Справа № 199/1327/18
18.04.2018 УХВАЛА
18 квітня 2018 року місто Дніпро
Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_3
Згідно ату встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 26.12.2013 встановлено, що в якості суміжних землекористувачів були присутні та завірили його своїм підписом, громадянин ОСОБА_11 , власник частини домоволодіння АДРЕСА_4 та громадянка ОСОБА_12 , яка станом на 13.01.1997 року була виписана з домоволодіння АДРЕСА_1 , і фактично ніколи не являлась його власником. Власником даного домоволодіння був її батько ОСОБА_13 , якому зв`язку з аварійністю вказаного дому, було надано квартиру, а вказане домоволодіння підлягало зносу. У зв`язку із чим земельна ділянка вказаного домоволодіння перейшла на баланс Дніпропетровської міської ради. Вищевказане підтверджується довідкою за вих. номером 17/54 від 05.02.1998 року відділу комунального господарства АНД виконкому народження та копією будинковою книгою. В подальшому рішенням ДМР територію домоволодіння АДРЕСА_5 було відведено під огород домоволодіння АДРЕСА_1 . Враховуючи той факт, що частина домоволодіння АДРЕСА_4 та земельна ділянка до нього, якою фактично володіє ОСОБА_11 , не межує з провулком, а громадянка ОСОБА_14 взагалі не являється суб`єктом землекористувачем, який також межує з провулком.
Згідно відповіді за вих. № 122 від 12.02.2018 КП «Гідроспоруди» Дніпровської міської ради встановлено, що по вул. Очеретяна між будинками 16 та 20 проходить колектор зливної каналізації діаметром 1200 мм, який відводить воду з вул. Каляєва та прилеглих вулиць до каналу Гнилокиш. Згідно державної будівельної норми 360-92 «Планування та забудова міських і сільських поселень» захисна зона колектору складає 3 метри в боки від колектору, яка потрібна для його експлуатації та обслуговування. Роботи з обслуговування мереж зливової каналізації проводяться відповідно до виділеного фінансування з періодичністю 2 рази на рік.
Розглянув клопотання, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.
Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально- правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України в клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено підстава і мета згідно ст. 170 цього Кодексу та обґрунтування необхідності арешту майна.
Частина 2 ст. 173 КПК України встановлює, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ст.170 КПК України арешт майна здійснюється на підставі ухвали слідчого судді. Слідчий суддя накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього кодексу.
Втім, дана вимога закону слідчим не виконана, також слідчому судді не надано постанови про визнання речовим доказом вказаної земельної ділянки.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні клопотання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Водночас, клопотання подано до суду особою, яка відповідно до основних термінів кодексу, визначених у статті 3 КПК, не є стороною кримінального провадження, яка має право на звернення до суду із таким клопотанням (ч. 1 ст. 171 КПК).
За ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього кодексу.
Керуючись ст.ст. 171-173, 309, ч. 2 ст. 369 КПК України, слідчий суддя
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з моменту її проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1