Дата документу Справа № 317/1988/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 317/1988/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/333/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2018 року м. Запоріжжя
Судова колегія з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 , ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника засудженого адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі провадження за апеляційною скаргою захисника засудженого адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 29 вересня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні подання адміністрації колонії про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з ухвали суду першої інстанції, до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло подання начальника ДУ «Біленківська виправна колонія (№99)» про звільнення умовно-достроково ОСОБА_8 з місць позбавлення волі на весь залишений строк.

Подання мотивоване тим, що ОСОБА_8 засуджений 03.10.2006 р. Апеляційним судом Луганської області за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України до позбавлення волі на строк 13 років.

Станом на 16.06.2017 р. він відбув більш, як 3/4 строку покарання.

Під час тримання у Старобільському і Луганському слідчих ізоляторах, Житомирській установі виконання покарань №8 стягнень та заохочень не мав.

Перебуваючи у Краснолуцькій виправній колонії № 19 допустив 18 порушень режиму відбування покарання та отримав 1 заохочення правами начальника установи.

В Біленьківській виправній колонії № 99 відбуває покарання з 26.11.2014 року.

За період відбування покарання допустив одне порушення установленого порядку відбування покарання.

За сумлінну поведінку та ставлення до праці має 1 заохочення правами начальника відділення СПС та 4 заохочення правами начальника колонії.

На виробництві установи працевлаштований різноробочим, до праці ставиться сумлінно. За вироком суду цивільного позову не має. У відношенні до персоналу установи грубість не проявляє, виконує вимоги, приймає участь у суспільному житті відділення, роботах по благоустрою місця позбавлення волі, роботі самодіяльної організації засуджених, програмах диференційованого виховного впливу, прагне підвищення свого загальноосвітнього рівня, на профілактично-виховні заходи реагує позитивно, робить відповідні висновки. За характером спокійний, врівноважений, у відносинах із засудженими не конфліктний, підтримує стосунки із засудженими позитивної спрямованості. Дотримується вимог особистої санітарії та гігієни, суспільно-корисні зв`язки з рідними підтримує, провину у скоєному злочині визнає.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідно до довідки про заохочення та стягнення засуджений ОСОБА_8 має шість заохочень, більша частина яких безпосередньо передує поданню про умовно-дострокове звільнення, мав дев`ятнадцять стягнень, які зняті та погашені у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною, про що свідчить те, що з 2008 р. по 2015 р. він не заслуговував на заохочення та мав вісімнадцять стягнень. Незважаючи на те, що на теперішній час стягнення зняті та погашені у встановленому законом порядку, проте враховуються судом як характеристика поведінки засудженого протягом всього періоду відбування покарання.

Характеристика від 09.02.2015 р. відносно ОСОБА_9 є посередньою.

Згідно характеристики від 15.04.2016 р. він характеризується негативно, необхідної уваги до дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи не приділяє, належного догляду за ними не здійснює, може використовувати не за призначенням. До виконання робіт із благоустрою установи ставиться посередньо, не вбачає в них суспільної необхідності. У скоєному злочині провину визнає, але робить це з метою отримання поблажливості.

Також суд врахував, що у судовому засіданні засуджений свідомо надав суду неправдиві відомості щодо визнання своєї провини на час розгляду кримінальної справи у суді, про неоскарження вироку.

Як видно з вироку Апеляційного суду Луганської області від 03.10.2006 р. засуджений заперечував свою провину. Про невинуватість він вказував й у касаційній скарзі. Пояснити суду коли саме він усвідомив свою провину та розкаявся засуджений не зміг. Сумнівними у цьому контексті виглядають твердження засудженого щодо розкаяння.

З урахуванням вчинення ОСОБА_8 особливо тяжкого злочину, пов`язаного з позбавленням життя іншої особи, невизнання вини, тривалої негативно спрямованої поведінки під час відбування покарання протягом 2008-2015 років, суд прийшов до висновку, що є вкрай нетривалим та непоказовим строк з 02.07.2016 р. (дата застосування останнього стягнення до засудженого) до часу розгляду подання про умовно-дострокове звільнення.

Суд першої інстанції зробив висновок, що засуджений не у повній мірі виконує обов`язки, визначені у ч. 3 ст. 107, ст.118 КВК України та розділу ІІІ Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, а його поведінка протягом часу відбування покарання не була стабільно позитивною та активною.

На переконання суду першої інстанції, необхідні корективи як у поведінку засудженого так і у його соціально-психологічні властивості у достатній мірі ще не внесені, готовності до самокерованої правослухняної поведінки на теперішній час не вбачається.

Суд прийшов до висновку, що на фоні вищевикладених обставин, є сумнівними та передчасними твердження адміністрації колонії про те, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 ухвалу суду першої інстанції просить скасувати та постановити нову, якою подання адміністрації задовольнити.

В обґрунтування зазначає, що дійсно згідно наданої адміністрації довідки, засуджений отримав 19 стягнень, але суд не врахував, що 18 з них були накладені на засудженого до 2011 року, після прибуття до Біленківської колонії засуджений отримав лише одне стягнення та має п`ять заохочень. Вказане стягнення накладене за зберігання забороненого предмету телефону, але воно погашене у встановленому законом порядку та не несене істотної небезпеки.

На думку захисника, саме відсутність стягнень і наявність заохочень протягом 2015 -2017 років і свідчить про те, що засуджений став на шлях виправлення і адекватно реагує на заходи щодо перевиховання.

Також про перевиховання засудженого свідчить те, що він працює, підтримує рівні взаємовідносини із іншими засудженими, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин із персоналом адміністрації, приймає участь в самодіяльної організації засуджених, участь в благоустрою колонії.

Захисник вважає, що невизнання вини під час провадження в суді першої та апеляційної інстанції не могла бути врахована судом при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення.

Засуджений намагався примиритися з родичами загиблого, про що свідчить заява ОСОБА_10 про відсутність претензій. Захисник вважає, що засуджений відбув майже весь термін покарання, а тому у нього було достатньо часу усвідомити протиправність своїх дій.

Заслухавши доповідь судді, захисника засудженого, яка апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, прокурора, яка ухвалу суду вважала законною та обґрунтованою, була проти задоволення апеляційної скарги, оскільки судом вірно встановлено що поведінка засудженого аз весь час відбування покарання не була стабільно позитивно, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається матеріалів провадження, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Калиміківка Старобельського району Луганської області, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, засуджений 3 жовтня 2006 року вироком Апеляційного суду Луганської області за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у вигляді 13 років позбавлення волі.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 17 лютого 2016 року до строку призначеного покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі зараховано строк тримання під вартою ОСОБА_8 з 11 червня 2006 року по 11 січня 2007 року включно.

Таким чином, на час звернення начальника установи до суду першої інстанції невідбута частина строку призначеного ОСОБА_8 покарання становила більше ? строку, призначеного судом за вчинення злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, який відносяться до категорії умисного особливо тяжкого.

Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання суд повинен враховувати поведінку засудженого і ставлення до праці за весь період відбування покарання у виправній установі.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися, в тому числі, й на даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому.

Головною підставою умовно-дострокового звільнення є виправлення особи. При цьому висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен базуватися на всебічному врахуванні даних про його сумлінну поведінку та ставлення до праці за весь період перебування у виправній установі.

У відповідності до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії по суті внесеного подання.

Сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі в самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни, товариському ставленні до інших засуджених.

Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання. Під сумлінною поведінкою розуміється не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, а й прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

Єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення засудженого є досягнення однієї з цілей покарання - це виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбування покарання.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в Біленьківській виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№99), засуджений в цілому характеризується формально позитивно.

Так згідно наявної в матеріалах провадження характеристики, засуджений ОСОБА_8 на виробництві працевлаштований різноробочим, за характером спокійний, врівноважений, у відношенні з засудженими неконфліктний, підтримує стосунки із засудженими позитивної спрямованості. У відношенні до персоналу установи дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин, виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. Дбайливо ставиться до майна установи та предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснює належний догляд, використовує тільки за призначенням. До виконання робіт з благоустрою установи ставиться з розумною ініціативою.

Разом з тим, як також вбачається з матеріалів справи, зокрема, з характеристики на засудженого ОСОБА_9 , 25 грудня 2014 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України, у вигляді переведення до дільниці соціальної реабілітації; 12 лютого 2015 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми у виді заміни покарання більш м`яким; 17 березня 2016 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми у вигляді умовно-дострокового звільнення.

Крім того, згідно довідки начальника СПС від 2 червня 2017 року, на ОСОБА_9 під час відбування покарання у період часу з 26 листопада 2008 року по 2 липня 2016 року було накладено 19 стягнень, в тому числі у вигляді поміщення до ДІЗО та ПКТ на строки від 5 діб до одного місяця.

Вказані стягнення, їх вид та їх кількість, які хоча на час звернення з цим поданням до суду і були погашені і зняті, але факт їх накладення свідчить про відсутність сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_8 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Апеляційні доводи захисника засудженого про те, що стягнення погашені та зняті і судом належним чином не враховано п`ять заохочень, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки суд вірно встановив, що всі заохочення, крім одного засуджений отримав за незначний проміжок часу з 8 жовтня 2015 року по 31 березня 2017 року, натомість стягнення засуджений отримував з 2008 по 2011 рік систематично, а останнє з них отримав 2 липня 2016 року.

Щодо інших доводів, викладених в апеляційній скарзі, які стосуються даних про позитивні зміни в особистості засудженого, то вони суду першої інстанції були відомі і з їх оцінкою колегія суддів погоджується.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_8 не довів свого виправлення та перевиховання та не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга захисника засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 29 вересня 2017 року підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 29 вересня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні подання адміністрації колонії про умовно дострокове звільнення ОСОБА_8 , залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4