Єдиний унікальний номер № 285/1972/18
Провадження № 1-кп/0285/455/18
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2018 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Новограді-Волинському кримінальне провадження № 285/1972/18 0000125 від 11.05.2018 року) по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Станишівка, Житомирського району, Житомирської області, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, на утриманні одна неповнолітня дитина, працюючого неофіційно, учасника бойових дій (учасника АТО), раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ :
22 березня 2014 року, на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014, затвердженого Законом України №1225-УІ1 від 17.03.2014, Житомирським РВК Житомирської області ОСОБА_4 призваний на військову службу за мобілізацією та направлений для проходження військової служби до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ).

Цього ж дня, наказом командира військової частини НОМЕР_2 №84 старший солдат ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу зазначеної частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду майстра ремонтної роти батальйону матеріально-технічного забезпечення цієї ж частини.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 №419 від 30 квітня 2014 року вказана військова частина перейшла на умовне найменування «військова частина - польова пошта НОМЕР_1 ».

Так, відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та кожен повинен додержуватися вимог Конституції України та законів України; ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.

Відповідно до вимог ст.ст. 1 - 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.

Разом з тим, відповідно до ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 30, 35, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, старший солдат ОСОБА_4 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Військової присяги, Конституції України, законів України та статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.

Однак, старший солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем за призовом під час мобілізації військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ), в порушення вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ст. ст. 11, 16, 30, 35, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1 - 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників), 16 серпня 2014 року самовільно залишив територію військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ), що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та проводив час на власний розсуд за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , не пов`язуючи його із виконанням службових обов`язків до 28 серпня 2014 року, коли самостійно прибув до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та приступив до виконання військових обов`язків.

За час відсутності у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ) старший солдат ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами військової частини правоохоронні органи або органи державної влади, про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення та його причини, не повідомляв та проводив час на власний розсуд.

28 серпня 2014 року старший солдат ОСОБА_5 самостійно прибув до військової частини польова пошта - НОМЕР_1 (військова частина НОМЕР_2 ), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та заявив про себе, приступивши до виконання службових обов`язків.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, щиро розкаявся у скоєному. Просить застосувати до нього як учасника АТО ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування покарання.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які обвинуваченим не оспорюються, зміст даної статті обвинуваченому ОСОБА_5 , роз`яснено.

Наведене свідчить про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом.

Проаналізувавши всі досліджені докази в їх сукупності, суд знаходить доведеною винність обвинуваченого ОСОБА_5 та його умисні дії, які виразилися у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, кваліфікує за ч. 2 ст. 407 КК України.

При обранні виду і міри покарання обвинуваченому, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , не встановлено.

При обранні виду і міри покарання обвинуваченому, суд також враховує, що обвинувачений раніше несудимий, вперше вчинив злочин середньої тяжкості, вину визнав, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, збитків кримінальним правопорушенням не завдано, на утриманні має одну неповнолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, опікується батьками, які є інвалідами І та ІІ групи і потребують сторонньої допомоги, працює неофіційно, приймав безпосередню участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.

З досудової доповіді Новоград-Волинського МРВ філії ДУ "Центр пробації" у Житомирській області слідує, що, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

Враховуючи вищевикладене, наявність у обвинуваченого обставини, що пом`якшує покарання, визнання ним своєї вини, ураховуючи його особу, суд приходить до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 2 ст. 407 КК України, що є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Разом з тим, у судовому засіданні від обвинуваченого надійшло клопотання про звільнення його від відбування покарання відповідно до ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Прокурор не заперечував щодо заявленого клопотання та вважає, що воно підлягає задоволенню.

Суд враховує, що відповідно до ст. 85 КК України на підставі закону про амністію або акту про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань. Статтею 86 КК України передбачено, що амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Згідно ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, який набрав чинності 07.09.2017 року, підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).

Статтею 13 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено, що його дія поширюється на осіб, які вчинили злочини до набрання ним чинності включно.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив злочин до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році», приймав безпосередню участь в антитерористичній операції і на день набрання цим Законом чинності (7 вересня 2017 року) має статус учасника бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_3 від 07.04.2015 року.

Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого амністії, передбачених ч. 4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась.

За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_4 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому він підлягає звільненню від відбування покарання.

Наслідки застосування амністії обвинуваченому роз`яснені і зрозумілі.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Арешт на майно обвинуваченого не накладався.

Речові докази та судові витрати відсутні.

Керуючись ст.ст. 370, 371, 374 КПК України, ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року суд, -

УХВАЛИВ :
Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного за цим вироком покарання на підставі ст. 2 Закону України "Про амністію у 2016 році".

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку, після його проголошення, негайно вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий :