Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/5438/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.186 КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_3 ,
суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
секретаря ОСОБА_6 ,
за участю: прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №274/5438/17 за апеляційною скаргою прокурора Бердичівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 січня 2018 року відносно
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого - 31.07.07 Олевським районним судом Житомирської області за ч.1 ст.115 КК України на 10 років позбавлення волі, звільненого 27.09.16 з місць обмеження волі по відбуттю строку покарання,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України,
в с т а н о в и в :
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин скоєння злочину, установлених судом, кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання ОСОБА_8 та ухвалити новий вирок яким призначити обвинуваченому покарання у виді 4 місяців арешту. При цьому, наголошує, що судом першої інстанції належно не враховано, що ОСОБА_8 вчинив умисне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), будучи судимим за вчинення особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого відбув трохи більше, ніж за рік до вчинення нового кримінального правопорушення, після звільнення з місць відбування покарання не працевлаштувався, а відтак належних для себе висновків не зробив, на шлях виправлення не став, що свідчить про неможливість досягнення мети застосування кримінального покарання, визначеної ст.65 КК України, та про не бажання обвинуваченого до нормальної адаптації у суспільстві без його ізоляції. У зв`язку з цим, суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про можливість звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання з іспитовим строком.
Згідно вироку Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 січня 2018 року, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням протягом 2 років іспитового строку, якщо він протягом визначеного судом строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі пунктів 1, 2 ч.1 ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого ОСОБА_8 - не застосовувався.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог с.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 02 листопада 2017 року близько 19 години 15 хвилин ОСОБА_8 , знаходячись поблизу центрального ринку по вул. Житомирській в м.Бердичеві, помітив ОСОБА_10 , яка йшла по вулиці, тримаючи в лівій руці мобільний телефон, та розмовляла по ньому. В цей час у ОСОБА_8 виник умисел на незаконне заволодіння майном ОСОБА_10 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, знаходячись поруч з дерев`яним парканом, що веде в напрямку розташування фабрики одягу по вул.Житомирській в м.Бердичеві, ОСОБА_8 підійшов ззаду впритул до раніше незнайомої йому ОСОБА_10 та, діючи умисно, реалізуючи корисливий мотив, шляхом ривка вирвав з лівої руки останньої належний їй мобільний телефон "MEIZU М 2 mini" в корпусі білого кольору, імеі: НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , вартістю 1928 гривень, який був в силіконовому чохлі коричнево-прозорого кольору, вартістю 100 гривень, був споряджений флеш-картою на 4 ГБ, вартістю 140 гривень, та в якому використовувалась сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 25 гривень. Після цього ОСОБА_8 з місця скоєння злочину зник з викраденим майном, яким у подальшому розпорядився на власний розсуд.
Внаслідок злочинних дій ОСОБА_8 потерпілій ОСОБА_10 заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 2193 гривні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів, пояснення обвинуваченого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
З висновками суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, про доведеність вини та кваліфікацію дій останнього, погоджується автор апеляції і ніким з учасників процесу не оспорюються та не перевіряються апеляційним судом.
Разом з цим, на переконання апеляційного суду, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції не взяв до уваги те, що відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.65 КК України при призначенні покарання враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. Винній особі має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів (ч.2 зазначеної статті). Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.
Зважаючи на всі обставини вчинення кримінального правопорушення, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції лише формально зазначив у вироку, що враховує при призначенні покарання тяжкість правопорушення, особу ОСОБА_8 , а фактично ці обставини, характер і ступінь суспільної небезпечності цього правопорушення, особу обвинуваченого, належно до уваги не взяв, у зв`язку з чим безпідставно, застосував положення ст.75 КК України.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження і встановлено вироком суду, обвинувачений вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), тобто середньої тяжкості кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.186 КК України.
При цьому, як слушно зазначає прокурор, у відповідності до матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_8 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого відбув трохи більше, ніж за рік до вчинення нового кримінального правопорушення, після звільнення з місць відбування покарання не працевлаштувався, інформації, яка могла б обґрунтовано вказати на можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства в матеріалах провадження відсутня.
Крім того, як вважає апеляційний суд, при призначенні покарання обвинуваченому, судом першої інстанції належно не було враховано й обтяжуючу обставину рецидив злочинів.
Як вважає апеляційний суд, наведене характеризує ОСОБА_8 як суспільно-небезпечну особу, яка не стає на шлях виправлення та перевиховання.
Зазначені обставини, вказують на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 , що відповідно до ст.ст.413, 414, 420 КПК України є підставами для скасування вироку в частині призначеного покарання та ухвалення апеляційним судом в цій частині нового вироку.
Вид і розмір покарання апеляційним судом обираються ОСОБА_8 згідно вимог ст.65 КК України, з урахуванням: ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є середньої тяжкості, фактичних обставин справи, з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання щирого каяття, обтяжуючої обставини рецидиву злочинів, особи винного, який раніше був судимим за вчинення особливо тяжкого злочину, покарання за вчинення якого відбув трохи більше, ніж за рік до вчинення нового кримінального правопорушення, офіційно не працює, проживає зі співмешканкою та має на утриманні малолітню дитину (т.1 а.п.49), характеризується посередньо (т.1 а.п.46), не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра (т.1 а.п.48), думки потерпілої ОСОБА_10 , яка не мала до обвинуваченого претензій майнового та морального характеру та не наполягала на суворості покарання (т.2 а.п.15).
З огляду на викладене, виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а тому апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання у виді арешту за розміром, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
В решті вирок суду щодо ОСОБА_8 апеляційний суд залишає без змін.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, апеляційний суд -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу прокурора Бердичівської місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 січня 2018 року відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок.
Призначити ОСОБА_8 за ч.1 ст.186 КК України покарання у виді 3 (трьох) місяців арешту.
В решті вирок залишити без зміни.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді: