АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/715/18 Справа № 206/5263/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_10 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2018 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, не працюючого, не одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

1)05.08.1997 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ст.100 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 1 п. «е» Закону України «Про амністію» від 26.06.1997 року звільнений від відбування покарання в залі суду;

2)20.11.2001 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 101, ч. 3 ст. 206, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;

3)01.08.2002 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 213 КК України до 120 годин громадських робіт, на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків призначено покарання 3 роки 15 днів позбавлення волі, звільнений з Жовтоводської ВК Дніпропетровської області на підставі рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетрвоської області від 17.05.2004 року умовно-достроково, невідбутий строк 8 місяців 3 дні;

4)15.06.2005 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки;

5)25.06.2014 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; 26.11.2015 року вибув з Солонянської ВК № 21 Дніпропетровської області до Широківського ВЦ № 75 Дніпропетровської області,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001079,-

встановила:

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2018 року Бережного визнано винним у тому, що він 03 серпня 2017 року, приблизно о 23 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився разом зі ОСОБА_9 у приміщенні літньої кухні свого домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В ході розмови, між ними виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_7 кухонним ножем наніс останньому удар в грудну клітину ліворуч та один удар в область черева ліворуч. Розмахуючи вказаним ножем ОСОБА_11 наніс останньому не менше двох ударів в лобну область, у ліктьові суглоби та по тулубу.

Своїми діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до легких та тяжких тілесних ушкоджень.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили, залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 05 серпня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь експертної установи НДЕКЦ при ГУМВС України в Дніпропетровській витрати за проведення судової експертизи № 25/4.2/1173 від 28.09.2017 в розмірі 790 грн. 96 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Обвинувачений ОСОБА_7 не згоден з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі та доповненнях до неї просить вирок змінити та призначити йому більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Посилається на те, що потерпілий не має до нього ніяких претензій, спричинену йому моральну шкоду він вже почав відшкодовувати і зобов`язується продовжувати це робити.

Прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд першої інстанції призначаючи обвинуваченому покарання залишив поза увагою обставини вчиненні кримінального правопорушення, а саме виняткову стійкість злочинних намірів ОСОБА_7 щодо вчинення злочину, кількість поранень, які спричинено не менше восьми, знаряддя вчинення злочину ніж, що свідчить про жорстокість та моральний занепад винної особи, наявність у нього глибокої антисоціальної орієнтації на вчинення злочинів, суб`єктивне ставлення засудженого до скоєного, та наявність обставини, що обтяжує його покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Також суд не врахував, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке є тяжким злочином, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, вчинив злочин маючи не зняту та не погашену судимість за скоєння умисного тяжкого корисливого насильницького злочину.

Судом першої інстанції не було взято до уваги, що обвинувачений завдану шкоду потерпілому ОСОБА_9 добровільно не відшкодував, жодним чином не виявив бажання виправити ситуацію, не проявив каяття та намагався ввести суд в оману шляхом спотворення обставин подій з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник підтримали свої вимоги, просили їх задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила її задовольнити. Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Потерпілий просив призначити обвинуваченому більш м`яке покарання.
В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали свої позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, повторно оголосивши дані, що характеризують особу обвинуваченого (т. 2 а.с. 25-34), співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.
Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за встановлених у вироку фактичних обставин, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши вищезазначені докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки він ґрунтується на дійсному змісті вказаних доказів та їх належній оцінці, як кожного окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про доведеність вини ОСОБА_7 в обсязі пред`явленого обвинувачення.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого, колегія суддів виходить із наступного.
Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, випливає, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Також слід зазначити, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.
Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував обставини, при яких скоєно злочин, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, віднесено до категорії тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який має не зняту та непогашену судимість, на шлях виправлення не став та вчинив тяжкий злочин, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставин, що його обтяжує вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.
При призначенні покарання судом першої інстанції враховано відношення обвинуваченого до вчиненого, його поведінку протягом всього часу з моменту вчинення злочину, який не вчинив ніяких заходів до зміни ситуації, що склалася, свою вину обвинувачений визнав та покаявся лише наприкінці судового розгляду, тому суд прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, саме у виді позбавлення волі, та відсутності підстав для застосування вимог ст. ст. 69, 75 КК України.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що зазначений висновок є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 65 67 КК України, а призначене судом першої покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Даний висновок суду узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України про те, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Тому колегія вважає доводи апеляційної скарги обвинуваченого про призначення йому занадто суворого покарання, необґрунтованими.
Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 більш суворішого покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, що відповідає межам санкції ч. 1 ст. 121 КК України та є близькою до максимального строку покарання. Тому, на думку колегії суддів, призначення покарання ОСОБА_7 у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі, а не 7 років позбавлення волі, як призначено судом першої інстанції, не є таким, яке суттєво вплине на перевиховання.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора не можуть підлягати задоволенню. Тому вирок щодо ОСОБА_7 як законний та обґрунтований слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 407, 409, 419 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Дніпропетровської області ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2018 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4