Справа № 644/1233/16-к
Провадження № 1-кп/645/397/18
УХ В А Л А
іменем України

08 листопада 2018 р. Колегія суддів Фрунзенського районного суду м. Харкова у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
за участю секретаря судових засідань - ОСОБА_4 ,
прокурора Харківської міської прокуратури № 3 ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000829 за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, неодноразово судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 121, п. 13 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України,
встановила:
В провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходиться вищевказане кримінальне провадження.
Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 року обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Прокурор в судовому засіданні просив суд продовжити обвинуваченому застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що письмові матеріали кримінального провадження не досліджені, не допитані усі свідки. У попередніх ухвалах судом правильно враховувались норми національного та міжнародного законодавства. Також зазначила про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Тому на виконання вимоги ч. 3 ст. 331 КПК України просила продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою без застосування до нього застави.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні проти клопотання заперечував, посилаючись на те, що стан його здоров`я за час перебування під вартою погіршується. Просив змінити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора та також заявила клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, при цьому зазначила, що він має свою квартиру, в якій він офіційно зареєстрований. Також зазначила, що доводи прокурора про продовження строку необґрунтовані.
У судове засідання потерпіла ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_9 не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, надали заяви про слухання справи за їх відсутності.
Прокурор проти задоволення клопотання обвинуваченого та захисника про зміну запобіжного заходу заперечувала.
При вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою, колегія суддів виходить з наступного.

Вимогами п. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України передбачено, що до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Так, відповідно до вимог п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно із п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що хоча суворість можливого вироку є елементом, який має бути прийнятим до уваги при оцінці ризику переховування від правосуддя або вчинення злочину повторно, необхідність продовження строку тримання під вартою не може оцінюватися з виключної абстрактної точки зору та лише з точки зору тяжкості злочину (рішення у справі «Мамедов проти Росії»).
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, відповідно до вимог п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», «Чанєв проти України» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, судова колегія виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, наслідком якого є смерть людини.

Характер та фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, свідчать про підвищену суспільну небезпеку, оскільки він обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Судова колегія враховує, у ОСОБА_6 відсутні міцні соціальні зв*язки, а також враховує той факт, що потерпіла висловила побоювання за своє життя, оскільки неодноразово отримувала погрози від ОСОБА_6 .

В зв`язку з чим, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, продовжить скоєння кримінальних правопорушень, впливати на потерпілих та свідків, тому застосування більш м`якого запобіжного заходу або зміну раніше обраного запобіжного заходу не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Летельє проти Франції».

Суд не приймає до уваги посилання на ухвали вітчизняних судів щодо обрання альтернативного запобіжного заходу, обмеження яких встановлено ч. 5 ст. 176 КПК України, оскільки як вбачається зі змісту ст. 1 КПК України, судові рішення, зокрема ухвалені судами першої інстанції, не належать до кримінального процесуального законодавства України, яке є обов`язковим для застосування судом.

З огляду на вищевикладене, а також враховуючи, що згідно вимог ст. 178 КПК України, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим в кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, а також з огляду на те, що на даний час не відпали ризики, передбачені ч.1 п.п. 1,3,5 ст. 177 КПК України, які були встановлені під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів, оцінивши в сукупності всі вище перелічені обставини, вважає, що на цей час не має підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів, виходячи з усіх обставин провадження, вважає, що у кримінальному провадженні відсутні підстави для скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи зміни запобіжного заходу вигляді тримання під вартою на більш м`який, і приходить до висновку щодо необхідності продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою до 60 днів.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 372 КПК України, колегія суддів, -

Постановила:
У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відмовити.
У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовити.
Клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строк тримання під вартою, який не може перевищувати шістдесяти днів, тобто до 5 січня 2019 року.
Копію ухвали направити до ДПтС України Харківська установа виконання покарань (№ 27) Управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області,.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3