаргу засудженого ОСОБА_2 та долучені до неї документи, дійшов висновку про таке.

Як вбачається зі змісту скарги ОСОБА_2 , останній звертається до Шевченківського районного суду м.Києва зі скаргою на незаконне тримання під вартою понад гранично допустимий строк позбавлення волі як виду покарання в порядку ст.ст.537, 539 КПК України. Разом з тим, як зазначено у скарзі, ОСОБА_2 відбуває покарання у Вінницькій установі виконання покарань №1.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою.

Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника.

Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого.

Положеннями ст. 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 1997 року «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина», вся діяльність суддів повинна бути підпорядкована захисту прав та свобод людини і громадянина, шляхом розгляду судових справ у повній відповідності з Конституцією та законами України суди зобов`язані забезпечити рівність громадян перед законом і судом. Враховуючи, що згідно з ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, суди не вправі з часу введення Конституції в дію відмовляти фізичним чи юридичним особам у прийнятті до судового розгляду заяв і звернень. Суди не вправі відмовити у судовому захисту прав та свобод людини і громадянина, у прийнятті скарг на рішення, дії чи бездіяльність органі державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб з підстав, не передбачених Конституцією чи законом. При цьому слід мати на увазі, що коло прав і свобод людини і громадянина, закріплених Конституцією, не є вичерпним.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно статті 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1 ст.537 КК України, під час виконання вироків, суд визначений частиною другою статті 539 цього кодексу, має право вирішувати такі питання:

1) про відстрочку виконання вироку;

2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;

3) про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким;

4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років;

5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років;

6) про звільнення від покарання за хворобою;

7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення;

8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком;

9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку;

10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України;

11) про застосування покарання за наявності кількох вироків;

12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді;

13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України;

13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань;

13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери);

13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням;

14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Статтею 539 КПК України визначено порядок вирішення судом питань, пов?язаних із виконанням вироку. Так, з аналізу положень вказаної норми кримінального-процесуального закону вбачається, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішується судом за клопотанням зокрема засудженого. Клопотання про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, може бути подано в залежності від питання, яке порушується перед судом, до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання; до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок; до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого проживає засуджений; до суду, який ухвалив вирок.

Як вбачається зі змісту скарги заявника ОСОБА_2 , останній був засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року за ст.69, п. «г», «ж», «з», «і» ст. 93, ч.2 ст. 140, ч.2 ст.142, ч.3 ст. 166, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року), ч.3 ст. 185, ч.4 ст. 189, ст. 257 КК України (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати посаду, пов?язану з виконанням обов?язків представника влади на три роки та з позбавленням його спеціального звання «підполковник міліції».

Отже, вирок щодо заявника ОСОБА_2 ухвалений Апеляційним судом м. Києва, а не Шевченківським районним судом м. Києва. Більше того, на час ухвалення вказаного вироку приміщення Апеляційного суду м. Києва знаходилось (і на даний час знаходиться) на території Солом?янського району м. Києва.

Крім того, зі змісту скарги вбачається, що заявник відбуває покарання у Вінницькій установі виконання покарань №1, яка знаходиться за адресою: 21001, м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2.

Таким чином, вказана установа виконання покарань територіально розташована поза межами Шевченківського району м. Києва.

За таких обставин, враховуючи, що Шевченківським районним судом м. Києва не ухвалювався вирок щодо ОСОБА_2 , останній відбуває покарання не на території Шевченківського району м. Києва, а тому Шевченківський районний суд м. Києва не є тією судовою установою, яка вправі розглядати питання, які виникли під час виконання вироку Апеляційного суд м. Києва від 25.01.2012 року.

Та обставина, що ОСОБА_2 21.05.2002 був затриманий слідчим прокуратури Шевченківського району м. Києва та відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2002 відносно ОСОБА_2 обрано міру запобіжного заходу у виді взяття під варту, не може бути підставою для вирішення порушеного заявником питання, пов?язаного із виконанням вироку Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року, Шевченківським районним судом м. Києва, оскільки тим самим будуть грубо порушені правила підсудності, що є підставою для скасування будь-якого судового рішення.

З урахуванням наведеного, скаргу засудженого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на незаконне тримання під вартою понад гранично допустимий строк позбавлення волі як виду покарання необхідно повернути заявнику.

Одночасно, суд роз?яснює ОСОБА_2 право звернутись із відповідною заявою до того суду, яким ухвалено вирок, а саме Апеляційного суду м. Києва, або до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, тобто до Вінницького міського суду Вінницької області для вирішення порушеного ним питання.

Керуючись ст.ст. 29, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 2, 8, 537, 539 КПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Скаргу засудженого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на незаконне тримання під вартою понад гранично допустимий строк позбавлення волі як виду покарання - повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1