Номер провадження: 11-кп/785/639/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.11.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_9

обвинуваченого: ОСОБА_10

потерпілого: ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 06.03.2017 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працевлаштованого, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватим у вчиненні злочину передбаченого ст. 190 ч.3 КК України і виправданий у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного злочину.

ВСТАНОВИЛА:

Як зазначено в вироку суду першої інстанції, ОСОБА_10 пред`явлено обвинувачення в тому, що він, з корисливих мотивів та з метою шахрайського заволодіння шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

перебуваючи у світлий час доби одного із днів наприкінці грудня 2008 року в м. Одесі на вул. 7-
ма Пересипська, заздалегідь не маючи наміру на виконання зобов`язань перед останнім,запропонував тому придбати належний йому автомобіль марки «Skoda Octavia», 2007 року випуску, за грошові кошти в сумі 8500 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України склало 66215 грн.

ОСОБА_11 , будучи введеним обвинуваченим в оману та впевненим у виконанні останнім

зобов`язань, а саме в передачі йому у власність вищезазначеного автомобіля та переоформлення права власності на це рухоме майно на його ім`я, погодився із пропозицією ОСОБА_10 , передав 8500 доларів США ОСОБА_12 , який в свою чергу передав ці кошти обвинуваченому.
В подальшому ОСОБА_10 , продовжуючи вводити ОСОБА_11 в оману, зробив вигляд, що пішов оформляти довідку-рахунок та зник з отриманими грошовими коштами, якими розпорядився на власний розсуд. При цьому ОСОБА_10 не передав у власність ОСОБА_11 даний транспортний засіб та не повернув йому грошові кошти, чим не виконав перед потерпілим взяті на себе зобов`язання.
Дії ОСОБА_10 кваліфіковано як шахрайство, вчинене у великих розмірах.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок районного суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, винесенням його з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. Дослідити протокол допиту свідка ОСОБА_13 у слідчого судді. Як слідує з показань свідків та потерпілого ОСОБА_14 був обізнаний у тому, що грошові кошти, які йому передавались ОСОБА_12 , належали саме ОСОБА_11 . Суд під час розгляду справи покази ОСОБА_13 , які він надав під час допиту у слідчого судді, визнав недопустимі, через те, що вказаний допит було проведено в період повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків, без будь - яких посилань на положення чинного законодавства, які б забороняли зазначеному слідчу дію. Незрозуміле критичне ставлення суду до показів свідка ОСОБА_12 за зазначеним кримінальним провадженням у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Адже, після того, як слідчим було допитано в якості підозрюваного ОСОБА_12 , допитано в якості підозрюваного ОСОБА_10 , допитано в якості свідка ОСОБА_13 , складено протокол одночасно допиту ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та виконано низку інших слідчий дій, 27.05.2013 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_12 на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України. Суд не приймаючи до уваги покази свідків, належним чином не вмотивував у чому саме полягає їх зацікавленість у ухваленні обвинувального вироку стосовно ОСОБА_10 . Судом не прийнято до уваги положення ст. 87 КПК України, якою наведено вичерпний перелік підстав визнання доказів недопустимими, серед яких відсутні підстави, на які посилається суд у своєму вироку. Суд безпідставно не взяв до уваги докази у кримінальному провадженні та не дав їм оцінки, що істотно вплинуло на його висновки щодо не доведеності вини ОСОБА_10 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України. Вважає, що докази зібрані під час проведення

досудового слідства у вказаному кримінальному провадженні сумніву у своїй належності та допустимості не викликають.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, захисника та обвинуваченого, які вважали, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін, як такий, що відповідає вимогам закону, вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Обвинувачений свою вину у зазначених діях не визнав та показав наступне.
Наприкінці 2007 року початку 2008 року він придбав за 15000 доларів США у раніше знайомого ОСОБА_12 автомобіль марки «Skoda Octavia», здійснив ремонт даного автомобіля, витративши на це ще 1500 доларів США, після чого почав ним користуватися.
Через півтора два календарних місяця ОСОБА_12 повторно звернувся до нього з пропозицією зворотного викупу даного автомобіля за 16500 доларів США, на що він усно погодився, але за умови передання завдатку.
На виконання даної домовленості він, перебуваючи в салоні припаркованого по вул. 7-ма Пересипська іншого транспортного засобу, в присутності свого знайомого ОСОБА_13 , зустрівся з ОСОБА_12 та раніше незнайомим йому ОСОБА_11 , під час чого ОСОБА_12 без документального оформлення передав йому в якості завдатку 8500 грн. Після зазначеного обвинувачений, на прохання ОСОБА_12 , відвіз того з потерпілим в район парку Шевченка, де залишив їм цей транспортний для перевезення будматеріалів.
Оскільки в подальшому ОСОБА_12 не виплатив йому оговорену повну вартість автомобіля марки «Skoda Octavia», то він у власність тому цей транспортний засіб не переоформлював, а завдаток залишив собі.
Стосовно ж власних стосунків з особою ОСОБА_11 він їх категорично заперечив та показав, що жодних домовленостей з потерпілим не мав, гроші від нього чи документи на його ім`я чи ОСОБА_12 не отримував, будь-яких розписок чи цивільно-правових договорів не підписував.
Дослідивши докази в провадженні суд дійшов висновку про не доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, при викладених у обвинуваченні обставинах.
В основу пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення органом досудового розслідування покладено показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також зібрані під час досудового розслідування документи.

Потерпілий ОСОБА_11 в суді показав, що декілька років тому він вирішив допомогти раніше знайомому йому ОСОБА_12 викупити закладений останнім у обвинуваченого автомобіль марки «Skoda Octavia» за суму, що була суттєво нижчою від реальної вартості даного транспортного засобу. При цьому між ним та ОСОБА_12 було досягнуто домовленість про те, що за гроші, надані тому потерпілим, ОСОБА_10 фактично переоформить на його ім`я довідку-рахунок на цей автомобіль. Зі слів ОСОБА_12 йому також стало відомо, що в іншому випадку ОСОБА_10 планував перепродати «Skoda Octavia» перекупникам.
З вищезазначеною метою він передав ОСОБА_12 8500 доларів США, після чого разом із цим свідком, в присутності раніше йому незнайомого ОСОБА_13 зустрівся з обвинуваченим, якого також до цього не знав, на вул. 7-ма Пересипська. Перебуваючи в салоні іншого автомобіля обвинуваченого він бачив, як ОСОБА_12 передав ці кошти ОСОБА_10 , на що той зажадав від ОСОБА_12 додатково передати ще 500 доларів США як компенсацію за несвоєчасне повернення автомобіля. ОСОБА_11 відразу ж передав ОСОБА_12 зазначену суму коштів, а той повторно передав їх ОСОБА_10 .
В наступному він та ОСОБА_12 також передали обвинуваченому свої паспорти, після чого той відійшов з ними та грошима до двору одного із будинків та, повернувшись через декілька хвилин, повідомив присутнім, що щойно здав документи для переоформлення. Окрім того, вони погодилися з пропозицією ОСОБА_10 на час оформлення документів проїхати до місця зберігання автомобіля «Skoda Octavia», щоб його забрати. Прибувши в район парка Шевченка обвинувачений залишив потерпілого та обох свідків в салоні керованого ним автомобіля та зник.
В подальшому ОСОБА_10 став уникати численних телефонних дзвінків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а згодом передзвонив останньому та повідомив, що продавати « ОСОБА_15 » він не буде та пропонує потерпілому забрати в рахунок отриманих коштів фактично залишений ним інший автомобіль.
Потерпілий в суді також пояснив, що в один із наступних днів на його прохання ОСОБА_12 написав йому власноручну письмову боргову розписку на загальну суму 9000 доларів США.
Свідок ОСОБА_12 в суді показав, що близько 7-8 років назад, на Великдень, він через раніше знайомого ОСОБА_13 познайомився з ОСОБА_10 , у якого зайняв 8 тисяч доларів США. Про зазначене він залишив ОСОБА_10 боргову розписку, а також оформив на нього довідку-рахунок на автомобіль «Skoda Octavia», як на заставлене майно, який в подальшому обвинувачений поставив на зберігання до паркінгу.

Протягом наступних трьох місяців він виплачував ОСОБА_10 відсотки за позикою по 240 доларів США, після чого обвинувачений зателефонував йому та зажадав повернути увесь борг, пояснивши, що в іншому випадку він реалізує закладений автомобіль.

Як вбачається з подальших показань ОСОБА_12 він умовив іншого свого знайомого ОСОБА_11 викупити у ОСОБА_10 закладений автомобіль, з наступним переоформленням довідки-рахунку на ім`я потерпілого, що було також узгоджено й з обвинуваченим.

Так, в світлий час доби одного із днів вересня-жовтня 2008 року він та ОСОБА_16 прибули в район вул. 7 Пересипська, сіли до салону автомобіля «Ford Expedition» до ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , де потерпілий перерахував власні 8000 доларів США, передав їх йому ( ОСОБА_12 ), той знову перерахував вищезазначені кошти та тут же передав їх ОСОБА_10 . Обвинувачений після їх отримання зажадав додаткової передачі йому ще 500 доларів США, начебто в якості якихось незрозумілих відсотків, а також передання належних йому та потерпілому паспортів, для документального переоформлення автомобіля, на що ОСОБА_11 знову погодився.

В наступний момент ОСОБА_10 вийшов із автомобіля та зайшов в якусь будівлю. Через 5 хвилин він повернувся та запропонував на час оформлення документів проїхати в парк Шевченка та забрати автомобіль «Skoda Octavia». Коли ж вони прибули до місця, то обвинувачений, попередньо пояснивши, що пішов виганяти автомобіль із парковки, фактично втік від присутніх осіб та перестав відповідати на їх численні дзвінки.

В той же вечір ОСОБА_10 передзвонив ОСОБА_13 та повідомив про не бажання повертати автомобіль «Skoda Octavia», а також про те, що отримані від нього ( ОСОБА_12 ) та потерпілого документи вони можуть забрати в одному із розташованих по вул. Дідріхсона барів. Можливе наступне написання іншої боргової розписки ОСОБА_11 свідок ОСОБА_12 заперечив.

Як вбачається із змісту свідоцтва про смерть, виданого 25 липня 2016 року Одеським МВ ДРАЦС ГТУЮ в Одеській області, ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Ухвалою суду від 9 листопада 2016 року в якості недопустимих та неналежних доказів було визнано проведені в порядку ст.225 КПК України 14 квітня та 14 липня 2016 року допити свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 оскільки вони були проведені без участі обвинуваченого, тобто з порушенням права на перехресний допит (ч.1 та п.5 ч.2 ст.87 КПК України), а також в період повернення обвинувального акту прокурору виключно для усунення виявлених в ньому недоліків, тобто без доручення суду на проведення таких слідчих дій.
Таким чином отримати показання від свідка ОСОБА_13 в належний процесуальний спосіб виявилося неможливим.
Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05 лютого 2013 року ОСОБА_11 повідомив орган внутрішніх справ про те, що в кінці 2008 року ОСОБА_12 , перебуваючи в м. Одесі на вул. 7-ма Пересипська шахрайським шляхом заволодів його коштами на загальну суму 84000 грн.
В цей же день до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відповідні відомості за №0000610, з правовою кваліфікацією за ознаками ч.3 ст.190 КК України, та доручено проведення досудового розслідування слідчому СВ Хаджибеївського ВМ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_17 , що підтверджується відповідними витягом з Реєстру та дорученням.
ОСОБА_18 повідомлено про підозру у шахрайському заволодінні належних ОСОБА_11 8500 доларів США, що було вчинено за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 .

Аналогічного змісту повідомлення про підозру було фактично вручено ОСОБА_10 20 березня 2013 року.

Постановою прокурора Суворовського району м. Одеси від 30 квітня 2013 року строк досудового розслідування даного кримінального провадження було продовжено до 5 червня 2013 року. Відповідно до повідомлення Національного банку України офіційний курс 100 доларів США станом на 25 грудня 2008 року було встановлено на рівні 779 грн. Таким чином, згідно пред`явленого в даному провадженні обвинувачення, фактичний розмір шкоди, заподіяної ОСОБА_10 ОСОБА_11 (8500х7,79) дорівнював 66215 грн.

Як вбачається із змісту протоколу про затримання о 16 годині 10 хвилин 5 березня 2013 року слідчим ОСОБА_17 затримано ОСОБА_12 за підозрою у вчиненні вищезазначеного злочину, без зазначення в даному документі конкретної підстави затримання. В цей же день ОСОБА_12 повідомлено про підозру у шахрайському заволодінні належних ОСОБА_11 8500 доларів США, що було вчинено за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 .

27 травня 2013 року постановою процесуального керівника прокурора прокуратури Суворовського району м. Одеси ОСОБА_19 провадження стосовно ОСОБА_12 було закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з не доведенням його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.
В обґрунтування зазначеного рішення прокурором покладено фактичний аналіз змісту отриманих під час досудового розслідування показань ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , наданих цими особами в результаті проведення, як їх одноособових, так і одночасних допитів.
Надаючи оцінку сукупності досліджених доказів суд дійшов наступного.
1) Відносини, які, за версією сторони обвинувачення, фактично виникли між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 (з приводу отримання позики під заставу рухомого майна, сплати відсотків, повернення предметів позики та застави), між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (з приводу передачі грошових коштів для погашення заборгованості за раніше укладеним договором позики), а також між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 (з приводу купівлі-продажу рухомого майна) щонайменше передбачали укладення письмових цивільно-правових угод (договорів), що не було дотримано ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а відтак, відсутність цих документів не дало можливості стороні обвинувачення об`єктивно доводити як правомірність вчинення останніми особами власних дій, так і взяття ОСОБА_10 будь-яких зобов`язань, в тому числі в іноземній валюті, яких він з самого початку не мав наміру виконувати.
2) До моменту повернення ОСОБА_12 коштів ОСОБА_10 обвинувачений взагалі не був знайомим із ОСОБА_11 , жодних стосунків з потерпілим не мав, гроші прийняв виключно від ОСОБА_12 . В свою чергу і ОСОБА_11 звернувся до правоохоронного органу лише через п`ять років і при цьому просив притягнути до відповідальності за шахрайські дії лише ОСОБА_12 . Таким чином слід визнати не доведеним існування умислу обвинуваченого на вчинення будь-яких протиправних дій по відношенню саме до потерпілого ОСОБА_11
3) В силу положень ч.1 ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Таким чином, неможливо покласти в основу судового рішення зміст отриманих під час досудового розслідування показань ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , наданих цими особами в результаті проведення, як їх одноособових, так і одночасних допитів. В той же час, безпосередньо отримані в суді показання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 містять суперечності з приводу: календарного місяця заволодіння обвинуваченим грошима потерпілого (що істотно впливає на кваліфікацію вміненого ОСОБА_10 діяння), грошової суми, місця передачі грошей від ОСОБА_11 ОСОБА_12 , а також існування боргової розписки останньої особи перед потерпілим, як можливого доказу персональної відповідальності ОСОБА_12 за гроші, які він отримав від ОСОБА_11 .
4) В силу існування визнаного обома сторонами вищезазначеного боргового зобов`язання свідка ОСОБА_12 перед ОСОБА_10 , а також факту пред`явлення йому підозри у шахрайському заволодінні грошима ОСОБА_11 слід визнати, що існує сумнів у неупередженості ОСОБА_12 при наданні показань в суді, а відтак, їх правдивість повинна бути підтверджена сукупністю інших об`єктивних доказів.
5) Стороною обвинувачення не було зібрано жодних доказів в обґрунтування показань потерпілого та свідка ОСОБА_12 про: транспортний засіб, який був, на їх думку, предметом застави та купівлі-продажу; осіб, які офіційно набували права володіння, користування чи розпорядження цим транспортним засобом в 2007-2008 роках; юридичну особу, яка оформлювала довідки-рахунки на цей транспортний засіб; осіб, через яких ОСОБА_11 та ОСОБА_12 можливо отримали назад власні паспорти тощо. Встановлення зазначених обставин дозволило б перевірити правдивість показань допитаних в суді осіб та отримати об`єктивні дані, що мали б доказове значення в даному провадженні, проте це здійснено не було.
Відповідно до положень ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Правова позиція Європейського суду з прав людини щодо належного розуміння сутності поняття «поза розумним сумнівом» відображена, зокрема, в п.43 його рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України». Суд зазначив, що таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. У цій правовій позиції виокремлюються такі конститутивні ознаки: а) обов`язкова наявність сукупності ознак чи неспростовних презумпцій; б) достатньо вагомі ознаки чи презумпції; в) чіткі й узгоджені між собою ознаки чи презумпції. Таким чином, за відсутності неспростовних, вагомих, чітких, узгоджених між собою ознак не можна констатувати того, що вину доведено поза розумним сумнівом.
Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» закріплює пряму вимогу щодо визнання особи невинуватою за наявності «розумного сумніву» та дещо конкретизує положення ч.4 ст.17 КПК України про те, що лише розумні сумніви стосовно доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, тобто сумніви, що можуть виникнути лише на підставі аналізу наданих доказів чи на відсутності таких, що обов`язково повинні бути надані сторонами. Стандарт доказування «поза розумним сумнівом» встановлює необхідний рівень достатності доказів при їх оцінці судом при прийнятті рішень, він являє собою один із проявів змагального характеру кримінального процесу, коли сторона обвинувачення повинна довести свою позицію, щоб в суду не виникло жодного розумного сумніву у винуватості обвинуваченого, а сторона захисту намагається спростувати цю позицію, або наводить такі докази, що мають викликати зазначені сумніви, або дискредитують докази сторони обвинувачення.
З урахуванням викладеного, отриманих безпосередньо в суді показань обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 , змісту досліджених документів, відсутності доказів про документальне оформлення можливо укладених правочинів, відсутності належної перевірки іншими об`єктивними прямими чи непрямими доказами правдивості показань потерпілого та зазначеного свідка щодо обставин вміненого обвинуваченому діяння, а також неможливості сукупністю безпосередньо досліджених в суді доказів «поза розумним сумнівом» спростувати виправдувальні показання ОСОБА_10 про його непричетність до шахрайського заволодіння грошима потерпілого, суд, у відповідності із ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України, тлумаче це, а також всі сумніви і протиріччя, що виникли в результаті дослідження в судовому засіданні обвинувальних доказів, на користь останньої особи і приходить до загального висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_10 вміненого йому злочину, що спричинює його виправдання.

Згідно п. З ч. І ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо це доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Доводи апеляції в необґрунтованості кваліфікації і наявності в діях обвинуваченого більш тяжкого злочину є голослівним і не підтверджується матеріалами справи.

Колегія суддів ретельно перевірила доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі з посиланням на порушення, які на думку прокурора є суттєвими і прийшла до висновку, що основні тези на які посилається прокурор є посилання на висновки суду першої інстанції про упередженості і суб`єктивності оцінки суду відносно пояснень потерпілого ОСОБА_20 і свідка ОСОБА_12 .

Аналізуючи дані посилання, колегія суддів після ретельного дослідження доказів по справі прийшла до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано дав критичну оцінку даним поясненням.

Як встановлено в ході апеляційного розгляду справи між обвинуваченим. Потерпілим і свідком існували свої цивільно-правові відносини, які вирішувались шляхом переступку, як грошових, так і майнових відношень. Найбільш великі боргові забовязання свідка ОСОБА_21 перед обвинуваченим, а також близькі стосунки між потерпілим свідком ОСОБА_21 і ОСОБА_22 , поклали в правові співвідношення, які вони не змогли і не захотіли вирішити в цивільно-правовому полі, притягнувши на свою сторону працівників досудового слідства.

Як вбачається з обвинувального акту, шахрайські дії обвинуваченого викликали великій сумнів по ряду обставин які є суттєвими. Так об`єктом договірних відношень був новий автомобіль «Шкода» реальна ціна якого була значно більше, ніж по тій, яка зазначена в обвинуваченні і за такою ціною ніхто не міг би його продавати,, не поставивши себе в скруте становище, що свідчить про приховані правовідносини і дане питання органи досудового розслідування не виясняли.

Звернення потерпілого через п`ять з невеликим років в органи досудового розслідування з заявою про шахрайські дії обвинуваченого ОСОБА_23 , також викликає великій сумнів, тем більше що потерпілий, не бажає давати пояснення по цьому поводу, в тому числі і в апеляційній інстанції, приховуючи фактичні обставини.

Крім того, по даним обставинам органи досудового слідства раніше пред`являли обвинувачення свідку ОСОБА_21 , а потім справу закрили і обґрунтованість закриття даної справи викликає великій сумнів. Пояснення вказаних осіб не відповідають об`єктивним обставинам і обґрунтовано викликали сумнів при проведення двічі судового слідства.

При таких обставинах колегія суддів повністю погодилася з висновком суду першої інстанції, що обвинувачення не надало доказів в підтвердження дій ОСОБА_24 і прийшла до висновків до недоведеності вчинення злочину.

Дослідивши доводи прокурора, судова колегія, з урахуванням конкретних обставин справи вважає, що виходячи з принципу розумності, ухвала відповідає всім вимогам чинного законодавства, фактично в діях основних осіб вбачаються цивільно-правові відносини, які виключають кримінальне провадження, в звязку з чим винесений вирок зміні не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 06.03.2014 року відносно ОСОБА_10 , який визнаний невинуватим у вчиненні злочину передбаченого ст. 190 ч.3 КК України і виправданий у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного злочину без змін.

Ухвала може бути оскарженою в касаційному порядку у строк 3 місяці.

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4