Справа №490/1866/17 21.02.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження: № 11-кп/784/296/18 Головуючий суду першої інстанції:
Категорія: ч.2 ст.185 КК України ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 лютого 2018 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
розглянувши матеріали кримінального провадження №0005125 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2017 року відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.07.2016 року за ч.1 ст.186 КК України на 2 роки позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,
учасники судового провадження
прокурор: ОСОБА_8
обвинувачений: ОСОБА_7 ,
захисник: ОСОБА_6
В с т а н о в и в :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України і призначено йому покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України до покарання призначеного за цим вироком у виді позбавлення волі, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.07.2016 року і остаточно призначено ОСОБА_7 за сукупністю вироків 3 роки позбавлення волі.
Вирішено питання стосовно речових доказів.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить скасувати вирок суду першої інстанції скасувати, а провадження закрити, за недоведеністю вини.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що вина ОСОБА_7 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України не доказана стороною обвинувачення в судовому засіданні.
Постановляючи оскаржуваний вирок, суд дійшов висновку у винуватості ОСОБА_7 беручи до уваги показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Однак, вказані свідки прямо не вказували, що крадіжку вчинив саме ОСОБА_7 , а зазначають, що лише бачили його біля автомобіля потерпілого.

Стосовно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25.12.2016 року, де потерпілий ОСОБА_9 впізнав ОСОБА_7 , як особу яку він бачив біля мікроавтобусу 30.10.2016 року слід зазначити, що даний доказ також не є прямим підтвердженням вини ОСОБА_7 .

Також, не може слугувати доказом вини ОСОБА_7 його заява на ім`я слідчого Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області про те, що він не заперечує про крадіжку мобільного телефону з автомобілю на території Миколаївської центральної районної лікарні 30.10.2016 року та добровільно віддає чохол від нього, оскільки свідчення, надані у відсутності адвоката не можуть вважатися достовірними, оскільки немає ніяких доказів, які б спростовували, що вони могли з`явитися під примусом.

Судом безпідставно не були враховані покази свідка ОСОБА_11 про те, що сама вона вкрала мобільний телефон.

Усі суперечності у показах свідка ОСОБА_11 обумовлені тим, що вже пройшло багато часу з моменту вчинення правопорушення.

Також, зазначає, що ОСОБА_7 спочатку визнав свою вину для того, щоб захистити свою співмешканку.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом встановлено, що 30.10.2016 року близько 10 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в м. Миколаєві, на території Миколаївської центральної районної лікарні (далі - Миколаївська ЦРЛ), розташованої за адресою: вул. Поштова, буд. 120, підійшов до автомобілю «Фольксваген» державний номерний знак НОМЕР_1 , водій якого ОСОБА_10 знаходився поза межами транспортного засобу, де в салоні, на передній панелі автомобіля побачив мобільний телефон марки «S-TELL» та вирішив ним заволодіти. Із цією метою відкрив праві двері автомобілю «Фольксваген» державний номерний знак НОМЕР_1 , та шляхом вільного доступу, викрав мобільний телефон марки «S-TELL» вартістю 2445 грн.
Після чого, ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про залишення вироку без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновок суду 1 інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєнні ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, відповідає сукупності зібраних у матеріалах кримінального провадження доказам, яким дана правильна юридична оцінка, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Доводи в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого є безпідставними, оскільки незважаючи на невизнання ОСОБА_7 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, винуватість обвинуваченого повністю доведена сукупністю досліджених судом доказів.

В судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_7 хоча і не визнав свою вину у скоєнні злочину, однак не заперечував, що восени приблизно о 9 год. ранку, точної дати та часу не пам`ятає, він із цивільною дружиною ОСОБА_11 , знаходилися на території Миколаївської ЦРЛ, де після відвідування кабінету ренотерапії, пішли разом до туалету, розташованого у дворі лікарні. Після ОСОБА_7 до туалету зайшла його дружина, яку він не став чекати та почав рухатися у бік виходу з лікарні. Коли його наздогнала ОСОБА_11 , вона показала йому мобільний телефон, який нібито знайшла в туалеті на підлозі. Знайдений телефон у цей же день вони разом здали у ломбард за 1000 грн. Виручені кошти витратили на власні потреби. Приблизно через місяць до них додому приїхали працівники поліції. ОСОБА_11 була дуже схвильованою, та розповіла ОСОБА_7 , що мобільний телефон, який вони здали у ломбард, вона не знайшла, а викрала з автомобілю на території лікарні. ОСОБА_7 , намагаючись заспокоїти дружину, запевнив її що візьме вину на себе задля її безпеки та її доньки. Пізніше, на досудовому розслідуванні, ОСОБА_7 зрозумів, що злочин, який він начебто узяв на себе, вчинений під час випробувального терміну, а тому йому загрожує реальне позбавлення волі, через що ОСОБА_11 на досудовому розслідуванні зізналася слідчому у вчиненому кримінальному правопорушенні.
Вирішуючи питання про доведеність вини обвинуваченого, суд 1 інстанції виходив із сукупності всіх обставин вчинення ним злочинів.

Як вбачається з матеріалів справи, висновки суду про винність ОСОБА_7 підтверджені перевіреними й викладеними у вироку суду доказами, а саме показами потерпілого, свідка ОСОБА_10 , заявою ОСОБА_7 на ім`я слідчого Центрального ВП ГУНП, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_7 не заперечує про крадіжку мобільного телефону та добровільно віддає чохол до нього.

Так, потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що 30 жовтня 2016 року приблизно об 11 год. знаходився на території Миколаївської ЦРЛ, куди прибув на мікроавтобусі «Фольксваген» з водієм ОСОБА_10 . Вийшовши з автомобілю з водієм направився до моргу забрати тіло померлої тещі, залишивши на панелі автомобілю два мобільних телефони, один з яких марки «S-TELL». Автомобіль було припарковано біля моргу задніми дверима до входу, задні двері були відкриті для покладення труни, пасажирські двері зачинені, але автомобіль на замок не зачинявся. В автомобілі нікого не залишилося, у приміщенні моргу він із водієм знаходився приблизно 5 хвилин. Чекаючи на працівників моргу він помітив чоловіка, одягнутого у куртку темного кольору, який знаходився збоку переднього пасажирського сидіння на відстані 1,5-2 м від автомобілю «Фольксваген», однак цьому значенню не придав, оскільки неподалік знаходився громадський туалет. Після того, як поклали труну до машини та зачинив задні двері, ОСОБА_9 , відкривши пасажирські передні двері, виявив відсутність одного мобільного телефону.
Як на доказ невинуватості ОСОБА_7 у скоєнні злочину захисник посилається на те, що потерпілий і свідок ОСОБА_10 особисто не бачили як він викрадав мобільний телефон. Вони лише стверджують, що бачили ОСОБА_7 біля мікроавтобусу потерпілого.

Однак, вказані обставини спростовуються вищевказаними доказами, в тому числі даними, що містяться у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25.12.2016 року, з якого вбачаться, що потерпілий впізнав ОСОБА_7 як особу, яку він бачив біля мікроавтобусу, та протоколі проведення слідчого експерименту від 31.01.2017 року, яким підтверджено повноту та правильність фіксації показів потерпілого ОСОБА_9 із фотографіями слідчого експерименту на цифровому носії інформації.
Таким чином, суд 1 інстанції вірно поклав в основу вироку показання потерпілої сторони, свідка ОСОБА_10 , оскільки вони є послідовними, узгоджуються між собою, що свідчить про їх достовірність.

Тому апеляційний суд не може погодитися з доводами захисника обвинуваченого щодо постановлення вироку за відсутності сукупності доказів винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, винуватості обвинуваченого, правильності кваліфікації його дій, передбачених ч.2 ст.185 КК України є правильними.

Наведені вище докази спростовують твердження захисника обвинуваченого про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєні вказаного злочину, а тому апеляційний суд не має підстав для скасування з цих підстав вироку, тим більш, що він не навів в своїй апеляційній скарзі жодної переконливої підстави для скасування вироку, або доказів на підтвердження невинуватості обвинуваченого.

Що стосується ненадання ОСОБА_7 правової допомоги під час досудового розслідування, то вказане не може бути прийняте до уваги, оскільки ним клопотання про таке не було заявлено.

Крім того, доводи захисника обвинуваченого про безпідставне неврахування показів свідка ОСОБА_11 при ухваленні вироку є неспроможними.

Так, як вбачається з матеріалів справи вона плуталася у своїх поясненнях, на слідчому експерименті не впізнала автомобіль, з якого начебто вона викрала мобільний телефон, що підтверджується протоколом пред`явлення предмету для впізнання за фотознімками від 01.02.2017 року, зазначала, що на панелі автомобіля був лише один мобільний телефон, однак з показань потерпілого та свідка ОСОБА_10 вбачається, що на панелі автомобілю було залишено два мобільних телефони. Крім цього, потерпілий заперечував факт знаходження мобільного телефону в чохлі у відкритому стані (стан книжки), оскільки не має такої звички, для цього і придбавав для телефону чохол у виді книжки.
Суд першої інстанції, з чим погоджується і апеляційний суд, вірно розцінив покази ОСОБА_11 як спосіб захисту ОСОБА_7 .

Що стосується ненадання ОСОБА_7 правової допомоги під час досудового розслідування, то вказане не може бути прийняте до уваги, оскільки ним клопотання про таке не було заявлено.

Будь-яких істотних порушень вимог матеріального та процесуального закону, зокрема щодо недопустимості досліджених судом доказів та які б давали підстави для скасування вироку саме за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину, органами досудового розслідування та судом не допущено, а тому апеляційний суд вважає, що немає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.405, 407, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: