КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/4548/18
Провадження № 1-кс/552/2154/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2018 року слідчий суддя Київського районного суду м. Полтави ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі слідчого ОСОБА_3 , особи, що керувала автомобілем ОСОБА_4 розглянувши клопотання слідчого відділення поліції № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_3 про арешт майна ,-

В С Т А Н О В И В:
Слідчий СВ відділення поліції № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Полтави з клопотанням погодженим з прокурором Полтавської місцевої прокуратури про арешт майна. Клопотання обґрунтовував тим, що у провадженні ВП № 1 Полтавського ВП ГУ НП в Полтавській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0001931 від 07.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.
У ході проведення досудового розслідування установлено, що 07.08.2018 року до ВП № 1 Полтавського ВП ГУНП України в Полтавській області надійшло повідомлення зі ШМД, про те, що за адресою: м.Полтава, вул.. Зіньківська, 8А, автомобіль «Рено Логан», д.н.з. НОМЕР_1 здійснив наїзд на ОСОБА_5 , 1926 року народження.
За результатами огляду 07.08.2018 року автомобіль RENAULT LOGAN, д.н.з. НОМЕР_1 тимчасового та передано на відповідальне зберігання представнику власника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Постановою слідчого від 07.08.2018 року вищевказаний автомобіль визнаний речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.
Враховуючи на те, що автомобіль RENAULT LOGAN, д.н.з. НОМЕР_1 , білого кольору, номер кузову НОМЕР_2 , 2012 року зберіг на собі сліди ДТП є доказом в кримінальному провадженні, може бути використаний для встановлення обставин, що встановлюються під час кримінального провадження № 0001931 від 07.08.2018 року.
У судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 підтримав клопотання, просив його задовольнити. Пояснив, що після ДТП автомобіль був переданий на відповідальне зберігання винуватиці ДТП ОСОБА_4 , оскільки остання надавала допомогу потерпілій, потерпіла жодних претензій до ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 пояснила суду, що вказаний автомобіль вона використовує для своєї роботи , автомобіль є власністю ТОВ « ВМ Маркетинг Сервіс», в якому вона працуює. Автомобіль не пошкоджений, вона визнає свою вину, вирішила усі претензії потерпілої, як матеріальні так і моральні. Потерпіла немає до неї жодних претензій. Зазначала. Що у разі необхідності вона надасть вказаний автомобіль для огляду експекрту, а оскільки автомобіль є її хасобом праці, просила не накладати арешт.

Згідно ст.98 КПК України «Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.»

Згідно ч.7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, що до якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Відповідно до ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Відповідно до п.4 тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Згідно ч.2 ст. 168 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Як визначено ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", п. п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Частиною 1 ст. 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Слідчий не довів необхідності арешту спірного автомобіля, та сам у судовому засіданні підтвердив ту обставину, що ОСОБА_4 відшкодувала заподіяну потерпілій матеріальну та моральну шкоду, що остання жодних претензій немає. ОСОБА_4 співпрацює зі слідством, не ухиляється від проведення слідчих дій, а тому не вбачає підстав для арешту спірного автомобіля, який є одним із засобів роботи ОСОБА_4 , яка має на утриманні двох дітей і у разі арешту автомобіля вона буде позбавлена можливості працювати та утримувати своїх дітей. Отже виходячи із принципу розумності та співмірності обмеження права користування спірним автомобілем на слідків, , що настануть в результаті накладення на нього арешту відсутні підстави для задоволення клопотання.
Керуючись ст. 173 КПК України, -
УХВАЛИВ :
Відмовити у задоволенні клопотання слідчого відділення поліції № 1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_3 про арешт майна.
Ухвала може бути оскаржена протягом 5 днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1