11-кп/775/57/2017(м)
265/6961/14-к

11-кп/775/57/2017(м)
265/6961/14-к
Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст.187 ч.2 КК України Доповідач ОСОБА_2

іменем У к р а ї н и
18 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Маріуполь Донецької області, громадянина України, має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 2008 року народження, раніше не судимий в силу ст..89 КК України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.187 ч.2 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності,-
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця міста Тула Російської Федерації, громадянина України, раніше судимого: 29 серпня 2001 року апеляційним судом Дніпропетровської області за ст..93 п. «Г», «Е», ст..140 ч.2, 42 КК України до позбавлення волі строком на 15 років; звільнений 02 серпня 2013 року на підставі постанови Снігуровського районного суду Миколаївської області від 25 липня 2015 року умовно достроково на 2 роки 7 місяців 29 днів, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 ,-
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.187 ч.2 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності. Відповідно до ст.71 ч.1 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2001 року, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 червня 2015 р. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнані винними за ст. 187 ч.2 КК України за вчинення кримінального правопорушення при наступних обставинах.
19 серпня 2014 року приблизно о 01 годині 55 хвилин ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, керуючись корисливим мотивом, з метою заволодіння чужим майном, знаходячись біля крамниці «Кіпарис», що знаходиться на вул.. Маршрутній в Орджонікідзевському району міста Маріуполя, вирішили здійснити напад на потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які проходили поряд з магазином. ОСОБА_9 напав на потерпілого ОСОБА_13 та став демонструвати йому спортивно тренувальний пневматичний пістолет «SAS» «MAKAROV» калібру 177 CAL 4,5 мм. Такі дії потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 стали сприймати як погрозу застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я. Після цього з метою придушення волі потерпілого ОСОБА_13 до можливого опору, ОСОБА_9 , застосував насилля, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, завдав рукояткою пістолета один удар по голові потерпілому, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді забитої рани тім`яної ділянки голови, які є легкими тілесними ушкодженнями, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, як такі, що потребують для свого лікування не менше 6-ти діб, але не більше 21 доби.
У цей час ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер дій ОСОБА_9 , на які він заздалегідь дав згоду, переслідуючи мету досягнення єдиного злочинного результату заволодіння майном потерпілих, ззаду напав на потерпілу ОСОБА_14 , закривши руками її очі та рот, чим спричинив фізичний біль.
Після цього ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , продовжуючи свої злочинні дії переконавшись, що воля потерпілих до опору придушена, заволоділи майном ОСОБА_13 , а саме мобільним телефоном «НТС one», вартістю 6000 гривень, чим заподіяли йому майному щкоду на вказану суму, та майном ОСОБА_14 , а саме: каблучкою золотою проба 585 вагою 3,5 грама, ланцюжком зі срібла 4 грама, кулоном зі срібла із золотою вставкою, каблучкою зі срібла, сережками із срібла вагою 5 грам, жіночкою сумкою із шкірозамінника, гаманцем із шкірозамінника, у якому знаходились гроші у сумі 46 гривен, мобільним телефоном «Флай Енерджі 4403» з картою пам`яті на 8 Гб, з сім картою мобільного оператора «Київстар» , без грошових коштів на рахунку, зв`язкою з ключами, чим заподіяли їй майнову шкоду на суму 4257 гривен. Після чого з місця події зникли та розпорядились викраденим на власний розсуд.
Не погодившись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_10 просив скасувати вирок суду та направити справу прокурору для проведення досудового слідства. В апеляційній скарзі посилався на те, що судом спотворено показання потерпілого ОСОБА_13 , та потерпілої ОСОБА_14 в частині впізнання ними в якості нападників його та ОСОБА_9 . Спростовує висновки суду про впізнання ОСОБА_15 . ОСОБА_9 за високим зростом, смуглявою шкірою та за світлим волоссям. Вказує, що насправді в суді потерпіла ОСОБА_16 пояснювала, що місце, де було вчинено злочин було темне, обставини нападу відбувалися вночі, тому в неї не було можливості розгледіти нападників, але пояснення потерпілої були перекручені судом та безпідставно визнані доказом вини обвинувачених, зокрема визнання його винним ґрунтуючись на показах потерпілої, яка ніби то впізнала його за голосом.
Піддає критиці пояснення свідка ОСОБА_17 в суді, який підтвердив участь обох обвинувачених у розпорядженні викраденим у потерпілого ОСОБА_13 мобільним телефоном «НТС», передачу телефону через свідка в ломбард, вважає його упередженим проти ОСОБА_9 , оскільки останній мав перед свідком борги, які пізніше повернув, але суд не зважив на ці обставини.
Наполягає на фальсифікації слідчим протоколів слідчих експериментів, проведених з його участю та участю ОСОБА_9 19.09.14 р. одночасно з обранням їм в Орджонікідзевському суді м. Маріуполя запобіжного заходу в виді тримання під вартою, хоча в протоколах слідчих експериментів зазначена інша дата складання 20.09.14 року. На думку обвинуваченого ОСОБА_10 , ці обставини унеможливлюють їх участь у вказаних слідчих діях, тягнуть визнання слідчих експериментів, проведених за їх участю під час досудового слідства недопустимими доказами та свідчать про фальсифікацію доказів слідчим ОСОБА_18 . На думку обвинуваченого суд при постановленні вироку не дав цим порушенням належної правової оцінки.
В своїх доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_10 зазначає, що обвинувальний акт, спрямований до суду прокуратурою не відповідає положенням ст. 291 КПК України, не містить відповідних реквізитів прокуратури, в ньому відсутнє формулювання обвинувачення, обставин які слідство вважає встановленими та правової кваліфікації його дій. Піддає критиці пояснення потерпілої ОСОБА_16 в суді, яка фактично не впізнала його як нападника, а впізнання за голосом проводилося в суді з порушенням ст. 228 ч. 9 КПК України. З пояснень потерпілого ОСОБА_13 , на думку обвинуваченого, виходить, що він хоча і бачив одного з нападників зблизу, але після вчинення щодо нього протиправних дій не зміг описати за прикметами ОСОБА_9 , який безпосередньо контактував з ним, а іншого нападника взагалі не описав та не впізнав.
Вказує, що на час проведення слідчих експериментів 19.08.14 року у слідчого ОСОБА_18 не було повноважень на проведення цих слідчих дій, що тягне за собою визнання цих протоколів недопустимими доказами згідно ст. 89 КПК України. Посилається на порушення його права на захист, а саме ст. 20 УПК України, оскільки спочатку були проведені слідчі дії, а потім залучили до участі у справі захисника. В порушення вимог ст. 104-107 КПК України обвинувачення не надало суду оригінали відео носіїв інформації зафіксованої при проведенні слідчих експериментів, що виключає можливість перевірки їх за змістом та формою.
Суд не дав належної оцінки поясненням свідків захисту - ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 у підтвердження його алібі, а саме перебування в ніч вчинення злочину вдома разом з ними, не зважив на пояснення свідка ОСОБА_22 про те, що в той вечір її чоловік ОСОБА_9 випивав з чоловіком по імені ОСОБА_23 , а не з ним.
Вказує, що з матеріалів кримінального провадження вбачається фальсифікація часу його затримання. Насправді його затримали 16.09.14 року, а право на захист він зміг реалізувати лише 19.09.14 року, тобто через три доби.
Обвинувачений ОСОБА_24 в апеляційній скарзі вважає вирок суду не законним, обвинувальні висновки суду упередженими, просить його скасувати, прийняти законне рішення, засудивши його за злочин який він насправді вчинив, а не за той, що був бездоказово інкримінований йому слідством. Також як і ОСОБА_10 зауважує на тому, що ОСОБА_14 в суді давала плутані, непослідовні пояснення стосовно обставин вчиненого щодо неї злочину, не могла чітко ідентифікувати їх як нападників. Не логічними, на його думку, є пояснення потерпілої про чорний предмет або пістолет в його руці, та мобільний телефон, який він нібито забрав у ОСОБА_13 . Посилається на упередженість пояснень свідка ОСОБА_17 , який обмовив його в суді через борги, зауважує водночас, що на час допиту свідка в суді він ОСОБА_17 борги сплатив. Вважає недопустимими доказами протоколи слідчих експериментів, проведених з ним та з ОСОБА_10 під час слідства, оскільки слідчий сфальсифікував час проведення цієї слідчої дії, зазначивши в протоколі 20.09.14 року. Висновки суду про проведення цих слідчих дій 19.09.14 року також вважає неправдивими, оскільки в той день щодо них в суді обирався запобіжний захід в виді тримання під вартою.
В зауваженнях проти апеляційних скарг обвинувачених прокурор вказує, що судом в основу обвинувального вироку покладені правдиві та стабільні пояснення потерпілих, які чітко викривали обвинувачених у вчиненні щодо них розбійного нападу вночі 19.09.14 року за обставин встановлених слідством. Обґрунтовано прийняті до уваги пояснення свідків, безпосередньо допитаних в суді та письмові доказі зібрані слідством, зокрема протоколи слідчих експериментів, проведених за участю обох обвинувачених 19.09.14 року, які є належними та допустимими доказами і не містять ознак їх фальсифікації. Вважає вирок суду законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни.
Під час апеляційного перегляду провадження обвинувачений ОСОБА_9 пояснив, що ОСОБА_10 знав раніше, весною 2014 року він брав у ОСОБА_10 пневматичний пістолет, який пізніше зламався та залишився у нього. 18.08.14 року у вечорі він бачився з ОСОБА_10 , поговорили та розійшлися, він пішов у кафе де зустрів знайомого ОСОБА_23 , з яким пив пиво. Вийшовши з кафе біля магазину «Кіпарис» вони зустріли незнайому пару. Між ним та ОСОБА_13 виник конфлікт, а потім бійка, під час якої він підібрав з землі телефон потерпілого та побіг за ОСОБА_23 . Пізніше ОСОБА_23 передав йому сумочку, яку він забрав у потерпілої жінки та пішов. З ОСОБА_23 вони більше не бачилися. 19.08.14 року він разом з ОСОБА_10 здав телефон потерпілого ОСОБА_13 до ломбарду через свого знайомого ОСОБА_17 . Телефон потерпілої та її жіночі прикраси він передав своїй дружині ОСОБА_22 .
Працівники міліції затримали його 16.09.14 року, в Орджонікідзевькому райвідділі міліції під психологічним та фізичного впливом з боку працівників міліції він обмовив ОСОБА_10 у співучасті у злочині з ним, хоча його з ним не було, пістолет до потерпілих він також не застосовував.
Обвинувачений ОСОБА_9 вважає вирок суду не законним, просив його скасувати. Уточнив свої апеляційні вимоги, просив справу направити на новий судовий розгляд.
Обвинувачений ОСОБА_10 під час апеляційного розгляду пояснив, що 18.08.14 року у вечорі бачився з ОСОБА_9 , віддав йому свій старий мобільний телефон для користування, а потім пішов до дому в квартиру АДРЕСА_5 де спільно з дружиною ОСОБА_19 , тещею ОСОБА_21 та знайомою ОСОБА_20 поминали його померлу матір, з квартири більше він не виходив. Наступного дня 19.08.14 року він зустрівся з ОСОБА_9 , який повідомив йому, що вчора разом зі своїм знайомим ОСОБА_23 побився з незнайомим хлопцем та знайшов два мобільних телефони. Один з цих телефонів вони попросили здати до ломбарду знайомого ОСОБА_9 . ОСОБА_17 , повідомивши йому що знайшли цей телефон, на що він погодився, здав телефон до ломбарду та передав їм гроші. Він дійсно раніше передавав ОСОБА_9 свій пневматичний пістолет, який той йому не повернув, оскільки зламав.
Його затримали працівники поліції 16.09.14 року, в Орджонікідзевському відділі міліції м. Маріуполя до нього застосували недозволені заходи ведення слідства, він змушений був обмовити себе в участі у злочині разом з ОСОБА_9 . При проведенні слідчого експерименту слідчим ОСОБА_18 вона показувала йому що слід показувати на місці вчинення злочину і що казати, що він і робив, бо боявся працівників міліції.
Свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину обвинувачений ОСОБА_10 не визнає, вважає вирок суду не законним, просив його скасувати. Уточнив свої апеляційні вимоги, просив справу направити на новий судовий розгляд.
Згідно протоколу слідчого експерименту проведеного 19.09.14 року за участю підозрюваного ОСОБА_10 (а/с 112-123 т.1) з фототаблицями останній повідомив про обставини вчиненого ним з ОСОБА_9 розбійного нападу на потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та показав ні місці вчинення злочину на вул. Маршрутній м. Маріуполя свої дії з подолання опору потерпілої, її утримання, закриття очей, переведення до стіни магазину після вилучення її речей, показав місце де вони позбавились речей потерпілої.
Згідно протоколу слідчого експерименту проведеного 19.09.14 року за участю підозрюваного ОСОБА_9 (а/с 178-182 т.1) з фототаблицями останній повідомив про обставини вчиненого ним з ОСОБА_10 розбійного нападу на потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 і показав ні місці вчинення злочину на вул. Маршрутній м. Маріуполя свої дії стосовно ОСОБА_13 , погрозу потерпілому пістолетом, переведення потерпілого до стіни магазину «Кіпарис» після вилучення його речей, показав місце де вони спільно з ОСОБА_10 викинули речі ОСОБА_14 .
Вислухавши доповідача, обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також захисника ОСОБА_8 , діючу в інтересах ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні вимоги викладені обвинуваченими, прокурора, який заперечував проти апеляційних вимог обвинувачених, вважав вирок суду законним та обґрунтованим, допитавши у судовому засіданні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , дослідивши матеріали кримінального провадження в межах частково проведеного по справі судового слідства, перевіривши та обговоривши апеляційні доводи обвинувачених, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинувачених задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Аналізуючи апеляційні твердження обох обвинувачених в частині перекручування судом пояснень потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вироку, в яких вони впізнають обох обвинувачених як нападників, що вчинити щодо них злочин 19.08.14 року, то вони спростовуються звукозаписом судового процесу, проведеного судом в порядку ст. 107 КПК України, перевіреного колегією суддів, з якого вбачається, що суд детально та точно за змістом виклав у вироку пояснення обох потерпілих, які впевнено викривають обох обвинувачених у вчиненні розбійного нападу.
З цих пояснень вбачається, що потерпілий ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_9 як хлопця, який просив його прикурити, а потім приставив до голови пістолет, вдарив по голові рукояткою пістолету та забрав його речі. З його пояснень виходить, що в той час саме ОСОБА_10 напав на ОСОБА_14 . Обох нападників він розгледів, коли прикурював ОСОБА_9 , чітко впізнає їх за рисами обличчя, впевнено описує їх послідовні та узгоджені дії.
Потерпіла ОСОБА_14 також дала суду переконливі пояснення, які за змістом збігаються з поясненнями потерпілого ОСОБА_13 , з яких виходить, що вона впізнала ОСОБА_9 як особу, що напала на ОСОБА_13 , та вказала на ОСОБА_10 як на свого нападника, описуючи дії обох обвинувачених в тому числі і в частині погрози пістолетом. Вона детально описала обох нападників за зростом, рисам обличчя, одягом, впевнено впізнала ОСОБА_10 за голосом, оскільки він спілкувався з нею під час нападу, висловлював свої вимоги та вибачався.
Пред`явлення особи для впізнання, в тому числі і за голосом, під час слідства є слідчою (розшуковою) дією, процесуальний порядок її проведення визначений ст. 228 КПК України, цього порядку повинні додержуватися слідчий та прокурор, а не суд під час судового слідства як помилково вважає та вказує обвинувачений ОСОБА_10 в доповненнях до апеляційної скарги.
Під час судового розгляду кримінального провадження суд, керуючись ст. 7, 353 КПК України безпосередньо, ретельно у присутності всіх учасників процесу допитав потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , сприйняв їх пояснення, проаналізував їх у сукупності з іншими доказами дослідженими у судовому засіданні та дав їм належну правову оцінку у вироку.
Зважаючи на викладені обставини, колегія суддів вважає безпідставними та обумовленими позицією захисту апеляційні твердження обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про порушення судом вимог ст. 228 ч.9 КПК України при допиті потерпілих та про суперечливість їх пояснень.
Не викликають сумніву у колегії суддів і пояснення в суді свідка ОСОБА_17 , який підтвердив в суді обставини передачі йому обома обвинуваченими мобільного телефону «НТС», що належить потерпілому ОСОБА_13 з проханням здати його в ломбард, на що він погодився не знаючи, що телефон був отриманий обвинуваченими в наслідок вчинення злочину. ОСОБА_17 передав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 гроші виручені в ломбарді, якими вони пізніше спільно розпорядилися. Ці обставини не заперечували в суді і самі обвинувачені.
Апеляційні твердження обох обвинувачених про упередженість свідка ОСОБА_17 щодо ОСОБА_9 , який винен був йому гроші, на думку колегії суддів, є нелогічними оскільки самі обвинувачені під час судового розгляду не заперечували обставини передачі ними свідку мобільного телефону «НТС», що належав потерпілому за обставин, які свідок підтвердив в суді. Крім того, доводи про упередженість цього свідка також є безпідставними, оскільки на час надання ним пояснень в суді ОСОБА_9 сплатив йому борг та свідок підтвердив що ніяких невиконаних зобов`язань перед ним ОСОБА_9 не має, тому причин для його обмови у нього не існує.
Доводи, викладені обвинуваченими в апеляційній скарзі стосовно їх затримання 16.09.14 р., не знайшли свого підтвердження, спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були затримані 18.09.14 року (а/с 147-152 т.1), повідомлені у присутності понятих ОСОБА_25 та ОСОБА_26 про їх права, передбачені ст. 42 ч.3 КПК України, зокрема і про право мати захисника за першою вимогою, на отримання захисника за рахунок держави, тобто на безоплатну правову допомогу. Про затримання обох обвинувачених 18.09.14 р. було повідомлено Донецький обласний центр по наданню безкоштовної вторинної правової допомоги Однак ознайомившись з підставами їх затримання, правами та обов`язками як ОСОБА_9 , так і ОСОБА_10 не виявили бажання залучити до участі у справі захисника за призначенням, свої права бажали захищати самостійно. Під час судового провадження інтереси обвинуваченого ОСОБА_9 представляв захисник ОСОБА_27 призначена центром по наданню безкоштовної вторинної правової допомоги на підставі ухвали суду від 04.11.14 року (а/с 23 т.1), а і інтереси обвинуваченого ОСОБА_10 на досудовому слідстві представляв захисник ОСОБА_28 , ухвалою суду від 23.01.15 року (а/с 103 т.1) ОСОБА_10 за його клопотанням було призначено іншого захисника з центру по наданню безкоштовної вторинної правової допомоги - ОСОБА_29 , пізніше правовий захист обвинуваченого ОСОБА_10 здійснював захисник, діючий на підставі договору про надання правової допомоги, укладеного з родичами обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 .
Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що правовий захист ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на слідстві та в суді вчасно здійснювали професійні, кваліфіковані захисники, призначені або обрані обвинуваченими в установленому законом порядку у межах вимог ст. 20 КПК України, тому відкидає апеляційні твердження обвинуваченого ОСОБА_10 про порушення права на захист.
Виходячи з витягу з кримінального провадження відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_14 про вчинення злочину щодо неї та ОСОБА_13 були внесені Орджонікідзевським РВ Маріупольского МУ ГУМВС України в Донецькій області 19.08.14 року (а/с 139 т.1). У той же день слідчим у даному кримінальному провадженні була визначена ОСОБА_18 , яка здійснювала досудове розслідування до складання обвинувального акту та направлення провадження до суду. Тому твердження обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що слідча Орджонікідзевського РВ ОСОБА_18 не мала повноважень на проведення з ним слідчого експерименту 19.09.14 року колегія суддів вважає необґрунтованими.
Колегія суддів відкидає апеляційні вимоги обвинувачених про визнання недопустимими доказами протоколів слідчих експериментів, проведених за участю обох обвинувачених 19.09.14 року, складених слідчим у присутності понятих ОСОБА_30 та ОСОБА_31 (а/с 118-123, 178-182 т.1 ). Свідок ОСОБА_31 , допитаний судом, підтвердив добровільність та свідоме надання підозрюваним ОСОБА_10 показань про обставини вчиненого ним злочину при проведенні слідчого експерименту, що на думку колегії суддів, спростовує апеляційні доводи обвинуваченого про його примус з боку слідчого при проведенні цієї слідчої дії. Обрання стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 19.09.14 року запобіжного заходу в Орджонікідзевському райсуді м. Маріуполя, не виключає проведення у цей день слідчого експерименту за їх участю і, на думку колегії суддів, не ставить під сумнів законність проведення цієї слідчої дії.
Слідчий експеримент за участю ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був проведений слідчим з додержанням вимог ст. 240 КПК України з метою перевірки та уточнення відомостей які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення шляхом відтворення дій, обстановки, обставин розбійного нападу на потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_13 . У даному випадку при проведенні слідчого експерименту здійснювалося фотографування з фототаблицями. Відеозапис цієї слідчої дії згідно положень ст. 240 ч.2 КК України не є обов`язковою умовою її проведення, тому посилання сторони захисту не недопустимість цієї слідчої дії, проведеної без відеозапису колегія суддів відкидає. Стосовно описки у даті проведення слідчого експерименту, то ці суперечності були узгоджені судом під час судового слідства, при допиті слідчого ОСОБА_32 та також не є підставою для визнання протоколів слідчих експериментів недопустимими доказами. Інших підстав передбачених ст. 87 КПК України для визнання протоколів слідчих експериментів недопустимими доказами стороною захисту не наведено та колегією суддів не встановлено.
Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту обвинуваченого ОСОБА_10 колегія суддів вважає, що обвинувальний акт стосовно обвинуваченого відповідає положенням ст. 291 ч.2 КПК України щодо його форми та змісту, містить необхідні реквізити кримінального провадження та анкетних даних кожного з обвинувачених, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію дій обвинувачених, формулювання обвинувачення з додатком в виді реєстру матеріалів досудового розслідування. Реквізити в виді печатки прокуратури ст. 291 КПК України не передбачені, тому апеляційні доводи захисту щодо невідповідності обвинувального акту вимогам закону колегія суддів вважає необґрунтованими. Крім того питання про відповідність обвинувального акту вимогам закону вирішувалося судом у підготовчому судовому засіданні 14.11.14 року, стороною захисту такі питання перед судом не порушувалися, тому колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано визнав обвинувальний акт таким що відповідає вимогам ст. 291 КПК України та призначив провадження до судового розгляду.
Колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами ОСОБА_10 в частині того, що суд не зважив на наявність у нього алібі 19.08.14 року та вважає обґрунтованими висновки суду за результатами оцінки пояснень свідків захисту - ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , ОСОБА_33 , мотиви спростовуючи алібі обвинуваченого, наведені у вироку колегія суддів вважає переконливими та вичерпними, а пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 стосовно вчинення злочину з хлопцем з іменем ОСОБА_23 обумовленими бажанням звільнити ОСОБА_10 з яким він перебуває у дружніх стосунках від кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
Діючи згідно ст. 439 КПК України у виконання приписів, викладених в ухвалі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.10.16 року під час апеляційного перегляду кримінального провадження були перевірені доводи обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про застосування до них під час досудового слідства недозволених заходів психологічного та фізичного примусу з боку працівників міліції. За результатами перевірки з цього приводу слідчим ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Донецької області 05.10.17 року була винесена постанова про закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення.
Колегію суддів не встановлено інших підстав для скасування вироку суду з постановленням виправдувального вироку або підстав для скасування вироку суду з призначенням нового судового розгляду в суді в порядку ст. 409, 415 КПК України.
Керуючись ст.. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л А Л А:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 червня 2015 року постановлений щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без зміни.

Згідно ст. 72 ч. 5 КК України зарахувати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строк попереднього ув`язнення з 18 вересня 2014 року по 26 серпня 2015 року та з 04 жовтня 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення до двох днів позбавлення волі.

В строк відбування покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зарахувати період з 27 серпня 2015 року по 03 жовтня 2016 року та з 21 червня 2017 року по 18 жовтня 2017 року.

Ухвала суду набирає чинності з дня її проголошення та може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: