Справа № 748/2282/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/1183/2017
Категорія - ч. 1 ст. 407 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Дружба, Ічнянського району, Чернігівської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця, раніше не судимого в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 1 ст. 407 КК України і призначено покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні строком на 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту затримання, зарахувавши у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження з 15 жовтня 2016 року по 18 жовтня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі (тримання у дисциплінарному батальйоні).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.08.2016 № 204 військовослужбовця строкової військової служби солдата ОСОБА_7 було призначено на посаду стрільця-зенітника зенітної ракетної батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону та зараховано до списків особового складу вказаної військової частини.

Відповідно до п.п.1,2 ст.1, п.4 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни та забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань.

ОСОБА_7 , грубо порушуючи встановлений у Збройних Силах України порядок проходження військової служби, будучи зобов`язаним бездоганно і неухильно дотримуватися порядку несення військової служби упродовж встановленого законом строку, виконувати службові обов`язки, завжди бути готовим до захисту держави і виконувати свій військовий обов`язок, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, п.п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та 24.09.2016 року, діючи з прямим умислом, направленим на залишення військової частини, з особистих мотивів самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .

30.09.2016 року солдат ОСОБА_7 прибув до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та приступив до виконання обов`язків військової служби.

Так, солдат ОСОБА_7 був відсутній у військовій частині НОМЕР_1 в період з 24.09.2016 року по 29.09.2016 року, перебуваючи в м. Чернігові, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

У подальшому, 12.10.2016 року солдат ОСОБА_7 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, п.п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України,діючи повторно, з особистих мотивів, з прямими умислом, направленим на нез`явлення вчасно без поважних причин на службу з лікувального закладу, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та вчинив нез`явлення вчасно без поважних причин на службу з лікувального закладу до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .

15.10.2016 року солдат ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем реєстрації, а саме: АДРЕСА_1 , приблизно о 14-35 год., був затриманий уповноваженими службовими особами в порядку ст. 208 КПК України та доставлений до органу досудового розслідування військової прокуратури Чернігівського гарнізону.

У період з 12.10.2016 року по 15.10.2016 року солдат ОСОБА_7 перебував у м. Чернігові та за адресою реєстрації, а саме: АДРЕСА_1 , проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи з виконанням обов`язків військової служби.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій просить вирок місцевого суду скасувати та закрити відносно нього кримінальне провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 407 КК України, суб`єктом якого є солдат строкової військової служби, так як на момент вчинення кримінального правопорушення перебував на контрактній службі і не знав, що він переведений на строкову службу, вважає, що стороною обвинувачення його обізнаності у цьому доведено не було, оскільки наказ про його переведення не містить його підпису про ознайомлення, а в матеріалах провадження його оригінал взагалі відсутній.

Також вказує, що, в відповідно до ч. 6 ст. 23 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу його підзахисний міг бути направлений для проходження строкової військової служби виключно у разі розірвання з ним контракту про проходження військової служби, проте стороною обвинувачення не надано жодних доказів розірвання з ОСОБА_9 контракту і, як наслідку, переведення на строкову службу.

Заслухавши доповідача, захисника, який підтримав подану апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в ній, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину визнав частково, не заперечуючи факту самовільного залишення військової частини, в чому кається, однак заперечує, що в цей період був військовослужбовцем строкової служби, оскільки з наказом про переведення із контрактної служби його ніхто не знайомив, лише сержант сказав, що він переведений на строкову службу та відвів його у роту молодого поповнення, де офіцер ОСОБА_10 йому показав ліжко та його місце. Грошове забезпечення він отримував таке як і за контрактом, який він знову уклав 22.08.2017 року.

Попри часткове визнання обвинуваченим вини, його покази та доводи апеляційної скарги в повній мірі спростовуються зібраними у кримінальному провадженні іншими доказами.

Так, витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 204 від 18.08.2016 підтверджується зарахування солдата військової служби за контрактом ОСОБА_7 до списків особового складу військовослужбовців строкової служби з 18 серпня 2016 року ( а.п. 67) Цим же наказом розірвано контракт з ОСОБА_7 .

В ході службового розслідування, проведеного начальником відділення протиповітряної оборони військової частини польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_11 , було встановлено факт самовільного залишення солдатом ОСОБА_7 військової частини, та на підставі нього видано наказ командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 смт Гончарівське від 28.09.2016 року про зняття солдата ОСОБА_7 з усіх видів забезпечення з 24.09.2016 року та направлення матеріалів до військової прокуратури для прийняття правового рішення ( а.п. 32-36);

Факт самовільного залишення військової частини 24.09.2016 ОСОБА_7 зафіксовано і в книзі обліку незаконно відсутнього особового складу військової частини НОМЕР_1 ( а.п. 41-42);

Витяг з наказу № 246 від 04.10.2016 вказує, що ОСОБА_7 вибув у госпіталь 04 жовтня 2016 року ( а.п. 43);

У відповідності до виписного епікризу та листа т.в.о. командира військової частини НОМЕР_2 від 12.10.2016 ОСОБА_7 був виписаний з госпіталю 11.10.2016, однак продовжував залишатись в інфекційному відділенні. 12.10.2016 виявлено відсутність ОСОБА_7 , пошуки якого результатів не дали (а.п. 44-46);

Показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , даними у суді першої інстанції, спростовуються показання обвинуваченого стосовно його необізнаності щодо переведення його на строкову службу, оскільки останні підтвердили факт його усного повідомлення, зокрема ОСОБА_13 пояснював, що до його роти перевели солдата ОСОБА_7 , якого фактично привели до нього у роту, про що останнього усно повідомили, він жив з військовослужбовцями строкової служби, яким, порівняно із солдатами контрактної служби, заборонено покидати територію військової частини.

Такі показання свідків в повній мірі узгоджуються із показаннями обвинуваченого стосовно усного повідомлення йому про переведення на строкову службу, а також щодо зміни умов проживання у військовій частині.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши всі докази у кримінальному провадженні у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про належність та допустимість таких.

Тому доводи апеляційної скарги про необізнаність обвинуваченого стосовно його переведення з контрактної служби на строкову, колегією суддів розцінюються як намагання уникнути відповідальності за вчинене.

Судом першої інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину вірно кваліфіковані за ч. 1 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем строкової військової служби, а також нез`явлення вчасно без поважних причин останнього на службу з лікувального закладу тривалістю понад три доби.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку діяння за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні і досліджених у судовому засіданні доказів, яким судом першої інстанції дана оцінка у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення.

Позиція обвинуваченого та захисту щодо не ознайомлення з наказом про переведення ОСОБА_7 на строкову службу і відповідно необізнаність з даним фактом не свідчить про те, що в даному випадку обвинувачений не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.407 КК України.

Положенням про проходження військової служби солдатами (матросами), сержантами і старшинами ЗСУ передбачено право командування військової частини достроково розірвати контракт з військовослужбовцем, звільнення з військової служби проводиться за наказом командира військової частини. Чинність контракту припиняється у день, зазначений у наказі. Рішення про розірвання контракту не оскаржувалось.

Відповідно до Статут внутрішньої служби ЗСУ наказ можна віддавати усно.

Таким чином, зібраними доказами в повній мірі підтверджено той факт, що на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, обвинувачений ОСОБА_7 проходив строкову службу, був усно ознайомлений з тим, що він переведений на строкову службу, а тому судом першої інстанції зроблений вірний висновок про те, що ОСОБА_7 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.407 КК України.

При призначенні виду та міри покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст. ст. 65,66,67 КК України, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, відомості про особу винуватого, обставину, що пом`якшує його покарання щире каяття та обтяжуючу вчинення злочину повторно, те, що ОСОБА_7 не судимий в силу ст. 89 КК України, до адміністративної відповідальності не притягувався, враховані судом і його позитивні характеристики за місцем проживання та негативні за місцем проходження служби та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання в межах санкції інкримінованої частини статті у виді тримання у дисциплінарному батальйоні.

Таку позицію суду першої інстанції розділяє і апеляційний суд і вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено істотних порушень кримінального-процесуального закону та порушень прав обвинуваченого, які б потягли за собою безумовне скасування вироку суду.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 24 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4