В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.09.2018 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,
з участю прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області кримінальне провадження внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001729 від 14.03.2013 року по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, українця, громадянина України, із вищою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

До Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області надійшли матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, які складаються з обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування та розписок про отримання копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування.
Відповідно до обвинувального акта встановлено, що ОСОБА_4 будучи власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , був ознайомлений з тим, що вищевказана квартира перебуває в арешті відповідно до виконавчого листа №2-269 від 17.02.2010 року та відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АК №724057 від 15.03.2010 року. Крім того, ОСОБА_4 знаючи про вимогу виконавчої служби від 27.12.11 року №116 про стягнення боргу із нього на загальну суму 555927,65 гривень на користь ВАТ «КБ Хрещатик», тобто будучи ознайомлений з тим, що його квартира не може бути відчужена, вирішив під виглядом реалізації зазначеної квартири заволодіти чужим майном громадян.

Реалізовуючи свій злочинний намір, ОСОБА_4 приховуючи вищевказані факти про накладення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_4 повідомляючи неправдиву інформацію, що він може та має намір реалізувати вищевказану квартиру, звернувся в агентство нерухомості « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ПП «Укртелемедіа», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , для виставлення квартири на продаж. В подальшому ОСОБА_4 надав директору вищевказаного агентства ОСОБА_6 всі підтверджуючі документи власності на вищевказану квартиру, приховавши від нього той факт, що квартира знаходиться під забороною до відчуження. ОСОБА_6 добросовісно помиляючись в правдивості слів та дій ОСОБА_4 не знаючи про те, що квартира останнього перебуває у забороні розмістив інформацію про вищевказану квартиру в засобах масової інформації до продажу. 01.02.2012 року на оголошення відкликнулася ОСОБА_5 , цього ж дня остання зустрілася з ріелтором вищевказаного агентства нерухомості ОСОБА_7 та оглянула вказану квартиру за адресою: АДРЕСА_3 належну ОСОБА_4 . Після чого вирішила зустрітися з власником квартири, щоб домовитися про придбання вищевказаної квартири, так як її влаштувало місцезнаходження квартири. Під час зустрічі в приміщенні агентства нерухомості « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ПП «Укртелемедіа» за адресою: АДРЕСА_5 , 05.02.2012 року із ОСОБА_5 , ОСОБА_4 умисно з корисливих мотивів з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна реалізовував свій злочинний намір направлений на заволодіння майном шляхом шахрайства готівковими коштами ОСОБА_5 повідомив їй неправдиву інформацію про вищевказану квартиру, а саме: що квартира не кредитна, не перебуває у забороні на відчуження, при цьому знаючи що не зможе її реалізуватиуклав договір купівлі-продажу вищевказаної квартири з ОСОБА_5 .
ОСОБА_5 добросовісно помиляючись в правдивості слів та дій ОСОБА_4 підписала з останнім договір купівлі-продажу квартири, після чого передала грошові кошти у вигляді задатку за квартиру в розмірі 6 500 доларів США, що в еквіваленті становить 51954,50 гривень в приміщенні агентства нерухомості за адресою: АДРЕСА_5 в присутності директора агентства ОСОБА_6 , ріелтора агентства ОСОБА_7 . Після чого, ОСОБА_4 зник, перестав відповідати на телефонні дзвінки, отримані вищевказані кошти не повернув, домовленості відповідно договору не виконав. В результаті чого, ОСОБА_4 завдав ОСОБА_5 матеріальної шкоди в розмірі 6 500 доларів США, що в еквіваленті становить 51954,50 гривень.
Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

У судовому засіданні 27 вересня 2018 року обвинувачений ОСОБА_4 та потерпіла ОСОБА_5 надали до суду угоду про примирення, яка укладена, відповідно до вимог ст. 471 КПК України.
Підписуючи зазначену угоду, обвинувачений ОСОБА_4 беззастережно визнав свою винуватість у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 190 КК України. Майнову шкоду завдану ним внаслідок скоєння злочину відшкодував повністю.
Виходячи зі змісту даної угоди, потерпіла ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_4 дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій винної особи за ч. 1 ст. 190 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, призначення ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 190 КК України.
Потерпіла ОСОБА_5 претензій матеріального характеру до ОСОБА_4 немає, оскільки обвинуваченим майнова шкода відшкодована добровільно.
В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, встановлені ст. 473 КПК України, як і наслідки її невиконання відповідно до ст. 476 КПК України .
Вислухавши обвинуваченого і потерпілу, які просили затвердити угоду та призначити ОСОБА_4 визначені сторонами вид і міру покарання, думку прокурора про наявність підстав для затвердження угоди про примирення, оскільки її умови відповідають вимогам КК України та КПК України, суд вважає, що укладена угода про примирення між потерпілою ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 , підлягає затвердженню, виходячи з наступного.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 468; ч. 3 ст. 469 КПК України, в кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.
Згідно зі ст. 12 КК України, інкримінований ОСОБА_4 злочин, передбачений ч. 1 ст. 190 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості, тому в даному кримінальному провадженні може бути затверджена угода про примирення між потерпілим і обвинуваченим.
Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 цілком розуміє права, визначені п. 1 ч. 5 ст. 474 КПК України, характер обвинувачення, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 473 КПК України наслідки укладення й затвердження даної угоди, вид і міру покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього в разі затвердження угоди судом; потерпіла ОСОБА_5 розуміє передбачені п. 2 ч. 1 ст. 473 КК України наслідки укладення та затвердження угоди про примирення. При цьому укладення угоди про примирення між сторонами є добровільним, тобто здійсненим без застосування насильства, примусу, погроз, внаслідок обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Умови даної угоди відповідають вимогам КПК України та КК України.
Виходячи з кваліфікації кримінального правопорушення, сторони не позбавлені можливості укласти угоду про примирення, умови угоди не суперечать інтересам суспільства, не порушують прав, свобод та інтересів сторін або інших осіб, обвинувачений беззастережно визнає вину за ч. 1 ст. 190 КК України, взяті на себе за угодою зобов`язання можливі для виконання, а відтак є всі необхідні підстави для затвердження угоди і призначення винній особі узгодженої сторонами міри покарання.
При призначенні покарання суд на виконання вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_4 , його щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину як передбачено ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відсутність передбачених ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання винної особи.
За наведених обставин суд вважає правильним призначення ОСОБА_4 покарання визначеного сторонами в угоді про примирення.
Цивільний позов у справі не заявлявся.
Долю речових доказів по справі вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Процесуальних витрат у справі немає.
Керуючись ст. ст. 368, 370, 374, 394, 475 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Затвердити угоду про примирення, укладену 27 вересня 2018 року між потерпілою ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. 00 коп.

Речовий доказ попередній договір купівлі продажу від 05.02.2012 року, договір оренди від 20.04.2012 року зберігати при матеріалах кримінального провадження.
Вирок суду може бути оскаржений виключно з підстав, передбачених ч. 3 ст. 394 КПК України до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційних скарг, якщо такі скарги не було подано.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копії вироку негайно після його проголошення вручаються засудженому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1