АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВA
12 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, офіційно непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
? 28.12.2002 Святошинським районним судом м. Києва за ч.2 ст.141, ч.1 ст.296, ч.2 ст.185, ст.70 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі;
? 05.12.2007 Святошинським районним судом м. Києва за ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі;
? 19.10.2011 Сокальським районним судом Львівської області за ст. ст.391, 71 КК України на 1 рік 1 місяць 1 день позбавлення волі, 04.07.2012 звільненого по відбуттю строку покарання, ?
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України,
за участі:
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9 ,
Від заступника прокурора міста Києва ОСОБА_5 надійшла апеляційна скарга, в якій він не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, просить вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 27.08.2015 стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком 4 роки; в решті ? вирок залишити без змін.
Так, вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 26.08.2015, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальногоправопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, і призначено йому покарання у виді 04 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 03 (три) роки. На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 не виїзджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор не оспорюючи фактичні обставини вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення і кваліфікацію дій обвинуваченоговважає, що вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Як стверджує апелянт, судом першої інстанції безпідставно застосовано до обвинуваченого ст.75 КК України. Таке рішення суду є незаконним, оскільки воно не враховує наявні у кримінальному провадженні дані про підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого та вчиненого ним діяння. Так, ОСОБА_8 раніше судимий, маючи не зняту та не непогашену в установленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив і повторно вчинив умисний злочин. При цьому, попередньо вжиті до обвинуваченого суворі заходи кримінальної репресії не дозволили досягти цілей кримінального покарання, визначених ст.65 КК України. На переконання прокурора, ОСОБА_8 , після неодноразового відбування покарання у виді позбавлення волі, продовжив вчиняти тяжкі умисні корисливі злочини проти власності. За таких обставин, у кримінальному провадженні відсутні будь-які відомості, що дозволяють обґрунтовано вважати можливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання.
Апеляцій від інших учасників кримінального провадження не надходило.
ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що приблизно о 12.30 год. 01.04.2015, знаходячись разом із невстановленою досудовим розслідуванням особою біля буд. АДРЕСА_3 , вступили між собою у змову, направлену на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло. Реалізовуючи спільний умисел, ОСОБА_10 і невстановлена досудовим розслідуванням особа підійшли до будинку за вказаною адресою, де переконались у відсутності мешканців кв. АДРЕСА_4 . Після чого, невстановлена досудовим розслідуванням особа залишилась біля будинку за вказаною адресою для спостереження за навколишньою обстановкою, а ОСОБА_8 , переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, по газовій трубі потрапив на балкон кв. АДРЕСА_5 , де за допомогою заздалегідь підготовленого предмету, схожого на ніж, віджав двері балкону квартири і проник до квартири за вказаною адресою, звідки, діючи спільно з невстановленою досудовим розслідуванням особою, таємно викрав майно, яке належить ОСОБА_11 , а саме: стаціонарний телефон «Панасонік», вартістю 400 грн.; радіоприймач «Альтаїр», вартістю 550 грн.; прилад для запаювання поліетилену, вартістю 150 грн.; 10 запобіжників, на загальну суму 6 000 грн.; 2 упаковки дроселів, в кількості 340 штук, на загальну суму 680 грн; 2 ленти ? скотч, на загальну суму 100 грн., а всього, на загальну суму 7880 грн. Проте, ОСОБА_12 і невстановлена досудовим розслідуванням особа не довели спільний умисел до кінця з причин, що не залежали від їх волі, оскільки ОСОБА_8 був затриманий при спробі втечі з місця події.
Заслухавши суддю доповідача щодо змісту оскарженого вироку та виклад основних доводів апеляційної скарги, пояснення і доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення існуючої апеляційної скарги прокурора та вважали за необхідне залишити оскаржуваний вирок місцевого суду без змін, заслухавши промови учасників судового провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів колегія суддів вважає апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_5 такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Учасниками кримінального провадження фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України як вчинення закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло, ? не оспорюються, з`ясування обставин та дослідження доказів в суді першої інстанції з урахуванням думки обвинуваченого в суді першої інстанції проводилося згідно ч.3 ст.349 КПК України, а тому, враховуючи зазначене, в цій частині вирок суду першої інстанції не переглядається, поза як ніким з учасників в цій частині не ставиться під сумнів.
Доводи, наведені у апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування до ОСОБА_8 закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, колегія суддів апеляційного суду вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
Згідно змісту положень ст.50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Як слідує із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання, врахував, що обвинувачений вчинив злочин, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких, послався на дані, які характеризують особу винного, зокрема те, що він раніше судимий, негативно характеризується за місцем відбування попереднього покарання, посередньо характеризується за місцем проживання, неофіційно працює, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря психіатра з приводу хронічного нервово-психічного захворювання, як обставину, яка пом`якшує покарання визнав щире каяття, обтяжуючу відповідальність обставину визнав рецидив злочин і, як наслідок, прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції інкримінованої ОСОБА_8 частини статті кримінального закону, тобто в розмірі 04 (чотирьох) років позбавлення волі.
З урахуванням наведених вище обставин, а також з огляду на позицію потерпілого ОСОБА_13 та існування у обвинуваченого тяжкого захворювання, що підтверджується наданим стороною захисту висновком експерта № 5-2017/з Київського міського клінічного бюро СМЕ , що підпадає під п.2 пп.7 «Переліку захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, із застосуванням до нього ст.75 КК України, прийнявши рішення про звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 03 (три) роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України, з чим погоджується також суд апеляційної інстанції. Саме таке покарання, на думку колегії суддів, буде необхідним й достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також запобігання вчинення ним нових злочинів у майбутньому.
У зв`язку з цим, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора, призначене ОСОБА_8 покарання, як за своїм видом так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок м`якості та слугувати підставою для скасування вироку суду та ухвалення нового вироку, оскільки судом першої інстанції, у відповідності до вимог, передбачених ст.ст. 50, 65, 75 КК України, враховані всі ті обставини, які повинні бути ним враховані при вирішенні питань, пов`язаних з призначенням покарання, з наведенням у вироку належного обґрунтування прийнятого рішення, яке колегія суддів визнає достатнім для висновку про відсутність законних підстав для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Апеляційний суд переконаний, що саме таке покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, як і в цілому положенням ст.65 КК України.
Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що судом належним чином не враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину проти власності, вчинено ним повторно та умисно, дані про особу обвинуваченого, а саме, що останній раніше неодноразово судимий, маючи не зняту та не непогашену в установленому законом порядку судимість, та призначено занадто м`яке покарання, в результаті якого не буде досягнуто мети покарання, то на переконання апеляційного суду вони жодним чином не спростовують висновку місцевого суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, з огляду на слідуюче.
Існуюча у ОСОБА_8 судимість за злочин проти власності потягла за собою наслідки у вигляді кваліфікації його дій за такою кваліфікуючою ознакою, як повторність, а отже зазначена обставина не могла бути врахована при призначенні йому покарання, як така, що його обтяжує або вимагає призначення реального покарання у виді позбавлення волі.
Разом з тим, закон України про кримінальну відповідальність в цілому та ст.75 КК України зокрема, не містить будь-яких застережень щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, які мають не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, а тому, з урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів не може погодитися з твердженнями прокурора про те, що ОСОБА_8 було необґрунтовано звільнено від відбування покарання з випробуванням і що призначене йому судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
За таких обставин, оскільки в апеляційній скарзі прокурора не наведено об`єктивних доводів чому призначене ОСОБА_8 покарання є явно несправедливим та чому його виправлення і перевиховання неможливе без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, а тому твердження про неправильне застосування судом кримінального закону, що потягло невиправдану м`якість призначеного обвинуваченому покарання, на думку колегії суддів, є необґрунтованим.
З огляду на викладене, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування вироку Солом`янського районного суду міста Києва від 26.08.2015 в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та ухвалення нового вироку з метою застосування більш суворого покарання, як того просить прокурор.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 26.08.2015 за яким ОСОБА_8 визнано винним за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України із призначенням йому покарання у виді 04 (чотирьох) років позбавлення волі зі звільненням від відбування призначеного покарання відповідно до ст.75 КК України з іспитовим строком на 03 (три) роки, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою в той самий строк з часу отримання ним копії ухвали.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/119/2017

Категорія: ч.2 ст.15 ч.3ст.185КК України
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_14
Суддя-доповідач ОСОБА_1