Справа № 755/6887/18
№1-кп/755/1223/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" липня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захиснику ОСОБА_4 ,

перекладача ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянув у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0003668 відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Узбекистан, узбека, громадянина Узбекистану, не працюючого, одруженого, маючого 2 неповнолітніх дітей, з повною середньою освітою, інваліда 3 групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

З Київської місцевої прокуратури № 4 до Дніпровського районного суду м. Києва надійшов для розгляду обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, який ухвалою від 11 липня 2018 року призначений до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні просив призначити обвинувальний акт до судового розгляду, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані вимоги кримінального процесуального закону та обвинувальний акт складено з дотриманням вимог ст. 291 КПК України, крім того, посилався на відсутність підстав для закриття кримінального провадження чи повернення обвинувального акту. Поряд з цим, заявив клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, посилаючись на те, що останній будучи усвідомленим з мірою покарання за скоєне кримінальне правопорушення, може переховуватись від органів суду та слідства, оскільки вчинив тяжке кримінальне правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі від 4 до 6 років. Зокрема, зазначив, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні, оскільки йому відомо про місця проживання останніх, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме - не з`являтися за викликом до суду з ціллю умисного затягування часу при розгляді кримінального провадження, а у подальшому, ухилятися від кримінальної відповідальності. Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Потерпілий ОСОБА_7 , будучи повідомленим про день, час та місце проведення підготовчого судового засідання в судове засідання не з`явився, а тому, відповідно до положень ст. 325 КПК України, суд вважає можливим проведення підготовчого судового засідання у даному кримінальному провадженні у його відсутність.

Захисник ОСОБА_4 заперечував щодо призначення обвинувального акту до судового розгляду, зазначивши, що він підлягає поверненню прокурору, оскільки обвинуваченому не було вручено переклад обвинувального акту на узбецьку мову, оскільки обвинувачений не розуміє, а ні української, а ні російської мови. Зокрема, обвинувальний акт було затверджено прокурором 12.07.2018 року, хоча на останній сторінці якого, зазначена дата 24.04.2018 року. Оскільки є дві дати, то не зрозуміло, коли саме було затверджено обвинувальний акт і вважає, що він взагалі не затверджений, що унеможливлює його призначення до судового розгляду і є підстави для його повернення. Крім того, захисник подав письмове клопотання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, а саме - на домашній арешт у певний період доби з 21 год. до 07 год., оскільки, відпали ризики, зазначені в ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім того, зазначив, що обвинувачений не має ніякого наміру переховуватись від суду, більш того, місцем його проживання є - АДРЕСА_2 (власником житла є його двоюрідний брат ОСОБА_8 ), зокрема, у нього не має потреби незаконно впливати на потерпілого та свідків, так як під час досудового розслідування було допитано, зазначених осіб. Також, не має необхідності перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та не збирається вчиняти інше кримінальне правопорушення, чи продовжувати кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується. Враховуючи те, що деякі ризики можуть мати місце під час судового розгляду, однак вони не можуть впливати на доцільність саме тримання під вартою і тому можливо застосувати до обвинуваченого, на думку захисника, більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. Обґрунтував, що доцільність такого запобіжного заходу полягає у тому, що обвинувачений є раніше не судимий, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, має постійне місце проживання, має близьких родичів у м. Києві та Київській області, має міцні соціальні зв`язки, має на утриманні двох малолітніх дітей, зокрема, має поганий стан здоров`я, є інвалідом третьої групи (бачить на одне око).

Зокрема, захисник ОСОБА_4 зазначив, що його підзахисний - обвинувачений ОСОБА_6 , підтримав його клопотання.

Допитаний у підготовчому судовому засіданні двоюрідний брат ОСОБА_6 , під час розгляду клопотання сторони захисту щодо запобіжного заходу суду показав, що він є власником будинку за адресою: АДРЕСА_2 і постійно там проживає вже чотири роки. Продавати дане житло не планує і виїжджати за кордон також не збирається та не заперечує, щоб ОСОБА_6 проживав з ним та його сім`єю, оскільки вони є родичами, знає добре обвинуваченого тільки з гарної сторони.

З приводу доводів сторони захисту щодо запобіжного заходу прокурор заперечив та зазначив, що на узбецькій мові обвинувальний акт обвинуваченому не вручали, оскільки клопотань про залучення йому перекладача не було, останній спілкувався російською мовою, йому було вручено обвинувальний акт, який, на його думку, обвинуваченому був зрозумілим.

Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт, суд приходить до наступного.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього кодексу.

Зокрема, згідно з вимогами ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення особі відповідно до обвинувального акту, що є межами судового розгляду.

Так, обвинувальний акт повинен містити відомості, зазначені в ч. 2 ст. 291 КПК України, зокрема: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні в тому, що він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 цього Кодексу.

Відповідно до положень п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, визначено, що обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку встановленому цим Кодексом.

Зокрема, згідно зі п. 18 ч. 3 ст. 42 КПК України, підозрюваний, обвинувачений має право користуватися рідною мовою, отримувати копії процесуальних документів рідною мовою або іншою мовою, якою він володіє, та в разі необхідності користуватися послугами перекладача за рахунок держави.

Крім того, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно і детально поінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та відповідно про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 20.04.2006 року в справі "І.Н. та інші проти Австрії").

Стаття 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права зазначає, що кожен має право при розгляді будь-якого пред`явленого йому кримінального обвинувачення бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу пред`явленого йому обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Конституції України, обвинувачений чи підсудний має право на захист.

Зокрема, згідно з п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 42 КПК України, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права, передбачені цим Кодексом, а також отримати їх роз`яснення.

Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою, або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

Дані вимоги закону слідчим при складанні, а прокурором при затвердженні, обвинувального акту не дотримані.

У підготовчому судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 по національності є узбек, громадянином іншої держави. Як пояснив у підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_4 , останній не розуміє, а ні українську, а ні російську мову, однак, всі письмові докази в кримінальному провадженні складені українською мовою.

Зокрема, обвинувальний акт не перекладений на мову, яка є зрозумілою для ОСОБА_6 , а саме узбецьку, що порушує його право на належний захист від пред`явленого звинувачення та роз`яснення обвинуваченому його суть.

Крім того, захисник повідомив у судовому засіданні, що у матеріалах провадження відсутні докази на рахунок того, що ОСОБА_6 під час досудового розслідування було запропоновано послуги перекладача (перекладач з узбецької мови) та він від таких послуг відмовився.

На думку суду, вищенаведені обставини суттєво порушують право ОСОБА_6 на захист та можливість обрати відповідні засоби захисту від пред`явленого йому звинувачення, що свідчить про порушення вимог кримінального процесуального кодексу України, а тому, суд приходить до висновку про необхідність повернення на підставі ч. 3 ст. 314 КПК України обвинувального акту прокурору, як такого, що не відповідає вимогам закону.

Зокрема, обвинувальний акт було затверджено прокурором 12 липня 2018 року, хоча на останній сторінці якого, зазначена дата 24 квітня 2018 року. Оскільки є дві дати, то не зрозуміло, коли саме було затверджено обвинувальний акт, що також є підставою для повернення обвинувального акту.

Крім того, згідно зі ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого
Так, відповідно до ст. 176 КПК України, запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою. Тимчасовим запобіжним заходом є затримання особи, яке застосовується з підстав та в порядку, визначеному цим Кодексом.

Метою застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом (ст. 177 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Зокрема, згідно зі ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 КПК України, у разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що «кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність» і що «ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом».

Указані гарантії права на свободу та особисту недоторканність, які передбачені ст. 29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 р. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

У п. 1 ст. 1 цього Закону зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року, також передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Зокрема, враховуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, а також загальну спрямованість реформи кримінального судочинства на гуманізацію та підвищення гарантій захисту прав особи, а також те, що інших достатніх та обґрунтованих підстав, крім тяжкості злочину, у клопотанні прокурора не зазначено, не знайшло свого підтвердження і на даний час, колегія суддів вважає, що зазначені у клопотанні мотиви не можуть слугувати підставою для обрання відносно обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу взяття під варту.

З огляду на викладене, а також те, що обвинувачений, має місце проживання у Київській області, а саме: АДРЕСА_2 (факт проживання підтверджено двоюрідним братом обвинуваченого ОСОБА_8 ), раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей, є інвалідом третьої групи, суд приходить до висновку, що тримання його під вартою є надмірним запобіжним заходом, який покликаний забезпечити його належну поведінку та виконання ним процесуальних обов`язків, тобто, докази та обставини, на які посилається прокурор, не дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду, вчиняти інше кримінальне правопорушення, а тому для запобігання ризиків, які вказані в клопотанні, вважає достатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту, звільнивши його з-під варти в залі суду.

За таких обставин, керуючись вимогами ст. ст. 110, 176-178, 181, 183, 194, 201, 202, 290, 291, 314, 315, КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання захисника ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту прокурору Київської місцевої прокуратури № 4 задовольнити.

Повернути прокурору обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003668 відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, для усунення вказаних у мотивувальній частині ухвали недоліків та виконання вимог кримінального процесуального кодексу України.

У задоволенні клопотання прокурора про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 , у вигляді тримання під вартою на домашній арешт задовольнити.

Обрати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Республіки Узбекистан, узбеку, громадянину Узбекистану, не працюючому, одруженому, маючому 2 неповнолітніх дітей, з повною середньою освітою, інваліду 3 групи, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимому, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, із застосуванням електронного засобу контролю, звільнивши його з-під варти в залі суду та заборонивши йому цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Покласти на ОСОБА_6 строком до 09 вересня 2018 року включно, такі обов`язки:

1) не відлучатись за межі м. Києва та Київської області без дозволу суду;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

3) здати на зберігання слідчому свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України, в`їзд в Україну.

4) носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити ОСОБА_6 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.

Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це суд.

Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 , про що повідомити суд.

Копію ухвали про застосування запобіжного заходу вручити обвинуваченому негайно після її оголошення та довести до відома виконавців.

Ухвала в частині обрання запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя