Ухвала
Іменем України
12 вересня 2018 року

м. Київ
Справа № 753/3414/17
Провадження № 51-7773 ск 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2018 року щодо ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004802,
встановила:
За вироком Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року
ОСОБА_5 , громадянина України, котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Потсдам, Німеччина, зареєстрований та проживає на АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу 07 червня 2011 року Дарницьким районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців, звільненого 11 жовтня 2013 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,
засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 6 418,45 грн. в рахунок відшкодування матеріальної та 150 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Прийняте рішення щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 30 квітня 2016 року приблизно о 13.10, керуючи технічно справним автомобілем марки «Skoda Octavia», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у середній смузі руху проїзною частиною, що проходить від проспекту М. Бажана у напрямку вул. Ревуцького у місті Києві, в порушення п. 18.1 Правил дорожнього руху проявив неуважність, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоду або небезпеку іншим учасникам руху, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, не впевнився у відсутності пішоходів на ньому, не зупинився, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , яка перетинала проїзну частину по пішохідному переходу з права на ліво відносно руху автомобіля та мала перевагу у русі. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_6 заподіяно тяжких тілесних ушкоджень.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить судові рішення щодо ОСОБА_5 змінити, звільнивши його на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням. Вказує на неналежне врахування судами обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, сприяння слідству, відшкодування потерпілій матеріальної шкоди. Виправлення засудженого вважає можливим без відбування покарання у виді позбавлення волі.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно приписів ст. 75 КК при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, окрім випадків засудження за корупційний злочин, суд може прийняти рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, він дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Тобто, можливість застосування положень ст. 75 КК пов`язана із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями) та залежить від конкретних обставин кримінального провадження.
Що стосується доводів захисника про суворість призначеного ОСОБА_5 покарання та безпідставне, на його думку, незастосування щодо винного положень ст. 75 КК, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_5 покарання, суд повною мірою врахував тяжкість вчиненого злочину, що згідно ст. 12 КК є тяжким, дані про особу винного, котрий визнав вину, розкаявся у вчиненому, частково відшкодував потерпілій заподіяну злочином матеріальну шкоду, а тому призначив йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, яке є мінімальним у межах санкції вказаної норми, та застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Разом із тим, суд дійшов висновку про неможливість застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 75 КК та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням, враховуючи грубе порушення винним правил дорожнього руху та невідшкодування потерпілій моральної шкоди, яка судом визначена у розмірі 150 000 грн.
З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції. На думку колегії, призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину та його наслідкам. Підстав для його подальшого пом`якшення, а також для звільнення засудженого згідно ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів не вбачає. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі захисника.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, в тому числі і тим, на які захисник ОСОБА_4 послався у касаційній скарзі, апеляційний суд з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без зміни.
Ухвала апеляційного суду достатньо мотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 27 квітня 2018 року та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 червня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3