АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/399/18 Справа № 188/777/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

представника потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали за апеляційними скаргами прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області, потерпілого ОСОБА_10 та його представника ОСОБА_12 на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шахтинськ, Карагандинської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000699,-

встановила:

Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 30 квітня 2017 року приблизно о 23 год. 10 хв., керуючи автомобілем марки «Mercedes Benz 200», з увімкненим ближнім світлом фар, зі швидкістю 60 км/год. рухався по правій смузі вул. Центральної у с. Миколаївка, Петропавлівського району, Дніпропетровської області.

У вказаний час попереду автомобіля в попутному йому напрямку по правому краю проїзної частини рухався пішохід ОСОБА_10 .

Між тим, водій ОСОБА_8 не застосував своєчасних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху, об`їзду перешкоди, продовжив рух далі, наближаючись до пішохода та допустив на нього наїзд правою передньою частиною керованого ним автомобіля.

В результаті вказаних злочинних дій потерпілому ОСОБА_13 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Своїми діями водій ОСОБА_8 порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5, 2.3. б), 12.3 Правил дорожнього руху, які знаходяться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньої пригоди.

На думку суду, вказані дії обвинуваченого утворюють склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за яким йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_8 від відбування основного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Ухвалено цивільний позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 70 000 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Рішення слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 травня 2017 року про накладення арешту на автомобіль марки «Mercedes Benz 200» з державним реєстраційним номерним знаком « НОМЕР_1 », який належить на праві власності ОСОБА_8 , ухвалено скасувати.

З обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави стягнуто процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 790 грн. 96 коп.

Прокурор не згоден з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю покарання тяжкості злочину та даних про особу обвинуваченого внаслідок м`якості, скасувати. Ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. Врешті вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що наведені судом у вироку дані про щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим неумисного тяжкого злочину і не впливають на пом`якшення покарання, оскільки обвинувачений визнав свою вину під тягарем безперечних доказів, зібраних органом досудового розслідування. Вважає, що судом не наведено, яким саме чином обвинувачений сприяв органу досудового розслідування, та як наслідок безпідставно зазначену обставину віднесено до таких, що пом`якшують покарання.

При цьому, судом не враховано тяжкість наслідків вчиненого злочину, а саме спричинення потерпілому ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, в результаті чого ОСОБА_10 став інвалідом 2-ої групи.

Потерпілий просить вирок змінити в частині задоволення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди. Збільшити розмір моральної шкоди до 100 000 гривень. Арешт, накладений на автомобіль обвинуваченого залишити в силі. В іншій частині вирок залишити без зміни.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при визначенні розміру моральної шкоди судом не було враховано, що на момент скоєння злочину він був єдиним годувальником у сім`ї. Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, втратив роботу та дохід, який був єдиним джерелом існування для нього та його сім`ї. З вересня 2017 року по теперішній час пенсія не призначена. Він був вимушений докладати додаткові зусилля для організації свого побуту.

Враховуючи глибину душевних страждань, пов`язаних з отриманням тілесних ушкоджень, визнання інвалідом, непрацездатним, втратою роботи, заробітку, позбавлення можливості нормально пересуватися, бути корисним для своєї сім`ї та суспільства, невідомість про стан здоров`я в майбутньому, вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом в сумі 70 000 грн., не відповідає критеріям справедливості та нанесеній моральній шкоді.

Зазначає, що скасувавши ухвалу про накладення арешту на автомобіль обвинувального, суд порушив вимоги ст. ст. 170, 174 КПК України. Обвинувачений не працює, і накладений арешт на його автомобіль є засобом забезпечення виконання обов`язку щодо відшкодування спричиненої моральної шкоди та швидкого виконання вироку суду в частині цивільного позову.

Представник потерпілого просить вирок змінити, задовольнивши цивільний позов потерпілого в повному обсязі, та скасувати рішення суду в частині скасування арешту, накладеного на автомобіль обвинуваченого.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що з моменту події ОСОБА_10 не має можливості працювати у зв`язку з лікуванням та реабілітацію. На даний час оформлюється друга група інвалідності. Він та його сім`я втратили джерело існування. Внаслідок протиправних дій обвинуваченого, потерпілий переніс душевні страждання, викликані сильним фізичним болем, тривалий час не міг рухатися та сидіти.

З серпня 2017 року жодної допомоги обвинувачений не надавав потерпілому.

Крім того, скасувавши ухвалу про арешт автомобіля обвинуваченого, суд унеможливив виконання рішення щодо задоволення позовних вимог потерпілого про стягнення моральної шкоди, зважаючи на те, що вказаний автомобіль є єдиним засобом забезпечення виконання рішення суду.

Захисник в запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілого, просить залишити їх без задоволення. Вирок вважає законним та обґрунтованим. Вказує, що в ході досудового розслідування та судового розгляду, обвинувачений повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, щиросердно розкаявся, повністю відшкодував завдану майнову шкоду, витрати на лікування та частину завданої моральної шкоди, має намір найближчим часом відшкодувати повний розмір моральної шкоди. ОСОБА_8 не має постійного місця роботи, стабільного доходу, тому шкоду в розмірі 320 000 грн. не зможе відшкодувати фізично.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Проти задоволення апеляційних скарг потерпілого та його представника заперечував.

Потерпілий та його представник підтримали свої апеляційні скарги частково, в частині рішення суду про скасування арешту автомобіля обвинуваченого, просили вирок залишити без зміни. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували. Потерпілий пояснив, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що з 19 вересня 2017 року отримав другу групу інвалідності. Отримує лише пенсію, позбавлений можливості працювати та належним чином забезпечувати свою родину.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення поданих апеляційних скарг. Вважали вирок законним та обґрунтованим. Обвинувачений стверджує, що переніс інсульт. Офіційно не працевлаштований, працює по найму на будівництві та отримує платню в розмірі 3000-4000 грн. На його утриманні перебуває син, який є студентом денної форми навчання.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення щодо ОСОБА_8 в межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Матеріалами справи встановлено, судовий розгляд по ним проведено з дотриманням процесуальних норм, а висновки суду про винність ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Суд першої інстанції давши аналіз зібраним у справі доказам у їх сукупності, та належним чином їх оцінивши, обґрунтовано визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні ним вказаного у вироку злочину, за який його засуджено, а його дії вірно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.

Обговорюючи доводи прокурора про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання, колегія звертає увагу на вимоги ст. 414 КПК України.

Відповідно до вказаної норми процесуального закону, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, обставини справи, дані про особу останнього, який раніше не судимий, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, у скоєному розкаявся, надає матеріальну допомогу потерпілому, наявність обставин, що пом`якшують його покарання щире каяття, та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що з урахуванням обставин справи і особи ОСОБА_8 , останньому можливо призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, із застосуванням підстав, передбачених ст. 75 КК України.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 6567 КК України, а призначене судом першої покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Аналізуючи доводи апеляційних скарги потерпілого та його представника, колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу.

Згідно вимог абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 372 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначаються підстави задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року зазначено, що визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, частково задовольнивши цивільний позов потерпілого про відшкодування моральної шкоди та стягнувши на його користь 70 000 грн., мотивів свого рішення не навів та належним чином їх не обґрунтував. Обмежився тільки тим, що є моральною шкодою. Не навів в мотивувальній частині вироку, чи заподіяна така шкода, чи знаходяться злочинні дії обвинуваченого в причинному зв`язку із заподіянням такої шкоди. Не послався суд і на ті дані які були на обґрунтування моральної шкоди, про тяжкість спричинених пошкоджень, стан здоров`я потерпілого після лікування, чи докладав останній додаткових зусиль для організації свого життя, що змінилось в укладі після травми і інші обставини, які підлягають встановленню.

За таких підстав, для забезпечення принципу верховенства права та законності, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг потерпілого та його представника із скасуванням вироку в частині цивільного позову та призначення нового судового розгляду в порядку цивільного провадження.

Під час нового розгляду справи в порядку цивільного провадження суду першої інстанції необхідно з дотриманням вимог процесуального закону повно і всебічно дослідити зібрані докази, дати їм належну оцінку, перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах потерпілого ОСОБА_10 та його представника ОСОБА_12 , зокрема щодо наявності у потерпілого другої групи інвалідності, яка була встановлена 19 вересня 2017 року, та ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Керуючись ст.ст. 407, 419 КПК України, п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів -

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області - залишити без задоволення.

Апеляційній скарги потерпілого ОСОБА_10 та його представника ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року щодо ОСОБА_8 в частині цивільного позову скасувати, призначити новий судовий розгляд в порядку цивільного провадження.
В решті вирок залишити без змін.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4