Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0011079 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Боярка Києво-Святошинського району Київської області,

українця, громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

судимого вироком Шевченківського районного суду м. Києва

від 10.07.2017 року за ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України

на 5 років позбавлення волі,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 11.10.2017 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.289 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

________________________________

Справа № 11-кп/796/345/2018
Категорія: ч.2 ст.289 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1 .
На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком і вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10.07.2017 року ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці без конфіскації майна і зараховано у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, покарання, відбуте частково за попереднім вироком.

В апеляційній скарзі заступник прокурора міста Києва ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна і на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком і вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10.07.2017 року призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці з конфіскацією майна, зарахувавши у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, покарання, відбуте частково за попереднім вироком.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого і правильність кваліфікації його дій, однак вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки не застосував закон, який підлягає застосуванню, і призначив обвинуваченому покарання без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі і є явно несправедливим через м`якість.

Обґрунтовуючи свої вимоги, звертає увагу, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий корисливий злочин, раніше неодноразово засуджувався на вчинення корисливих злочинів, що свідчить про небажання стати на шлях виправлення, а тому додаткове покарання у виді конфіскації майна в даному випадку є обов`язковим, про що також зазначено в постанові Верховного Суду України від 12.09.2011 року (справа № 5-15кс11).

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_6 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортним засобом, що належить ОСОБА_10 , за наступних обставин.

13 листопада 2015 року близько 3 годині 30 хвилин ОСОБА_7 разом з неповнолітньою особою, матеріали досудового розслідування щодо якої виділено в окреме провадження, знаходячись біля будинку № 28 на вул. Солом`янській в м. Києві, помітили автомобіль ВАЗ-21011 д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_10 .

Реалізовуючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_7 разом з неповнолітньою особою, матеріали досудового розслідування щодо якої виділено в окреме провадження, підійшов до вказаного автомобіля і, переконавшись, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, за допомогою цегли розбив скло в лівих передніх дверях автомобіля, відчинив їх, проник у салон автомобіля і сів на місце водія. Після цього неповнолітня особа підійшла до лівих передніх дверей автомобіля і, присівши, шляхом з`єднання дротів запалення, завела двигун.

В подальшому неповнолітня особа сіла на переднє пасажирське сидіння і ОСОБА_7 , керуючи вказаним транспортним засобом, разом з вказаною особою залишив місце вчинення кримінального правопорушення, поїхавши кататись вулицями м. Києва, і таким чином незаконно заволодів транспортним засобом, чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 30 000 гривень. Того ж дня близько 7 години на вимогу працівників патрульної поліції за порушення вимог Правил дорожнього руху України водій був вимушений зупинитися за адресою: м. Київ, вул. Нагірна, 7.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який є судимим за корисливі злочини, позитивно характеризується за місцем проживання, обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття, і відсутність обставин, що його обтяжують, і правильно призначив ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією частини статті відповідного закону України про кримінальну відповідальність, що прокурором не оспорюється.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання з огляду на незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Обґрунтовуючи свої висновки про недоцільність призначення додаткового покарання, суд врахував, що ОСОБА_7 визнав вину, щиро покаявся, його вік.

Колегія суддів також зауважує, що транспортний засіб було повернуто потерпілому, на момент вчинення вказаного злочину обвинуваченому виповнилося 18 років і він не мав судимості, що спростовує твердження прокурора про те, що ОСОБА_7 неодноразово засуджувався за вчинення корисливих злочинів.

За санкцією ч.2 ст.289 КК України конфіскація майна є альтернативним покаранням, а не обов`язковим, як про це помилково вказує прокурор, у зв`язку з чим його посилання на висновки у постанові Верховного Суду України від 12.09.2011 року (справа № 5-15кс11), в якій, навпаки, йдеться про конфіскацію майна, яка передбачена як обов`язкове додаткове покарання за санкціями ч.2 ст.305, ч.2 ст.307 КК України, є недоречними.

Таким чином судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені у ст.65 КК, і наведені ґрунтовні мотиви призначення покарання у виді позбавлення волі без конфіскації майна, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3