Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" серпня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

провівши в приміщені суду в м. Києві відкрите підготовче судове засідання на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000065 від 05 березня 2014 року, відносно:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мала Виска, Кіровоградської області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 191 КК України,

ВСТАНОВИВ:

02 липня 2014 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов з Прокуратури Дніпровського району міста Києва обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000065 від 05 березня 2014 року відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 191 КК України, який переданий судді ОСОБА_6 та призначений у підготовче судове засідання.

Ухвалою від 23.07.2014 року кримінальне провадження призначене до судового розгляду.

Відповідно розпорядження №689 від 26.12.2014 року проведено потворний автоматизований розподіл справи та вищезазначене кримінальне провадження передано судді ОСОБА_7 .

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2017 року вищезазначене кримінальне провадження отримане суддею ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26.02.2018 року призначено кримінальне провадження у підготовче судове засідання, у зв`язку з відсутністю в справі дисків з аудіо записами судових засідань, які проводились іншим складом суду.

Під час підготовчого судового засідання прокурор вважав за можливе призначення справи до судового розгляду.

Захисник ОСОБА_4 просила суд повернути обвинувальний акт прокурору, оскільки він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а саме не містить викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. У обвинувальному акті зазначено, що витрати на залучення експерта, а саме на проведення почеркознавчих експертиз становлять 786,24 грн. Однак вказана обставина не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки висновки експерта не проводились у кримінальному провадженні №0000065. Так само вказує, що невірно вказані анкетні відомості обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме що він працює фізичною особою підприємцем, коли його діяльність на час проведення підготовчого засідання була вже зупинена. А тому просить повернути обвинувальний акт з додатками прокурора для усунення зазначених недоліків.
Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав свого захисника та також просив повернути обвинувальний акт прокурору.
Заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до наступного висновку.
Так, обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000065 від 05 березня 2014 року відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 191 КК України складений старшим слідчим СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_8 , затверджений старшим прокурором прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_9 .
Частиною 3 статті 314 КПК України передбачені рішення, які суд вправі прийняти у підготовчому судовому засіданні. Одним з таких рішень є повернення обвинувального акта прокурору, у разі його невідповідності вимогам КПК України.

Згідно з положеннями п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленого цим Кодексом.

У відповідності з ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор, висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діянні обвинуваченого склад кримінального правопорушення.

Відповідно до п.п. 2 п. 3 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Обвинувальний акт має містити відомості і щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Таким чином, формулюючи обвинувачення прокурор зобов`язаний був сформулювати твердження про вчинення злочину (кримінального правопорушення) ОСОБА_5 , а це перш за все зазначити подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб) та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, а також винуватість ОСОБА_5 у вчиненні даного кримінального правопорушення, форму вини, мотив та мету вчинення, проте вказаних вимог закону орган досудового розслідування не виконав.

Так, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст.ст. 277, 291 КПК України, обвинувачення має бути логічним та конкретним, виходячи з об`єктивно встановлених обставин кримінального правопорушення.

Проте в обвинувальному акті фактично відсутнє викладення мотивів вчинення ОСОБА_5 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 191 КК України.

Обвинувальний акт в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 191 КК України не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить викладу фактичних обставин провадження відповідно до положень закону. Викладення формулювання обвинувачення з підсумком про те, що ОСОБА_5 вчинив кримінальні правопорушення за ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 191 КК України як це зроблено в обвинувальному акті не може замінити фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Окрім цього в обвинувальному акті зазначено, що « ОСОБА_5 будучи фізичною особою підприємцем … з метою розтрати чужого майна вступив в злочинну змову з ОСОБА_10 ..» ( т. 1 а.с. 1) та « ОСОБА_5 будучи фізичною особою підприємцем … з метою повторної розтрати чужого майна вступив в злочинну змову з ОСОБА_11 ..» ( т. 1 а.с. 3).

Проте висуваючи таке обвинувачення, у обвинувальному акті, в порушення ст. ст. 91,92 КПК України не наведено: коли, де та за яких обставин, ОСОБА_5 з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , з кожним окремо, домовився щодо узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу та способу вчинення, а також чи була така домовленість взагалі, крім того, в обвинувальному акті не зазначено, яким був технічний розподіл функцій між ними, тобто в акті не зазначено, яку саме роль виконував кожен із учасників злочину.
Більше того, необхідно зазначити, що стаття 191 КК України об`єднує три самостійні форми розкрадання, спрямовані на єдиний безпосередній об`єкт - право власності, а саме привласнення, розтрату або розкрадання шляхом зловживання службовим становищем.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», предметом привласнення та розтрати є лише те чуже майно, яке було ввірене винній особі чи перебувало в її законному віданні, тобто таке майно, що знаходилося в неї на законних підставах і стосовно якого вона здійснювала повноваження щодо розпорядження, управління, доставки використання або зберігання тощо. При привласненні ці повноваження використовуються для обернення винною особою майна на свою користь, а при розтраті на користь інших осіб, зокрема це може бути відчуження майна іншим особам для споживання, як подарунок чи товар, в обмін на інше майно тощо.
Як вбачається з формулювання юридичної кваліфікації, зазначеної прокурором в обвинувальному акті, ОСОБА_5 обвинувачується саме в розтраті чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Поряд з цим, в обвинуваченні зазначено, що «впродовж 2012 року ОСОБА_5 будучи зареєстрованим як фізична особа підприємець…, діючи за заздалегідь обумовленим планом, отримав з розрахункового рахунку № НОМЕР_1 відкритого в ПАТ КБ «Приват Банк» готівкові кошти в сумі 75 000 грн., після чого розпорядився ними на власний розсуд, тим самим незаконно розтратив їх…» та «впродовж 2012 року ОСОБА_5 будучи зареєстрованим як фізична особа підприємець…, діючи за заздалегідь обумовленим планом, отримав з розрахункового рахунку № НОМЕР_1 відкритого в ПАТ КБ «Приват Банк» готівкові кошти в сумі 45 000 грн., після чого розпорядився ними на власний розсуд, тим самим незаконно розтратив їх…».

Розтрата вважається закінченою з моменту відчуження, витрачення майна, проте слідчим не зазначено коли саме були готівкові кошти витрачено. Також згідно обвинувачення ОСОБА_5 самостійно розпорядився зазначеними коштами, що само по собі суперечливе визначення, оскільки стає не зрозуміло як саме він ними розпорядився на свою користь, або на користь інших осіб, дані відомості мають суттєве значення для кваліфікації дій обвинуваченого.

Також в обвинувальному акті вказано «Відповідно до інформації наданої Київським технікумом готельного господарства…в період часу з 24 по 37 серпня 2012 року по договору оренди приміщень, надання послуг або на підставі інших документів укладених з ФОП ОСОБА_5 чи Всеукраїнською молодіжною громадською організацією «Всеукраїнська молодіжна хостел асоціація» особи в кількості 100 чоловік за адресою: АДРЕСА_3 не проживали», тобто містить сумнівні відомості щодо часу по договору оренди.

Обвинувальний акт містить суперечливі положення щодо визначеності і конкретного суб`єкта, якому завдано шкоду від інкримінованого ОСОБА_5 злочину. В обвинувальному акті викладені обставини щодо завдання майнової шкоди Державі в особі Міністерства молоді та спорту України на суму 120 000 грн., у зв`язку з чим прокурором в інтересах Міністерства молоді та спорту України заявлено цивільний позов до ОСОБА_5 , поряд з цим так само в обвинувальному акті вказано, що потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Таким чином в обвинувальному акті відсутні відомості про особу, яку визнано потерпілою та не наведено відомостей щодо потерпілого.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 2008 року по справі Абрамян проти Росії зазначив, що у тексті підпункту «а» п. З ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34). Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47). В рішенні від 25 липня 2000 року у справі "Маттоціа проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення.

Вказане є суттєвим порушенням міжнародних стандартів у галузі судочинства, які послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст.11 Загальної декларації прав людини, кожен кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Зазначені висновки містяться у рішенні Верховного Суду України від 03.03.2016 року у справі № 5-347 кс15.

Підсумовуючи вищевикладене, з метою недопущення порушення загальних засад кримінального провадження, стандартів практики Європейського суду з прав людини, стороні обвинувачення слід усунути вказані недоліки, привести у відповідність обвинувальний акт у відповідності до вимог законодавства.

Проте, під час підготовчого судового засідання встановлено, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить фактичних обставин справи відповідно до положень закону, оскільки в даному обвинувальному акті зазначені лише формулювання обвинувачення.

Фактично відсутність в обвинувальному акті у розумінні ст. 291 КПК України фактичних обставин справи, які прокурор вважає встановленим, є істотним недоліком обвинувального акту, істотно впливає на визначеність обвинувачення, є порушенням права учасників кримінального провадження на захист та права на справедливий суд, обов`язок забезпечення яких покладається на суд, та однією з гарантій яких є відповідно до п. «а» частини 3 статті 6 Конвенції негайна і детальна поінформованість зрозумілою мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти особи.

Такі обставини позбавляють суд можливості в підготовчому судовому засіданні визначитися з вирішенням питань, передбачених ч. 3 ст. 290 КПК України, щодо прийняття передбачених судових рішень, позбавляє суд можливості визначити межі судового розгляду стосовного обвинуваченого та прийняти об`єктивне рішення по справі з огляду на ч.1 ст. 337 КПК України, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Зазначені фактичні дані не є новими, відомі і на період досудового розслідування.

За таких умов, обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягають поверненню прокурору, як такі, що не відповідають вимогам закону. Суд при цьому враховує, що згідно положень ч. 1 ст. 338 КПК України прокурор лише з метою зміни правової кваліфікації та або обсягу обвинувачення має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Таким чином виявлені недоліки унеможливлюють призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта, у зв`язку з чим вказаний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення зазначених недоліків.

Поряд з цим, твердження захисника ОСОБА_4 , щодо відсутності витрат на залучення експерта, які вказані в обвинувальному акті, не є підставою для повернення обвинувального акту, враховуючи те, що у реєстрі матеріалів досудового розслідування вказано, що дані експертизи проводились в рамках кримінального провадження №0006850, з якого в подальшому були виділені та об`єднані інші кримінальні провадження в одне провадження №0000065.
Так само суд критично ставиться до тверджень захисника, щодо невірно вказаних анкетних відомостей обвинуваченого ОСОБА_5 , а саме що він працює фізичною особою підприємцем, коли його діяльність на час проведення підготовчого засідання була вже зупинена, так на час надходження обвинувального акту до суду обвинувачений ОСОБА_5 був фізичною особою підприємцем, а тому це так само не є підставою для повернення обвинувального акту.
Відповідно до ч. 1 ст. 179 КПК України, особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18.06.2014 року ОСОБА_5 був обраний запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Враховуючи, що строк дії покладених на ОСОБА_5 обов`язків закінчився 19 серпня 2014 року, а клопотань про продовження або застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого не надходило, підстави для його обрання на даному етапі відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. 314, 376, 474 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000065 від 05 березня 2014 року відносно ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 191 КК України та додані до нього документи, повернути прокурору Київської місцевої прокуратури №4, для виконання вимог зазначених в мотивувальній частині ухвали.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом семи днів з моменту її проголошення через Дніпровський районний суд м. Києва.

Суддя: ОСОБА_12