Постанова
Іменем України
27 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 264/1589/16-к

провадження № 51-52км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої

ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду Донецької області від 09 серпня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000161, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Гур`єв Республіки Казахстан, зареєстровану та проживаючу у АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від

28 березня 2017 року ОСОБА_6 засуджено: за ч. 3 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 1 рік 6 місяців; за ч. 1 ст. 366 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 4 250 грн, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком

на 4 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком

на 1 рік 6 місяців. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Відповідно до наказу директора ліцею № 6-к від 03 вересня 2012 року, ОСОБА_6 переведена з посади помічника директора з господарської частини на посаду завідувача господарством вказаного освітнього закладу, на якій працює до теперішнього часу.
Згідно з посадовою інструкцією техніка з експлуатації приміщень Маріупольського професійного ліцею сфери послуг, затвердженою 02 січня

2010 року, посадовою інструкцією помічника директора з господарчої частини Маріупольського професійного ліцею сфери послуг, затвердженою

01 вересня 2011 року, та посадовою інструкцією завідувача господарством Маріупольського професійного ліцею сфери послуг, затвердженою

03 вересня 2012 року, до службових обов`язків ОСОБА_6 входить загальне управління господарською діяльністю ліцею, приймання матеріальних цінностей, їх відповідальне зберігання та використання, керівництво, координація та контроль за підпорядкованим технічним персоналом ліцею, планування й організація праці підлеглих, підтримання серед них трудової дисципліни, ведення обліку робочого часу цієї категорії працівників, надання обов`язкових для виконання розпоряджень і вказівок працівникам з технічного персоналу ліцею тощо.
Таким чином, ОСОБА_6 , починаючи з 31 грудня 2009 року наділена

організаційно-розпорядчими й адміністративно-господарськими функціями, у зв`язку з чим є службовою особою.
Приблизно у квітні 2011 року (точна дата та час при проведені досудового розслідування не встановлені) у ОСОБА_6 виник умисел на заволодіння чужим майном - грошовими коштами держави.
З метою реалізації свого злочинного наміру ОСОБА_6 звернулась до діючого на той час директора Маріупольського професійного ліцею сфери послуг ОСОБА_7 з пропозицією працевлаштувати своїх племінників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і в подальшому привласнювати нараховану їм заробітну плату, оскільки їй достеменно відомо, що вони працюють за кордоном і не будуть виходити на роботу, виконувати покладені на них обов`язки.
На пропозицію ОСОБА_6 директор ліцею ОСОБА_7 дав свою згоду, при цьому була досягнута домовленість, що нараховану заробітну плату ОСОБА_8 отримуватиме він, а заробітну плату ОСОБА_9 ОСОБА_6 .
У подальшому, з метою реалізації злочинного умислу наказом директора Маріупольського професійного ліцею сфери послуг № 11-к від 01 квітня

2011 року ОСОБА_8 призначено на посади слюсаря-ремонтника по обладнанню майстерень та слюсаря-сантехніка за сумісництвом на 0,5 штатної одиниці. Наказом директора Маріупольського професійного ліцею сфери послуг № 2-к від 03 травня 2012 року ОСОБА_9 призначено на посади слюсаря-сантехніка по 4 тарифному розряду і прибиральника території за сумісництвом на 0,5 штатної одиниці.
Одразу після призначення на вказані посади, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 передали свої банківські картки, на які нараховувалась заробітна плата, у розпорядження ОСОБА_6 , яка згідно раніше досягнутої домовленості картку ОСОБА_8 передала для користування ОСОБА_7 , а картку ОСОБА_9 залишила для особистого користування.
У подальшому, ОСОБА_6 , будучі службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем, всупереч інтересам служби, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , спрямованою на заволодіння коштами держави, в денний час, знаходячись на своєму робочому місці в Маріупольському професійному ліцеї сфери послуг за адресою: вул. Карпова, 18, Іллічівський район, м. Маріуполь, щомісячно, у табеля обліку використання робочого часу ставила відмітки про відпрацювання: ОСОБА_8 робочих днів у період з 01 квітня 2011 року по 30 грудня 2013 року і ОСОБА_9 у період з 03 травня 2012 року по 30 грудня 2013 року, після чого передавала їх діючому у вказаний час директору учбового закладу ОСОБА_7 . Останній, діючи умисно, з корисливих мотивів, для досягнення спільної мети, направленої на заволодіння коштами держави у вигляді нарахованої та виплаченої ОСОБА_8 і ОСОБА_9 заробітної плати за фактично не виконану роботу, достовірно знаючи, що останні на роботу не виходять та свої обов`язки не виконують, затверджував вказані табелі обліку використання робочого часу підлеглих господарського підрозділу Маріупольського професійного ліцею сфери послуг, які в подальшому були підставою для нарахування заробітної плати

ОСОБА_8 за період з 01 квітня 2011 року по 30 грудня 2013 року на суму

45853,27 грн. та ОСОБА_9 за період з 03 травня 2012 року по 30 грудня

2013 року на суму 29644,80 грн.
Також, після звільнення директора Маріупольського професійного ліцею сфери послуг ОСОБА_7 , на підставі наказу Міністерства освіти і науки України від

27 грудня 2013 року № 851-ок, та призначення з 31 грудня 2013 року в.о. директора ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , продовжуючи свою злочинну діяльність, діючи єдиним умислом, будучи службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем та використовуючи надані їй службові повноваження всупереч інтересам служби, з корисливих намірів, спрямованих на заволодіння коштами держави, в денний час, знаходячись на своєму робочому місці у Маріупольському професійному ліцеї сфери послуг за зазначеною вище адресою, щомісячно, у табеля обліку використання робочого часу ставила відмітки про відпрацювання ОСОБА_8 і ОСОБА_9 робочих днів в період з 31 грудня 2013 року до 15 жовтня 2015 року, після чого передавала їх ОСОБА_10 .
Остання, затверджувала вказані табелі обліку використання робочого часу підлеглих господарського підрозділу Маріупольського професійного ліцею сфери послуг, які у подальшому були підставою для нарахування заробітної плати ОСОБА_8 за період з 31 грудня 2013 року по 15 жовтня 2015 року на суму 36281,81 грн. та ОСОБА_9 за період з 31 грудня 2013 року по 15 жовтня 2015 року на суму 35718,16 грн.
У подальшому ОСОБА_6 , маючи у своєму розпорядженні заробітну банківську картку на ім`я ОСОБА_9 щомісячно, у період з травня 2012 року по жовтень

2015 року, проводила з банкоматів ПАТ КБ «ПриватБанк» зняття його заробітної плати, тобто заволоділа коштами держави шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою осіб, спричинивши матеріальну шкоду державі в особі Маріупольського професійного ліцею сфери послуг на суму 65362,96 грн.
Крім того, ОСОБА_6 , будучи службовою особою та зобов`язаною згідно посадової інструкції на ведення обліку відпрацьованого часу працівників господарського підрозділу Маріупольського професійного ліцею сфери послуг, достовірно знаючи, що працевлаштовані вказаними вище наказами директора ліцею ОСОБА_8 і ОСОБА_9 не відвідують місце роботи та не виконують свої обов`язки, в денний час, знаходячись на своєму робочому місці в Маріупольському професійному ліцеї сфери послуг за зазначеною вище адресою, щомісячно, у табеля обліку використання робочого часу ставила відмітки про відпрацювання: ОСОБА_8 робочих днів у період з 01 квітня 2011 року по 15жовтня 2015 року і ОСОБА_9

- у період з 03 травня 2012 року по 15 жовтня 2015 року.
Після внесення у табель обліку використання робочого часу щодо виходу на роботу підлеглих господарського підрозділу Маріупольського професійного ліцею сфери послуг ОСОБА_8 і ОСОБА_9 зазначених неправдивих відомостей та підписання даних документів, ОСОБА_6 передавала табелі директору ліцею для затвердження шляхом його підпису і надання табелю обліку використання робочого часу статусу офіційного документа, на підставі якого бухгалтерією Маріупольського професійного ліцею сфери послуг проведено нарахування заробітної плати працівникам вказаного учбового закладу.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 вирок щодо якого не оскаржується.
Вироком Апеляційного суду Донецької області від 09 серпня 2017 року рішення місцевого суду в частині звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України скасовано. Постановлено свій вирок, яким ОСОБА_6 засуджено: за ч. 3 ст. 191 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком

на 1 рік 6 місяців; за ч. 1 ст. 366 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі

250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 4 250 грн, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком на 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, строком

на 1 рік 6 місяців. В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
В касаційній скарзі засуджена порушує питання про скасування вироку апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі через суворість і просить відповідно до вимог ст. 84 КК України звільнити від покарання за хворобою. При цьому зазначає, що ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд скасував вирок місцевого суду, керуючись змінами, що були внесені до ст. 75 КК України згідно Закону України «Про Національне антикорупційне бюро» № 1698-VII від 14 жовтня 2014 року (далі Закон № 1698-VII), що набув чинності

25 січня 2015 року, внаслідок чого визначив їй занадто суворе покарання. Також свої доводи мотивує тим, що суд не врахував конкретних обставин справи та даних про особу засудженої, що в сукупності давало суду, на її думку, підстави застосувати

ст. 75 КК України при призначенні покарання.
Позиції інших учасників судового провадження
У запереченні на касаційну скаргу засудженої прокурор просить залишити її без задоволення як безпідставну.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги засудженої, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що скарга засудженої не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про винність ОСОБА_6 та кваліфікація її дій у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень в касаційній скарзі засудженої не оспорюються, судовий розгляд кримінального провадження проведено у порядку

ч. 3 ст. 349 КПК України.
Доводи засудженої щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та щодо суворості покарання, яке призначено засудженій, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим

та вмотивованим. Суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, про що свідчить нижченаведене.

Як убачається з вироку, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції при визначенні ОСОБА_6 виду та розміру покарання з урахуванням даних, які характеризують особу обвинуваченої, а також того, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, тяжкості кримінальних правопорушень, один з яких згідно із положеннями ст. 12 КК України належить до злочинів середньої тяжкості і відповідно до норм ст. 45 КК України є корупційним злочином, а також те, що ОСОБА_6 на обліку у психоневрологічному, протитуберкульозному та наркологічному диспансерах не перебуває, суд зважив на наявність обставин, що пом`якшують покарання та на відсутність обставин, що його обтяжують і обґрунтовано визначив покарання, яке засуджена має відбувати реально.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі

на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого

без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Разом з цим, до положень ст. 75 КК України було внесено доповнення у зв`язку із набуттям чинності 25 січня 2015 року Закону № 1698-VII, зокрема вимоги зазначеної статті не підлягають застосуванню при визначенні покарання за корупційні злочини.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, злочин, передбачений ч. 3 ст. 191 КК України є корупційним злочином, який вчинений ОСОБА_6

як службовою особою з квітня 2011 року по жовтень 2015 року, тобто в період дії Закону № 1698-VII.
Таким чином, керуючись зазначеною вище нормою закону про кримінальну відповідальність суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що підстави для застосування до засудженої положень ст. 75 КК України відсутні.
Колегія суддів вважає, щопризначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для її виправлення й попередження вчинення нею нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 45, 50, 65, 75 КК України.
Стосовно доводів засудженої про звільнення її від покарання за хворобою, колегія суддів дійшла висновку, що зазначене питання може бути вирішено судом під час виконання вироку і не впливає на обґрунтованість та вмотивованість ухваленого рішення.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі засудженої, касаційну скаргу засудженої має бути залишено без задоволення, а вирок апеляційного суду

без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

постановив:
Вирок Апеляційного суду Донецької області від 09 серпня 2017 року щодо

ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3