В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 348/616/18

Провадження № 1-кп/348/208/18

29 травня 2018 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

з уч. секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Надвірна кримінальне провадження № 0000081 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, уродженця с.Зозулинці, Заліщицького району Тернопільської області, а жителя АДРЕСА_1 , із повною загальною середньою освітою, одруженого, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, проходив військову службу за контрактом на посаді гранатометника відділення охорони 1 роти охорони військової частини польова пошта НОМЕР_1 , на даний час тимчасово не працює, не судимого,громадянина України,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.408 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Обвинувачений ОСОБА_6 вчинив дезертирство, тобто нез"явлення на службу з відпустки з метою ухилитися від військової служби.

15.05.2014 року ОСОБА_4 призвано ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за мобілізацією та направлено до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ). Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 15.05.2014 №7 солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду гранатометника відділення охорони 1 роти вказаної військової частини.

Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Згідно п. п. 1, 3 ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Проте солдат ОСОБА_4 , діючи в порушення вимог зазначених вище нормативних актів, вчинив умисний військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби, за наступних обставин.

Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) від 26.08.2014 р. № 126 солдат ОСОБА_4 вибув у відпустку на 7 діб з 29.08.2014 р. по 04.09.2014 р., з якої повинен був повернутись у військову частину - польова пошта НОМЕР_1 .

Однак, 05.09.2014 р. о 08,00 год. солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби назавжди, не з`явився на службу з відпустки до розташування військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), незаконно перебуваючи поза її межами, проводячи час на власний розсуд, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який не з`явився на службу.

16.03.2018 р. о 16 год. 00 хв. солдат ОСОБА_4 на підставі ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області був затриманий працівниками прикордонної служби України « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК України при обставинах, зазначених в обвинувальному акті, та дав суду показання про те, що в 2014 році його було призвано на військову службу за мобілізацією на направлено у військову частину, яка знаходилася в АДРЕСА_2 . В подальшому їх військову частину було направлено в Донецьку область в зону проведення АТО, звідки вони повернулися в смт.Делятин 26.08.2014 року. Наказом командира йому та іншим військовослужбовцям було надано відпустки на 7 діб, тобто до 04.09.2014 року. Однак вказаного числа він не повернувся в розпорядження військової частини, а вже 12.09.2014 року разом з дружиною виїхали на заробітки за межі держави в Італію, де на той час вже перебувала мати дружини і де пробув до березня 2018 року. В подальшому від своєї тещі він довідався, що перебуває в розшуку за дезертирство. 16 березня 2018 року він добровільно повернувся на територію України і був затриманий працівниками прикордонної служби. Свої дії усвідомив, запевнив суд, що подібного більше не повториться і просить його суворо не карати. Окрім того просить звільнити його від покарання по амністії, оскільки в нього на утриманні є двоє неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, з`ясувавши, чи правильно вони розуміють зміст фактичних обставин справи, які вказані в обвинувальному акті, чи добровільною є їх позиція, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Суд, визначивши обсяг доказів, які будуть досліджуватись, здійснив допит обвинуваченого та дослідив дані, які характеризують його особу.

З враховуванням викладеного, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали, що характеризують його особу, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочині при обставинах, викладених в обвинувальному акті та вироку суду, доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 за ч.1 ст.408 КК України, які виразилися у дезертирстві, тобто нез"явленні на службу з метою ухилитися від військової служби з відпустки, кваліфіковані вірно.

Суд враховує, що відповідно до ст. 50 КК України, складовими покарання є не тільки кара та виправлення засуджених, а і запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, що є найбільш актуальним в обстановці, що склалася.

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" № 7 від 24.10.2003 р. із послідуючими змінами звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У п. 2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Пунктом 5 судам рекомендовано мати на увазі, що наведений у ч. 1 ст. 66 КК перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди). Визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

Тому при призначенні покарання ОСОБА_4 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який є молодою людиною, має постійне місце проживання, за яким характеризується з позитивної сторони, що на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, його відношення до скоєного, поведінку до і після вчинення злочину.

Також суд враховує обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, які пом`якшують покарання, суд відносить те, що ОСОБА_4 не судимий, вину визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжує покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено .

Тому, враховуючи всі обставини справи, дані про особу обвинуваченого, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_4 слід призначити покарання в межах, встановлених в санкції частини статті Кримінального кодексу у виді позбавлення волі.

На думку суду, саме таке основне покарання у виді позбавлення волі буде достатнім і необхідним для виправлення ОСОБА_4 та попередження скоєння ним нових злочинів, справедливим у співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Окрім того в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 звернувся із заявою про звільнення його від покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», так як він має на утриманні двох неповнолітніх дітей, відносно яких не позбавлений батьківських прав .

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили. Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та цього Закону.

Відповідно до ст.85 КК України, на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Згідно п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію в 2016 році» № 1810-VІІІ від 22.12.2016 року, що набрав чинності 07.09.2017 року, підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України та особи, визнані винними у вчинені необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, не позбавлені батьківських прав та на день набрання чинності цим законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочин, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, має на утриманні неповнолітніх дітей синів ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьківських прав по відношенню до них не позбавлений, подав заяву про застосування до нього акту амністії, а обставин, які б перешкоджали застосуванню амністії, відповідно до ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році» судом не встановлено, тому суд вважає можливим звільнити його від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2016 році» № 1810-VІІІ від 22.12.2016 року.

Цивільний позов не заявлявся.

Процесуальних витрат по справі немає.

Речові докази відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 349, 368-371, 373-374, 395 КПК України, суд-

ЗАСУДИВ :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.408 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки .

Звільнити ОСОБА_4 від призначеного покарання на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

До набрання вироком законної сили до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід не обирати.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1