АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисника ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006202, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Крюковщина, Києво-Святошинського району, Київської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,
в с т а н о в и л а :

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року стосовно ОСОБА_8 застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом строком на шість місяців.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази.
Згідно ухвали суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 345 КК України, за таких обставин.
01 червня 2017 приблизно о 17 годині 50 хвилин, ОСОБА_8 підійшов до відритого автомобіля ВАЗ 21074, державний номер НОМЕР_1 , який знаходився біля зупинки громадського транспорту та кіосків за адресою: вул. Солом`янська, 17 в м. Києві, та безпідставно сів в салон за водійське сидіння. Після того, як водій вищевказаного автомобіля ОСОБА_9 виявив в салоні автомобіля ОСОБА_10 , він викликав наряд поліції. По приїзду на місце події, працівник управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції інспектор роти № 9, 4-го батальйону, лейтенант поліції ОСОБА_11 звернувся до ОСОБА_10 з метою з`ясування обставин, встановлення його анкетних даних та перевірки документів. На вимогу працівника поліції інспектора роти №9, 4-го батальйону лейтенанта поліції ОСОБА_11 пред`явити документи на надати інформацію про обставини події, ОСОБА_12 , усвідомлюючи, що перед ним знаходяться саме працівник правоохоронного органу, який виконує свої службові обов`язки, почав безпідставно створювати конфліктну ситуацію та поводити себе агресивно, провокуючи бійку, тим самим перешкоджаючи працівнику правоохоронного органу виконувати свої службові обов`язки. На законні вимоги працівника правоохоронного органу припинити вказані протиправні дії ОСОБА_12 не реагував, після чого працівником патрульної служби було прийняте рішення застосувати спеціальний засіб - кайданки. В цей час, ОСОБА_12 почав чинити опір та при спробі одягти на нього кайданки безпричинно наніс один удар в область обличчя кулаком правої руки працівнику поліції ОСОБА_11 .
В подальшому, під час конфліктної ситуації, ОСОБА_12 намагався втекти та при спробі працівником поліції ОСОБА_13 одягнути йому кайданки, безпричинно вкусив працівника поліції ОСОБА_11 через формену футболку в ділянку лівого плечового суглобу. Тим самим ОСОБА_12 , діючи умисно, заподіяв легкі тілесні ушкодження працівникові правоохоронного органу - інспектору роти № 9, 4-го батальйону лейтенанту поліції ОСОБА_11 , який виконував службові обов`язки та ніс службу на території Солом`янського району міста Києва.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, заступник прокурора міста Києва ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року скасувати в частині визначення строку застосування примусових заходів медичного характеру, виключивши з резолютивної частини посилання на строк застосування примусових заходів медичного характеру у виді шести місяців. У решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначав, що у відповідності до абзацу 3 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 1982 р. №2 Про судову практику по застосуванню примусових заходів медичного характеру, застосовуючи до неосудного примусові заходи медичного характеру, суд вказує лише на вид психічної лікарні, в яку необхідно помістити неосудного. Суд не має права зазначати в ухвалі назву конкретної психіатричної лікарні, в якій має провадитися примусове лікування, і його строк. Суд не визначає строки примусового лікування, оскільки тривалість застосованого примусового лікування залежить від тяжкості і ступеня психічного захворювання, методів лікування і їх впливу на душевнохворого тощо, провадиться доти хвора людина не перестане бути суспільно небезпечною.
Апелянт зазначав, що всупереч вказаним нормам, суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення самостійно встановив строк застосування примусових заходів медичного характеру терміном на 6 місяців, у зв`язку з чим ухвала підлягає скасуванню в частині визначення такого строку.
Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженої ухвали та доводів, викладених у апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_7 , вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 , що приймав участь під час апеляційного розгляду кримінального провадження, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення за наведених у ній обставин; доводи захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати, вивчивши та перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з таких підстав.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру
Згідно частин 1, 2 ст. 513 КПК України, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
Висновки суду першої інстанції про те, що кримінальне правопорушення - умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 345 КК України, обвинувачений ОСОБА_8 вчинив у стані неосудності, тобто не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними унаслідок психічного захворювання, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами.
Визнавши доведеним, що ОСОБА_8 вчинив суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про застосування щодо ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру.
Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі стосовно неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, є необґрунтованими.
За правилами ст.ст. 92-94 КК України (у редакції Закону України №222-VII (222-18) від 18 квітня 2013 року), примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; які вчинили у стані обмеженої осудності злочини; які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.
Госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у психіатричному закладі і лікування у примусовому порядку.
Згідно даних висновку судово-психіатричного експерта №133 від 01 серпня 2017 року, ОСОБА_12 виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді Шизоафективного розладу, маніакальний тип (F25.0 - згідно з МКХ-10).
У період правопорушення, у скоєнні якого ОСОБА_12 підозрюється (01 червня 2017 року), він виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді Шизоафективного розладу, маніакальний тип (F25.0 - згідно з МКХ-10). За своїм психічним станом у період правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_12 підозрюється, він не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
За своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_12 не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
За своїм психічним станом у теперішній час ОСОБА_12 потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.
У теперішній час ОСОБА_8 не виявлено ознак хронічного алкоголізму та наркоманії.
Як убачається із мотивувальної частини ухвали, суд першої інстанції, встановивши наявність у ОСОБА_8 ознак хронічного психічного захворювання, врахувавши обставини та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер і тяжкість захворювання ОСОБА_8 , а також ступінь його небезпечності для інших осіб, дійшов обгрунтованого висновку про застосування щодо ОСОБА_8 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, з чим погоджується і колегія суддів.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 95 КК України, продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
Особи, до яких застосовані примусові заходи медичного характеру, підлягають огляду комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на 6 місяців для вирішення питання про наявність підстав для звернення до суду із заявою про припинення або про зміну застосування такого заходу. У разі відсутності підстав для припинення або зміни застосування примусового заходу медичного характеру представник психіатричного закладу (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, направляє до суду заяву, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження застосування примусового заходу медичного характеру. У разі необхідності продовження застосування примусового заходу медичного характеру понад 6 місяців представник психіатричного закладу (лікар-психіатр), який надає особі таку психіатричну допомогу, повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження застосування примусового заходу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження надання особі такої психіатричної допомоги. В подальшому продовження застосовування примусового заходу медичного характеру проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців.
Враховуючи, що вказаною статтею передбачено можливість продовження, зміни або припинення застосування примусових заходів медичного характеру після спливу 6 місяців, судом першої інстанції обгрунтовано зазначено в ухвалі строк застосування заходів медичного характеру щодо ОСОБА_8 на 6 місяців, а тому доводи прокурора в цій частині є безпідставними.
Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання прокурора на роз`яснення, що містяться у абзаці 3 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 1982 р. №2 "Про судову практику по застосуванню примусових заходів медичного характеру", оскільки згідно пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2005 року №7 "Про практику по застосуванню примусових заходів медичного характеру та примусового лікування" визнано такою, що втратила чинність постанова Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по застосуванню примусових заходів медичного характеру" від 19 березня 1982 р. №2.
Крім того, зазначені роз`яснення стосувалися ст. 13 КК України (у редакції Указу Президента Верховної Ради Української РСР від 10 лютого 1988 року №5397-XI), яка втратила чинність на підставі Закону України №2341-ІІІ від 05 квітня 2001 року, який набрав законної сили з 01 вересня 2001 року.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2017 року стосовно ОСОБА_8 - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2