судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1
Постановою Верховного Суду, ухваленою колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від 13 лютого 2018 року у касаційному провадженні № 51-461км17 по справі № 372/1891/16к щодо ОСОБА_4 задоволено частково касаційну скаргу засудженого. Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2017 року скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Цілком погоджуюсь з ухваленим рішенням по суті. Але вважаю, що мотивувальна частина мала б бути викладена дещо інакше. З урахуванням доводів касаційної скарги, на мою думку, у постанові мають бути посилання на конституційні норми та норми КПК щодо стандартів доведеності винуватості. Також, задля більш повного розуміння апеляційним судом тих порушень кримінального процесуального закону, що слугували підставою для скасування судового рішення, та їх усунення під час нового судового розгляду необхідно більш детально описати їх у постанові суду касаційної інстанції.
Зокрема, на мою думку, текст мотивувальної частини після абзацу 4 на сторінці 4 і до абзацу 5 на сторінці 5 мав би виглядати таким чином: Із апеляційної скарги ОСОБА_4 видно, що її доводи були аналогічні доводам засудженого, що висловлені в касаційній скарзі. В тому числі він скаржився на невиконання вимог ст. 17 КПК щодо доведеності винуватості особи поза розумним сумнівом.
Разом з тим, стаття 62 Конституції України зазначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Стаття 17 КПК, деталізуючи зміст цієї конституційної норми, говорить про те, що особа має бути виправданою, якщо сторона обвинувачення не доведе її винуватість поза розумним сумнівом.
В цьому кримінальному провадженні таких вимог закону не дотримано. Суд апеляційної інстанції замість ґрунтовної перевірки доводів обвинуваченого обмежився посиланням у своїй ухвалі на те, що він погоджується з висновками суду першої інстанції, які викладені у вироку.
Натомість, відповідно до ст. 404 КПК, переглядаючи судове рішення у межах апеляційної скарги, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Крім того, частина друга цієї норми дозволяє апеляційному суду вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
Тобто суд апеляційної інстанції має достатньо повноважень для повної та ґрунтовної перевірки доводів апеляційної скарги та перегляду рішення суду першої інстанції.
Однак, суд апеляційної інстанції не перевірив доводи ОСОБА_4 щодо стану дорожнього покриття в момент зіткнення, а саме те, що, за твердженням обвинуваченого, дорога була слизькою. Зокрема, не надав оцінки тому факту, що потерпілий ОСОБА_5 у своїх показаннях також підтверджував, що дорога на момент дорожньо-транспортної пригоди була слизькою. Не звернув уваги на те, що огляд місця події відбувався більше, ніж через 3 години після ДТП, а довідка щодо стану дорожнього покриття, на яку послався суд, видавалася через 3 роки після події. Крім того, не усунув протиріччя щодо максимально допустимої швидкості на ділянці автодороги по АДРЕСА_1 , де сталася ДТП. Зокрема, не зробив ґрунтовного аналізу змісту довідок, які містяться у матеріалах кримінального провадження, стосовно наявності дорожніх знаків, що позначають початок та кінець населеного пункту. З`ясування цих обставин має істотне значення, оскільки, як видно з висновку експерта від 07 березня 2017 року, на який суд послався у вироку, він зазначив про те, що ОСОБА_4 мав технічну можливість запобігти ДТП за умови руху по сухому дорожньому покриттю та дотриманню швидкості до 60 км/год. і не мав такої можливості на слизькій дорозі та за відсутності такого обмеження швидкості. Крім того, експерт не зробив висновку про те, дії кого з учасників ДТП знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з її наслідками.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Тому колегія суддів вважає, що всі вище зазначені порушення процесуального закону мають бути виправлені судом апеляційної інстанції.
Оскільки рішення суду апеляційної інстанції не є належно вмотивованим і не відповідає вимогам ст. ст. 370, 419 КПК, воно підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд, під час якого суду слід ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, дати належну оцінку доказам, що містяться у справі, та залежно від установленого ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
Суддя ОСОБА_1