Провадження № 11-кп/792/80/18
Категорія: ухвала суду Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16.01.2018 року м. Хмельницький
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Хмельницької області
в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

представника ДУ «РВК (№78)»- ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення державної установи «Райківецька виправна колонія (№ 78)» провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2017 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Чернівці, жителю АДРЕСА_1 , українцю, громадянину України, судимому, -
відмовлено в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 29 травня 2006 року.
Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що засуджений за час перебування в установі виконання покарань зарекомендував себе з негативної сторони, допустив 11 порушень встановленого порядку відбування покарання, за що 9 разів притягався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи, із них чотири рази поміщався до дисциплінарного ізолятора. Два рази притягався до дисциплінарної відповідальності правами начальника відділення. Отримав 11 стягнень за негативну поведінку, зберігання заборонених предметів, порушення правил пожежної безпеки, порушення розпорядку дня та нетактовну поведінку. Крім того, за час перебування в державній установі «Райківецька виправна колонія (№ 78)» допустив одне порушення вимог умов відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення не зняте та не погашене.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу місцевого суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання його захисника про умовно-дострокове звільнення.
Ухвалу вважає незаконною та необґрунтованою, такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права.
Судом не враховано, що за зразкову поведінку його рішенням Апеляційної комісії Державної пенітенціарної служби України з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі, на підставі висновку комісії Сокальської виправної колонії № 47, переведено із колонії максимального рівня безпеки до Райківецької виправної колонії № 78 середнього рівня безпеки. Зазначає, що на той момент усі стягнення були погашені, він 12 разів отримував заохочення за зразкову поведінку, а також за те, що протягом більше, як 11 років працював на виробництві Сокальської виправної колонії № 47. На думку апелянта, зазначене є підтвердженням того, що він став на шлях виправлення.
Поза увагою суду залишилось те, що він відбув більше ? терміну призначеного покарання та невідбутим залишається лише 1 рік 6 місяців.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 на підтримку поданої апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, думку представника державної установи «Райківецька виправна колонія (№ 78)», прокурора про законність рішення суду першої інстанції, вивчивши матеріали провадження, особової справи засудженого ОСОБА_8 та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 29 травня 2006 року ОСОБА_8 засуджено за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 189, ст. 395, ст.ст. 70, 71 КК України до покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.
Ухвалою Верховного суду України від 26 вересня 2006 року вирок Апеляційного суду Чернівецької області від 29 травня 2006 року стосовно ОСОБА_8 змінено. Перекваліфіковано його дії ч. 3 ст. 189 КК України на ч. 2 ст. 189 КК України та засуджено за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 189, ст. 395, ст.ст. 70, 71 КК України до покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 19 січня 2016 року враховано в строк основного покарання термін попереднього ув`язнення з 3 грудня 2005 року по 26 вересня 2006 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Початок строку 3 грудня 2005 року. Кінець строку 10 лютого 2020 року.
З 8 вересня 2006 року утримувався у Чернівецькому слідчому ізоляторі.

З 3 січня 2007 року відбував покарання в Сокальській виправній колонії Львівської області (№ 47).

З 25 жовтня 2016 року засуджений відбуває покарання у державній установі «Райківецька виправна колонія (№ 78)».

Станом на 10 травня 2016 року ОСОБА_8 відбув три чверті строку покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Законодавцем визначено, що умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання може бути застосоване за певних умов.

За змістом зазначеного кримінального закону доведення засудженим свого виправлення означає досягнення ним такого стану, за якого від даної особи не доводиться очікувати вчинення в майбутньому нових злочинів, виправлення засудженого має бути підтверджене його сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Як роз`яснив пленум Верховного Суду України у п.п. 1, 2 постанови № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

При вирішенні питання про можливість застосування відносно особи умовно-дострокового звільнення, вирішальним фактором є не факт відбування ним встановленої частини покарання, а виправлення засудженого, яке підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку сукупності всіх досліджених доказів в провадженні, підстави вважати висновки суду першої інстанції необґрунтованими, про що заявляє апелянт, відсутні.

З матеріалів особової справи вбачається, що за час відбування покарання в колонії ОСОБА_8 неодноразово допускав порушення вимог встановленого режиму відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Так, за період відбування покарання у Сокальській виправній колонії Львівської області (№47) засуджений допустив 13 порушень вимог умов відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності: 9 разів правами начальника установи, з них 4 рази поміщався в ДІЗО та 2 рази правами начальника відділення, 2 рази обмежувався бесідами виховного-профілактичного характеру. 12 разів заохочувався.

За період відбування покарання у державній установі «Райківецька виправна колонія (№ 78)» ОСОБА_8 допустив два порушення вимог умов відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, стягнення не зняті та не погашені. Будь-яких заохочень не мав.

На виробництві даної установи не працевлаштований. До робіт із благоустрою не залучається. Не проявляє ініціативи у вирішенні поточних питань щодо поліпшення житлово-побутових умов відділення та дозвілля засуджених. Підвищувати наявний загальноосвітній рівень та вдосконалювати наявні професійно-технічні навички не бажає. Участі у роботі самодіяльних організаціях не приймає, соціально-корисної активності в організації їх роботи не виявляє. Виявив бажання приймати участь в програмі диференційованого виховного впливу «Творчість», але програму не реалізовує.

По відношенню до представників адміністрації установи засуджений поводить себе не завжди тактовно, проявляє агресивність, але виконує їх законні вимоги з метою поблажливого ставлення до себе.

В застосуванні заохочень, передбачених ст. 101 КВК України, ст. 82 КК України, комісія з питань розгляду заохочувальних норм Сокальської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№ 47) відмовила ОСОБА_8 , як такому, що не довів свого виправлення, 19 червня 2013 року та 15 грудня 2015 року відповідно.
Зі змісту посередньої характеристики засудженого та матеріалів його особової справи вбачається, що підпадаючи під можливість застосування до нього заохочувальних норм, зокрема, ст. 81 КК України, йому було об`єктивно відмовлено в її застосуванні у 2016 році, як такому, що не довів свого виправлення. Дана обставина підтверджується протоколом комісії з питань розгляду заохочувальних норм Сокальської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№ 47) № 10 від 17 травня 2016 року. Вказане рішення комісії в передбаченому законом порядку не оскаржувалось, а отже, є чинним. Повторно це питання зазначеною комісією не розглядалось.
Окрім того, засуджений ОСОБА_8 26 серпня 2005 року вже був звільнений постановою Селідовського районного суду Донецької області умовно-достроково від покарання у виді позбавлення волі. Однак, через короткий проміжок часу після звільнення 1 грудня 2005 року вчинив новий злочин протягом невідбутої частини покарання, за що був засуджений вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 29 травня 2006 року за п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 189, ст. 395, ст.ст. 70, 71 КК України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що засуджений не довів свого виправлення, в провадженні відсутні підстави для умовно-дострокового його звільнення від відбування покарання, відсутні об`єктивні дані про те, що засуджений ОСОБА_8 сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Судом першої інстанції обґрунтовано визнано, що підстав для застосування щодо апелянта ст. 81 КК України не було, суд навів обґрунтовані мотиви прийнятого рішення, з яким погоджується апеляційний суд. При вирішенні питання про можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання ОСОБА_8 суд з`ясував дані, що характеризують особу засудженого, його поведінку, ставлення до праці та виправлення.

Наявні у матеріалах справи докази не свідчать про досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, а саме: виправлення засудженого ОСОБА_8 та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Доводи апелянта про те, що за зразкову поведінку його переведено із колонії максимального рівня безпеки до колонії середнього рівня безпеки, що він 12 разів отримував заохочення за зразкову поведінку, більше як 11 років працював на виробництві Сокальської виправної колонії № 47, відбув більше ? терміну призначеного покарання, не є визначальними підставами для звільнення від відбування покарання умовно-достроково.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу суду законною, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2017 року про відмову в умовно-достроковому звільненні ОСОБА_8 від відбування покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 29 травня 2006 року, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 без задоволення.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду ОСОБА_2