АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/269/18 Справа № 183/4368/16 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000599 за апеляційними скаргами прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2017 року щодо
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 11 червня 2013 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбуття покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 3 роки з покладанням обов`язків,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи доведеності вини обвинуваченого і кваліфікацію його дій, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним та призначити покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років, за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворих покарань більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України шляхом повного приєднання покарання, призначеного вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2013 року, остаточно призначити ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, в іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_11 за місцем проживання характеризується негативно, раніше судимий за вчинення тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, та повторно, в період відбуття покарання за попереднім вироком, вчинив аналогічний злочин з особливою жорстокістю з тяжкими наслідками у вигляді смерті потерпілого.
Посилається на те, що обвинувачений в судовому засіданні свою вину в інкримінованих йому злочинах не визнав, матеріальної шкоди потерпілим не відшкодував і відповідно у вчиненому не розкаявся, отже обставин, які б пом`якшували його покарання, відсутні, але наявні обставини, що обтяжують покарання рецидив злочинів, тяжкі наслідки завдані злочином та вчинення злочину з особливою жорстокістю.
Також судом не взято до уваги позицію потерпілої ОСОБА_12 , яка висловлювалася щодо суворої міри покарання для обвинуваченого.
В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений просить вирок суду скасувати як незаконний та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що досудове слідство проведено із порушеннями.

Також суд не прийняв до уваги показання свідків, які в судовому засіданні пояснювали, що після того, як він залишив домоволодіння ОСОБА_13 потерпілий ще був живим.

Вважає, що суд не врахував те, що він не відмовлявся від тих дій, які відбувалися 21 травня 2016 року та не взяв його показання, які він надавав з самого початку досудового розслідування.

Крім того, в протоколах судових засідань, які є в матеріалах кримінального провадження відсутні покази свідків, також їх не має і на аудіозаписах фіксування вказаних судових засідань.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2017 року ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.121, ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 років, за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворих покарань більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання покарання, призначеного вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2013 року, остаточно призначено ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років, стягнуто з ОСОБА_11 на користь потерпілої ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 12 512 гривень 32 копійок, моральної шкоди у розмірі 200 000 гривень; також вирішено питання щодо судових витрат.

За обставин, викладених у вироку, 18 лютого 2016 року приблизно о 23 годині 30 хвилин ОСОБА_11 знаходився поблизу домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить гр. ОСОБА_14 , де у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення майна з території домоволодіння.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, 18 лютого 2016 року приблизно о 23 годині 35 хвилин, ОСОБА_11 обійшов територію двору та з задньої сторони домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , проник на територію домоволодіння, де шляхом злому замка дверей, зайшов до літньої кухні, звідки таємно викрав станцію автоматичного водопостачання марки «Standart 100-24» вартістю 2 336 гривень.

В подальшому, ОСОБА_11 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши своїми злочинними діями потерпілій ОСОБА_14 матеріальну шкоду на суму 2 336 гривень.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 01 квітня 2016 року приблизно о 23 годині 00 хвилин ОСОБА_11 , знаходячись у приміщенні кафе, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , побачив, що на столі вказаного кафе знаходиться сумка, в результаті чого у ОСОБА_11 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, ОСОБА_11 , 01 квітня 2016 року приблизно о 23 годині 10 хвилин, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно зі столу вказаного кафе викрав чуже майно, а саме:

-мобільний телефон марки «Lenovo S820» вартістю 2 160 гривень;

-карту пам`яті на 32 GB вартістю 125 гривень;

-сім-карту мобільного оператора «Київстар» вартістю 15 гривень;

-сім-карту мобільного оператора «Лайф» вартістю 15 гривень;

-мобільний телефон марки «Sony Ericsson K 750» вартістю 150 гривень;

-сім-карту мобільного оператора «МТС» вартістю 15 гривень;

-карту пам`яті на 1 GB вартістю 99 гривень;

-сумку чоловічу зі шкірозамінника марки «Humanni», вартість якої під час досудового розслідування встановити не виявилось можливим;

-навушники від телефону «Lenovo», вартість яких під час досудового розслідування встановити не виявилось можливим.

Після чого, ОСОБА_11 з викраденим майном з місця скоєння злочину втік, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 2 579 гривень.

21 квітня 2016 року за місцем мешкання ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 , при огляді приміщення сараю, яким користувався ОСОБА_11 , виявлено та вилучено ручну, осколкову, оборонну гранату Ф-1 промислового виготовлення, яка відноситься до категорії вибухових речовин, а також запал УЗРГМ промислового виготовлення, який відноситься до категорії бойових припасів.

Таким чином, ОСОБА_11 , діючи умисно, за вищевказаним місцем свого мешкання, з невстановленого часу по 21 квітня 2016 року незаконно, без передбаченого законом дозволу, зберігав вибухову речовину у вигляді ручної, осколкової, оборонної гранати Ф-1 промислового виготовлення та бойовий припас у вигляді запалу типу УЗРГМ промислового виготовлення.

Крім того, 20 травня 2016 року о 10 годині 00 хвилин ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийшов на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , де мешкають його знайомі ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , з якими останній розпивав спиртні напої.

21 травня 2016 року приблизно о 02 годині 55 хвилин до будинку АДРЕСА_1 прийшов ОСОБА_11 , який проживає по сусідству в будинку АДРЕСА_1 , у якого раптово виник словесний конфлікт із ОСОБА_15 , який в подальшому переріс у сварку між останніми. Під час вказаного конфлікту у ОСОБА_11 виник злочинний умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_15 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, 21 травня 2016 року приблизно о 03 годині 00 хвилин, знаходячись в приміщенні кухні будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_11 почав наносити ОСОБА_15 численні удари кулаками по обличчю, від яких останній впав на підлогу. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_11 витягнув ОСОБА_15 на вулицю та почав знову завдавати йому численних ударів ногами та кулаками правої і лівої руки в обличчя та по різним частинам тіла, від яких ОСОБА_15 знепритомнів, після чого, ОСОБА_11 з місця скоєння злочину пішов. Після цього, свідки злочину ОСОБА_13 та ОСОБА_16 допомогли потерпілому ОСОБА_15 піднятися та поклали його спати.

21 травня 2016 року приблизно о 07 годині 00 хвилин ОСОБА_15 , без ознак життя, виявлено у коридорі будинку АДРЕСА_1 .

Своїми діями ОСОБА_11 спричинив ОСОБА_15 тілесні ушкодження у вигляді закритої внутрішньочерепної травми, що супроводжувалася крововиливами під м`які мозкові оболонки та у шлуночки головного мозку, перелом кісток обличчя , які призвели до набряку головного мозку, забитої рани в області правої надбрівної дуги, крововиливів на слизових оболонках губ, синців навколо очей, на носі, саден на лобі, щоках, носі, верхній губі, підборідді, в області нижньої щелепи справа, які у своїй сукупності, за ступенем тяжкості, відносяться до тяжких, як небезпечних для життя, у даному випадку, призвели до смерті потерпілого.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, а в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого просила відмовити, обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу, а апеляційну скаргу прокурора просив залишити без задоволення, потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, частково дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.
Обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 за ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України та доведеність його вини в апеляційних скаргах прокурора та обвинуваченого не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_11 щодо не доведення його вини у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та дослідженим судом першої інстанції доказам, яким судом у вироку надано належну оцінку.
Так, вина ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України підтверджується доказами, зазначеними у вироку суду першої інстанції:
-показаннями самого обвинуваченого, який пояснював в судовому засіданні, що він прийшов до будинку ОСОБА_13 , яка його покликала для захисту від дій ОСОБА_15 , який намагався вступити з нею в статеві стосунки, та під час з`ясування з останнім причин його ставлення до жінки, дійсно наніс декілька ударів по голові потерпілому ОСОБА_15 ;
- показаннями потерпілої ОСОБА_12 , яка повідомила, що є матір`ю загиблого ОСОБА_15 , та зазначила, що він часто перебував у будинку ОСОБА_13 і розпивав там спиртні напої, а 21 травня 2016 року прибувши до будинку ОСОБА_13 побачила труп сина, який знаходився в коридорі на підлозі, та його обличчя і тіло було понівечено до невпізнання;
-показаннями свідка ОСОБА_13 , яка підтвердила нанесення ОСОБА_11 ударів потерпілому ОСОБА_15 , в тому числі і металевою кочергою.
Такі ж показання надав свідок ОСОБА_16 , який перебував у будинку ОСОБА_13 під час нанесення ОСОБА_11 ударів ОСОБА_15 , та все бачив, а на ранок вони з ОСОБА_13 виявили, що ОСОБА_15 не подає ознак життя.
Судом належним чином надано оцінку показанням свідка ОСОБА_13 , які підтверджуються протоколом слідчого експерименту за її участю, в ході якого вона показала механізм нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_15 . Її показання в цій частині співпадають з показаннями, наданими в ході судового розгляду, крім того, за результатами слідчого експерименту було проведено судово-медичну експертизу № 238/Е/Д2, якою підтверджено, що виявлені у потерпілого ОСОБА_15 тілесні ушкодження, які призвели до смерті потерпілого, а також інші тілесні ушкодження, які не знаходяться в причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_15 - виникли від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, якими могла бути нога людини у взутті, металева кочерга та інші, їх виникнення можливе при механізмі, на який вказує свідок ОСОБА_13 .
А тому, з урахуванням викладеного, підстав для обмови обвинуваченого ОСОБА_11 свідком ОСОБА_13 щодо не нанесення обвинуваченим такої кількості тілесних ушкоджень не встановлено, відповідно і не має жодних підстав ставити під сумнів її покази в суді, з чим погоджується і колегія суддів.
Свідок ОСОБА_17 надав показання в судовому засіданні про те, що він бачив лише декілька ударів, які наносив обвинувачений потерпілому, які суд першої інстанції розцінив як неправдиві, оскільки вони спростовуються протоколом проведення слідчого експерименту за його участю, в ході якого він в повному обсязі показав механізм нанесення тілесних ушкоджень.
Також вина ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України підтверджується:
- протоколом огляду домоволодіння АДРЕСА_1 , в ході якого на дивані знайдено труп ОСОБА_15 , на якому виявлені численні тілесні ушкодження, в ході огляду вилучено до Новомосковського відділення поліції металеву кочергу, виявлену у кухонному приміщенні, виріз з килиму на кухні з речовиною бурого кольору, одяг ОСОБА_15 ;
- протоколом огляду трупа від 21 травня 2016 року, де в приміщенні Новомосковського відділення КЗ «Дніпропетровське обласне бюро СМЕ ДОР» здійснено огляд трупу ОСОБА_15 , у відповідності до якого смерть ОСОБА_15 наступила 21 травня 2016 року;
- висновком судово-медичної експертизи трупу № 238/Е від 21 травня 2016 року, відповідно до якого у ОСОБА_15 виявлені тілесні ушкодження; тілесні ушкодження у виді закритої внутрішньочерепної травми, що супроводжувалася крововиливами під м`які мозкові оболонки та шлуночки головного мозку, переломи кісток обличчя, які привели до набряку головного мозку, забитої рани в області правої надбрівної дуги, крововиливів на слизових оболонках губ, синців навколо очей, на носі, саден на лобі, щоках, носі, верхній губі, підборідді, в області нижньої щелепи справа, у своїй сукупності, за ступенем тяжкості, відносяться до тяжких, як небезпечні для життя, у даному випадку, привели до смерті потерпілого;
-висновком судово-медичної експертизи № 429/Е від 21 травня 2016 року, згідно із яким у ОСОБА_15 виявлені тілесні ушкодження у виді саден на правій кисті, які виникли від дії тупого твердого предмету або при ударі об такий, за давністю утворення можуть відповідати даті події, тобто 21 травня 2016 року.

Також судом обґрунтовано прийнято як належний та допустимий доказ висновок додаткової судово-медичної експертизи № 238/Е/4Д, відповідно до якої смерть ОСОБА_15 наступила 21 травня 2016 року, не менше, як за 4 години до моменту огляду трупу на місці події (огляд почато о 10 годині 57 хвилин), потерпілий після нанесення тілесних ушкоджень в область голови, міг жити короткий термін часу (декілька десятків хвилин), отже, враховуючи характер та локалізацію знайдених тілесних ушкоджень, потерпілому було заподіяно не менше 11 травматичних дій в область голови та шиї, не менше 14 травматичних дій в область тулубу, не менше 18 травматичних дій в область верхніх та нижніх кінцівок, також всі тілесні ушкодження виникли незадовго до смерті та були заподіяні в короткий термін часу.
Крім того, твердження обвинуваченого щодо непричетності його до смерті потерпілого спростовуються висновками судово-імулогічних експертиз № 232к від 06 червня 2016 року, № 1101 від 21 червня 2016 року, висновками судово-медичних експертиз № 1146 від 29 червня 2016 року, № 1150 від 30 червня 2016 року, № 1148 від 25 червня 2016 року, №1149 від 29 червня 2016 року, відповідно до яких на вирізу килима з домоволодіння за АДРЕСА_3 , а також на кросівках, спортивній кофті, брюках ОСОБА_11 виявлена кров людини, походження якої не виключається від потерпілого ОСОБА_15 .
Наявність в руках потерпілого будь-якого предмету, як стверджує в апеляційній скарзі обвинувачений, не підтверджується дослідженими в суді першої інстанції доказами.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_11 щодо нанесення ним потерпілому невеликої кількості ударів не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 238/Е/4Д, потерпілому було заподіяно не менше 11 травматичних дій в область голови та шиї, не менше 14 травматичних дій в область тулубу, не менше 18 травматичних дій в область верхніх та нижніх кінцівок.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_11 про те, що не було прийнято до уваги покази свідків, які пояснили, що після залишення ним будинку потерпілий ОСОБА_15 ще був живим, оскільки вони спростовуються висновком додаткової судово-медичної експертизи № 238/Е/4Д, відповідно до якої всі тілесні ушкодження виникли незадовго до смерті та були заподіяні в короткий термін часу.
Твердження апеляційної скарги обвинуваченого щодо непричетності до цього злочину спростовуються наведеними доказами.
Доводи обвинуваченого щодо неврахування судом першої інстанції його показань під час досудового розслідування суд вважає такими, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що в протоколах судових засідань та на аудіозаписах фіксацій судових засідань відсутні пояснення свідків, є безпідставними, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 108 КПК України під час судового засідання в журналі судового засідання зазначається найменування процесуальної дії, що проводиться під час судового засідання, що дотримано судом, а всі процесуальні дії під час кримінального провадження щодо ОСОБА_11 фіксувалися на технічному носії інформації, який зберігається в матеріалах кримінального провадження. Зокрема пояснення свідка ОСОБА_13 зафіксовані на аудіозапису судового засідання від 07.12.2016, а свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 -23.11.2016.

Враховуючи викладене, наведені вище докази по суті співпадають, не суперечать один одному, а тому правомірно судом першої інстанції визнані як достовірні, належні та допустимі.
За таких обставин місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_11 у інкримінованому йому злочині за ознаками ч. 2 ст. 121 КК України.
Доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і особі обвинуваченого через м`якість суд вважає такими, що знайшли підтвердження при здійсненні апеляційного розгляду.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи покарання ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 121, ч. ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України, суд першої інстанції врахував тяжкість скоєних ним злочинів, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставин, що обтяжують покарання, а саме: рецидив злочинів та вчинення злочину з особливою жорстокістю, дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, веде антигромадський спосіб життя, ніде не працює, зловживає спиртними напоями, раніше судимий за вчинення злочину проти життя та здоров`я людини, та в період встановленого судом іспитового строку вчинив ряд умисних злочинів, та дійшов висновку про призначення остаточного покарання на підставі ст. ст. 70, 71 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років.
Однак посилання у вироку на те, що призначаючи покарання ОСОБА_11 , суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, є формальним і фактично не враховує характеру вчиненого обвинуваченим злочинів, віднесених законом до тяжких, а один з яких вчинений з особливою жорстокістю проти життя людини.
Також судом у повній мірі не враховано ставлення ОСОБА_11 до суспільно-небезпечних наслідків злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки він вину не визнав, що свідчить про те, що обвинувачений не усвідомив скоєного ним суспільно-небезпечного діяння.
Отже, судом першої інстанції ОСОБА_11 призначено покарання з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому вирок в частині призначеного покарання на підставі ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.
Призначаючи ОСОБА_11 покарання, суд згідно з вимогами ст. 65 КК України враховує: ступінь тяжкості скоєних ним злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, а один з них до злочину середньої тяжкості; наслідки, що настали; дані про особу обвинуваченого, який вину не визнав, не розкаявся, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, веде антигромадський спосіб життя, ніде не працює, зловживає спиртними напоями, спричинену злочином шкоду потерпілій не відшкодував, раніше судимий за вчинення злочину проти життя та здоров`я людини, та в період встановленого судом іспитового строку вчинив ряд умисних злочинів; а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставин, що обтяжують покарання, а саме: рецидив злочинів, вчинення злочину за ч. 2 ст. 121 КК України з особливою жорстокістю.
У зв`язку з наведеним вище, та враховуючи позицію потерпілої ОСОБА_12 в суді першої інстанції, яка наполягала на призначені суворої міри покарання обвинуваченому, суд дійшов висновку, що остаточне покарання ОСОБА_11 повинно бути призначено на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворих покарань більш суворим, та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2013 року, до покарання, призначеного за цим вироком, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів, з урахуванням молодого віку обвинуваченого, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2017 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2017 року задовольнити частково.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2017 року щодо ОСОБА_11 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_11 покарання:
- за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років;

- за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворих покарань більш суворим призначити ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2013 року, до покарання, призначеного за цим вироком, призначити ОСОБА_11 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Негайно після проголошення вручити копію вироку засудженому, прокурору.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4