Номер провадження:1-кп/521/533/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 квітня 2018 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
захисника-адвоката ОСОБА_4
захисника-адвоката ОСОБА_5
обвинуваченої ОСОБА_6
володільця майна ОСОБА_7
ВСТАНОВИВ
До Малиновського районного суду міста Одеси від ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надійшло клопотання про скасування арешту з майна накладеного ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду міста Одеси 10 серпня 2017 року.
Захисник адвокат ОСОБА_5 та володілець майна - ОСОБА_7 у судовому засіданні доводи клопотання підтримали та просили його задовольнити.
ОСОБА_6 та її адвокат, не заперечували проти задоволення клопотання про скасування арешту.
Вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд вважає за необхідне клопотання задовольнити, з наступних підстав.
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду міста Одеси 10 серпня 2017 року на вказані документи був накладений арешт з забороною розпоряджатись та користуватись ними.
Як вбачається з ухвали слідчого судді про накладення арешту, вказане майно було вилучене у КП « Міське агентство з приватизації житла » з робочого столу підозрюваної і знаходилось там у зв`язку з виконанням покладених на неї обов`язків, пов`язаних з приватизацією квартири АДРЕСА_2 .
Тобто, власниками вказаного майна являються ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Про вказану обставину не було відомо слідчому судді, що приймав рішення про арешт майна, адже слідчий в своєму клопотанні не повідомив, що воно не є доказом злочину.
Згідно ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами , якщо вони містять вищевказані ознаки.
Слід звернути увагу, що на даний час не має підстав вважати, що майно власниками якого є ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а саме документи є доказом злочину. Вказане майно не відповідає критеріям, зазначеним у статті ст.98 КПК України, а також не містять ознак речових доказів, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення у якому обвинувачують ОСОБА_6 , а відтак арешт вказаного майна порушує права та інтереси його володільців.
Згідно із ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову, Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Частиною 2 ст.170 КПК України встановлено, що метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридичні особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.
Треті особи, майно яких може бути арештовано, -особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації.
Відповідно до приписів ч.3 ст.170 КПК України, підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті.
Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.
Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені у судовому порядку на підставі достатніх доказів.
Створені умови тягнуть за собою порушення прав і законних інтересів власника майна, що суперечить положенням ст.41 Конституції України.
Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно із ч.2 ст.8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Окрім цього, відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
З урахуванням викладених вище фактів володільці та власники тимчасово вилученого майна вважають, що такий підхід органу досудового розслідування не відповідає діючому кримінальному процесуальному законодавству України та практиці Європейського суду з прав людини.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.) учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє буд-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіння своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності ( рішення по справі « Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише « на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції ( рішення у справах « Амюр проти Франції», « Колишній король Греції та інші проти Греції» та « Малама проти Греції»).
Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Зазначені міжнародні гарантії прав людини на недоторканість житла, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя, недоторканність прав власності нормативно визначені в Конституції України та є, відповідно до положень ст.2 КПК України, загальними засадами кримінального провадження.
Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Таким чином подальше утримання органом досудового розслідування майно на яке, накладене арешт ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2017 року за відсутністю передбачених для цього достатніх підстав, порушує право ОСОБА_8 та ОСОБА_7 як власників майна, на вільне використання належних їм документів, що не відповідає діючому кримінальному процесуальному законодавству України та практиці Європейського суду з прав людини.
При розгляді питання про арешт майна ОСОБА_8 і ОСОБА_7 не були присутніми, повідомлення про розгляд вказаного клопотання їм не направлялось.
На підставі викладених обставин, які свідчать про те що потреба досудового слідства яка виправдовує такий ступінь втручання у право власності майна відпала, а тому арешт накладений на вище перелічені документи з забороною розпоряджатись та користуватись підлягає скасуванню.
Керуючись ст. ст. 174, 175, 376 КПК України, суд, -

Клопотання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про скасування арешту з майна накладеного ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду міста Одеси 10 серпня 2017 року задовольнити.
Копію ухвали направити прокурору Одеської місцевої прокуратури № 2.
Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1