Справа № 183/6687/17
№ 1-кп/183/517/18
В И Р О К
іменем України
23 січня 2018 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000265 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Димитров Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 за № 193 (по стройовій частині) від 17 серпня 2015 року військовослужбовця за мобілізацією сержанта ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та в подальшому призначено на посаду водія інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 . Сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року №113-VIII, який набув чинності 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період. Згідно із Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини» від 12.02.2015 року №194-VIII, який набув чинності 05.03.2015 року, до статті 407 КК України було внесено зміни, які посилюють відповідальність за вчинення вказаного військового злочину в умовах особливого періоду.

У період з 17 березня по 30 березня 2016 року сержант ОСОБА_4 знаходився на лікуванні у військовому госпіталі у м. Одеса. Після закінчення лікування сержанту ОСОБА_4 було надано звільнення від виконання службових обов`язків на 30 діб, тобто 29 квітня 2016 року сержант ОСОБА_4 повинен був прибути у розташування військової частини НОМЕР_1 та приступити до виконання службових обов`язків.

Однак, 29 квітня 2016 року сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно та з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв. 14 листопада 2017 року сержант ОСОБА_4 прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе, внаслідок чого злочин було припинено.

Таким чином, 29 квітня 2016 року сержант ОСОБА_4 не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 без поважних причин та незаконно перебував за межами вказаної військової частини до 14 листопада 2017 року, і його дії кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, обставини, викладені в обвинувальному акті, не оспорює. Показав, що в березні 2016 року проходив лікування у військовому госпіталі м. Одеса, де йому було проведено операцію на хребті. Після цього йому було надано звільнення від служби на 30 діб та він поїхав додому в м. Димитров Донецької області. Не повернувся вчасно на службу до військової частини через свій стан здоров`я після проведеної операції, були проблеми із ногою, але до лікувальних закладів не звертався, перебував вдома. Приймав участь в проведенні антитерористичної операції, але посвідчення учасника бойових дій не отримав. В скоєному щиро кається, розуміє, що повинен був вчасно з`явитися на службу та, за необхідності, продовжити лікування. Просив застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2016 році».

Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно злочин, суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували. Також в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин та наслідки такого порядку дослідження доказів, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину встановленою та доведеною, його дії підлягають правовій кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин у справі, дані про особу обвинуваченого. Так, обвинувачений вчинив тяжкий злочин, за місцем проходження військової служби загалом характеризується негативно, однак раніше не судимий, на обліку у лікарів не перебуває, приймав участь в проведенні антитерористичної операції на території Донецької області. Суд визнає пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття та вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих обставин, зумовлених перенесеною операцією з видалення грижі міжхребцевого диску та післяопераційним станом обвинуваченого, що підтверджується довідкою ВЛК №779 від 29.03.2016 року. Обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Тому, з урахуванням обставин скоєння злочину, особи обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, наявності кількох пом`якшуючих покарання обставин, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд вважає за можливе застосувати до ОСОБА_4 положення ст. 69 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 407 КК України. Також, з огляду на вказані обставини, суд дійшов до переконання, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства у виді позбавленні волі, і згідно зі ст. 75 КК України він може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Таке покарання, на думку суду, відповідає обставинам справи, тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, і буде достатнім для його виправлення і запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Розглядаючи питання щодо застосування до ОСОБА_4 Закону України «Про амністію у 2016 році» суд враховує наступне.

Згідно ст. 85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Відповідно до положень ч.ч. 1,2 ст. 86 КК України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

07.09.2017 року набув чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про амністію у 2016 році» та ч.1 ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні» рішення про застосування чи незастосування амністії приймається судом стосовно кожної особи індивідуально після ретельної перевірки матеріалів особової справи та відомостей про поведінку засудженого за час відбування покарання.

Статтею 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції в Донецькій області, що підтверджується довідкою №8554 від 05.10.2015 року.

В той же час, логічне тлумачення положення ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році», на переконання суду, свідчить про те, що обов`язковою передумовою для її застосування до конкретної особи є те, щоб ця особа відповідала не одній із, а всім умовам, зазначеним в ст. 2 цього Закону, а саме:

- вирок стосовно якої не набрав законної сили, а також визнана винною у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами 2,3,4 ст. 410, частинами 2,3,4 ст. 411 КК України, і

- захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, і

- брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, і

- отримала статус учасника бойових дій, та

- не відноситься до осіб, зазначених у ч. 4 ст. 86 КК України, ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та ст. 9 цього Закону).

Тож суд приходить до висновку, що саме сукупність вищезазначених умов може бути підставою для застосування ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» до особи, яка їм відповідає.

Однак, як встановлено в судовому засіданні та підтверджено показаннями обвинуваченого, останній не отримав посвідчення учасника бойових дій, тобто не набув статусу учасника бойових дій, що виключає можливість застосування до нього положень ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році». Надана обвинуваченим довідка №8554 від 05.10.2015 року є лише підставою для подальшого надання особі статусу учасника бойових дій, але сама по собі не підтверджує набуття такого статусу.

Отже, підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» та інших положень цього Закону суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання із застосуванням положення ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення лише з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Копію вироку видати обвинуваченому та прокурору негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1