АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1075/18 Справа № 201/2089/18 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія, Кіровоградської області, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, працюючого електрозварювальником в інституті геотехнічної механіки в м. Дніпро, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого

визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 2631 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000197, -

встановила:

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він за допомогою підручних інструментів та власних навичок, шляхом видалення захисного елементу каналу ствола здійснив перероблення газового пістолету «ROHM RG-88», серії НОМЕР_1 , калібру 9 мм Р.А. (Кпаll), який офіційно зареєстровано за ним, у вогнепальну зброю, придатну до стрільби кулями сферичної форми зі сплаву на основі свинцю діаметром до 6,9 мм, яка відноситься до категорії ручної короткоствольної гладкоствольної вогнепальної зброї, після чого, став носити, зберігати зазначений самозарядний пістолет безпосередньо при собі без передбаченого законом дозволу.

19 січня 2018 року близько 17 год. 20 хв., перебуваючи поблизу буд. 21 в м. Дніпро, по пр. Героїв, ОСОБА_7 добровільно видав самозарядний пістолет.

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 2631 КК України та за даним законом йому призначено покарання:

-за ч. 1 ст. 263 КК України - у виді 3 років позбавлення волі;

-за ч. 1 ст. 2631 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Докази про обставини вчинення ОСОБА_7 злочину судом не досліджувались в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Прокурор не погодився з вказаним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність - змінити, та вважати ОСОБА_7 засудженим

-за ч.1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі;

-за ч. 1 ст. 2631 КК України до 4 років 8 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 років 8 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що суд першої інстанції дійшов висновку, що у обвинуваченого ОСОБА_7 є обставини, які пом`якшують його покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Проте, всупереч вимогам ст. 691 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 6 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 2631 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідність.

Обвинувачений в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився. Про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Даних про поважність причин неявки до апеляційного суду не надходило. З урахуванням думки прокурора, колегія суддів вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст. 405 КПК.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила її задовольнити, а вирок змінити.

В судових дебатах підтримала таку ж позицію.

Заслухавши суддюдоповідача, думку прокурора, дослідивши та перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом дотримано вимоги ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані не в повному обсязі

Аналізуючи доводи апеляції про призначення ОСОБА_7 занадто суворого покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши вищезазначені докази по справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 2631 КК України, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки він ґрунтується на дійсному змісті вказаних доказів та їх належній оцінці, як кожного окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, так і їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення про доведеність вини ОСОБА_7 в обсязі пред`явленого обвинувачення.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого, колегія суддів виходить із наступного.

Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, випливає, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

При призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.

Згідно вимог ст. 691 КК України та роз`яснень, які містяться в п. 6 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні підсудним своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

За скоєння злочину за ч. 1 ст. 2631 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років. З урахуванням ст. 691 КК України максимальне покарання за ч. 1 ст. 2631 КК України не може перевищувати 4 років 8 місяців позбавлення волі.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, який на обліку у лікаря психіатра не знаходиться. Наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого повне визнання своєї вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Проте суд першої інстанції всупереч зазначеним вимогам, призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 2631 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто більше ніж передбачене вимогами ст. 691 КК України, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги прокурора та зміни вироку щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2018 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим:

-за ч. 1 ст. 263 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі;

-за ч. 1 ст. 2631 КК України до 4 (чотирьох) років 8 місяців позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 (чотирьох) років 8 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком - 3 (три) роки.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4