№ 336/3342/15-к
Пр. № 1-кп/336/27/2018
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2018 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисників - адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за звинуваченням:

- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з повною середньою освітою (11 класів), неодруженого, непрацевлаштованого, що зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:

- вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.12.2004 року за ч. 1 ст. 186 КК України до одного року шести місяців позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням тривалістю один рік шість місяців; на підставі постанови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2005 року звільнення від покарання з випробуванням скасовано, засудженого направлено для відбування покарання до місць позбавлення волі; звільнено з місць позбавлення волі 19 грудня 2006 року умовно-достроково з невідбутим строком в два місяці двадцять днів;

- вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.05.2007 року за ч. 3 ст. 357 КК України до штрафу в сумі 510 грн.;

- вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25.07.2007 року за ч. 2 ст. 307 КК України до трьох років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням тривалістю один рік шість місяців;

- вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.08.2008 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 309 КК України із застосуванням положень ст. 71 КК України до чотирьох років трьох місяців позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 9 березня 2011 року року умовно-достроково з невідбутим строком в одинадцять місяців двадцять п`ять днів;

- вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.08.2012 року за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу в сумі 850 грн.; на підставі постанови Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.01.2013 року покарання у вигляді штрафу замінено покаранням у вигляді громадських робіт тривалістю п`ятдесят годин;

- вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.12.2012 року за ч. 2 ст. 309 КК України до двох років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням тривалістю два роки; на підставі ухвали Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.12.2014 року звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку;

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, зі слів обвинуваченого, батька малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_3 , непрацевлаштованого, що зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

- вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2000 року за ч. 2 ст. 140 КК України 1960 року до одного року позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку строком на один рік; звільненого від відбування покарання у зв`язку з застосуванням Закону України «Про амністію»;

- вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2004 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 15 і ч. 3 ст. 85 КК України із застосуванням положень ст. 71 КК України до трьох років шести місяців позбавлення волі; на підставі постанови Запрізького районного суду Запорізької області від 18.04.2006 року звільненого з місць позбавлення волі у зв`язку з заміною покарання на більш м`яке громадські роботи тривалістю один рік п`ять місяців двадцять дев`ять днів ;

- вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.01.2008 року за ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 289 КК України із застосуванням положень ст. 71 КК України (частково приєднане покарання, не відбуте за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2004 року) до п`яти років одного місяця позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 14 червня 2011 року умовно-достроково з невідбутим строком в один рік сімнадцять днів;

- у вчиненні злочину, що передбачений ч. 2 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачені вчинили кримінально каране діяння проти життя і здоров`я людини за таких обставин.

В проміжок часу між 20-00 та 21-00 годинами 1 січня 2015 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , кожен з яких перебував в стані алкогольного сп`яніння, діючи в групі між собою, з умислом на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, на спортивному майданчику біля Запорізької загальноосвітньої школи № 77 по вул. Панфьорова, 59, в м. Запоріжжі на грунті неприязні, що виникла і розвивалася у зазначеному місці під час конфлікту з потерпілим ОСОБА_9 , навмисно нанесли не менш ніж п`ять ударів ногами та не менш ніж п`ять ударів руками по голові і тулубу ОСОБА_9 , що спричинили потерпілому внутрішньочерепну травму з крововиливами під тверду та м`яку оболонки мозку, з забієм мозку, з закритим переломом хрящів носу, саднами, ранами на обличчі, крововиливами в м`які тканини голови, яка ускладнилася розвитком двосторонньої зливної пневмонії в стадії карнифікації при явищі ендогенної інтоксикації.

Внутрішньочерепна травма відповідно до висновку судової медичної експертизи кваліфікується як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Внаслідок вказаного тілесного ушкодження 17 січня 2015 року сталася смерть потерпілого в стаціонарі комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги».

Крім описаних ушкоджень, обвинувачені за вказаних обставин спричинили потерпілому легкі тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в області лівої лопатки, в біляхребтові м`яза справа в області п`ятого грудного хребця, в правій поперековій області; садно на тильній поверхні лівої кисті, з переходом на задню поверхню лівого променево-зап`ястного суглоба, які в причинному зв`язку зі смертю потерпілого не перебувають.

В судовому засіданні обвинувачені вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнали, заявивши, що вони непричетні до заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого.

Обвинувачений ОСОБА_7 по суті обвинувачення показав, що 1 січня 2015 року він з сім`єю святкував Новий рік в товаристві ОСОБА_6 і його дружини, які на запрошення обвинуваченого приїхали в цей день в його житло будинок АДРЕСА_2 . Близько 20-00 години в компанії закінчилися цигарки, і обвинувачений разом з ОСОБА_6 направився в найближчий магазин, що розташований по вул. Панфьорова в м. Запоріжжі, за тютюновими виробами. ОСОБА_10 зайшов до магазину, а обвинувачений залишився на вулиці. Він справляв біологічну потребу, коли ззаду до нього підійшов незнайомий чоловік похилого віку з ножем в руках і сказав: «Гроші давай!». Перелякавшись за своє благополуччя, обвинувачений відштовхнув його, і чоловік сів на землю. Після цього вийшов ОСОБА_6 , якому ОСОБА_7 розказав про свої пригоди з незнайомцем. За спливом кількох хвилин до компанії підійшов ОСОБА_11 , і вони утрьох пішли до ОСОБА_7 додому.

Насильства по відношенню до незнайомця вони не застосовували.

Коли через два чи три дні він випадково зустрів ОСОБА_12 , той розказав йому, що, повертаючись від обвинуваченого 1 січня 2015 року, він побачив потерпілого, який перебував в безпорадному стані і вочевидь потребував медичної допомоги, у зв`язку з чим ОСОБА_13 викликав йому «Швидку допомогу».

Обвинувачений ОСОБА_6 показав в суді, що близько 12-00-13-00 годин 1 січня 2015 року він із жінкою, з якою перебуває у фактичних шлюбних стосунках, на запрошення ОСОБА_14 приїхав до нього відсвяткувати Новий рік. Компанію утворювали ОСОБА_15 із дружиною та дитиною, брат ОСОБА_16 з дружиною і дитиною, ОСОБА_6 і його дружина, яка залишила товариство раніше, направившись до своєї куми, а обвинувачений залишився. Ввечері він і ОСОБА_7 пішли в магазин неподалік від будинку ОСОБА_7 за цигарками, прийшовши до якого, обвинувачений пішов за покупками, а ОСОБА_15 залишився на вулиці, так як хотів справити біологічну потребу, для чого перейшов через дорогу і зайшов за газову будку. Коли обвинувачений вийшов з магазину і підійшов до приятеля, він побачив, що той стоїть над чоловіком похилого віку неприємної зовнішності, який сидів на снігу і лихословив. ОСОБА_7 розказав ОСОБА_6 , що старик накинувся на нього з ножем і він відштовхнув його, що і зумовило падіння того на землю. Обвинувачені порекомендували потерпілому йти додому, і самі в товаристві ОСОБА_12 , який підійшов до них хвилин через п`ять, повернулися додому до ОСОБА_7 , залишивши потерпілого в тому ж самому положенні.

Застосування насильства по відношенню до потерпілого обвинувачений категорично заперечує, заявивши, що не бачив спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_9 і з боку ОСОБА_7 .

Обидва обвинувачених заявили, що в день, до якого відноситься подія пригоди, спиртне не вживали.

Винуватість обвинувачених у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що потягло настання смерті потерпілого за описаних обставин, підтверджує сукупність таких, досліджених у судовому засіданні, доказів.

Як випливає з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 02.01.2015 року (а. с. 197 т. 1), потерпіла ОСОБА_17 повідомила слідчому СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_18 про те, що 1 січня 2015 року в період часу з 20-00 до 23-00 години невстановлені особи біля середньої школи № 77 спричинили тілесні ушкодження ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , чия смерть сталася о 05 годині 30 хвилин 17 січня 2015 року у відділенні політравми комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги», виставлений посмертний діагноз: тяжка сочетанна травма (а. с. 198-200 т. 1).

З протоколу огляду місця події, який відбувався з 10 години 30 хвилин до 11-00 години 2 січня 2015 року, і фототаблиць до нього витікає, що місцем пригоди є відкрита ділянка місцевості за адресою: АДРЕСА_3 , де знаходиться спортивний майданчик середньої школи № 77, що розташований на відстані 50 метрів від одноповерхової будівлі з надписом «Вогненебезпечно». Внаслідок огляду на вказаній ділянці виявлені плями речовини бурого кольору (а. с. 202-204 т. 1).

За змістом протоколу огляду предметів від 03.01.2015 року предметом огляду є видані ОСОБА_17 предмети одягу ОСОБА_9 зі слідами речовини бурого кольору (а. с. 205 т. 1).

З висновку експерта № 930 від 27.04.2015 року випливає, що на куртці, кофті, шарфі потерпілого ОСОБА_9 виявлена кров людини, чиє походження від потерпілого не виключається (а. с. 235-237 т. 1).

Як свідчить висновок експерта № 780 від 17.04.2015 року, в змиві, вилученому з місця події, наявна кров людини, чиє походження від потерпілого ОСОБА_9 не виключається (а. с. 231-233 т. 1).

Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть (а. с. 207 т. 1) до смерті ОСОБА_9 призвели такі хвороби, як: набряк головного мозку, крововиливи під оболонки головного мозку, забій головного мозку; закрита внутрішньочерепна травма.

За висновком судової медичної експертизи № 241 від 18.01.2015 року причиною смерті ОСОБА_9 є внутрішньочерепна травма з крововиливами під тверду та м`яку оболонки мозку, з забієм мозку, з закритим переломом хрящів носу, синцями, ранами на обличчі, крововиливами в м`які тканини голови, яка ускладнилася розвитком двосторонньої зливної пневмонії в стадії карнифікації при явищі ендогенної інтоксикації. Внутрішньочерепна травма утворилася незадовго до надходження потерпілого в стаціонар, перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, кваліфікується як тяжкі тілесні ушкодження, які у даному випадку призвели до смерті потерпілого. Ушкодження здоров`я, що потягло за собою настання смерті, згідно з висновком експерта утворилося внаслідок не менш ніж 5-6 травматичних впливів тупим твердим предметом (предметами) в область голови (а. с. 208-213 т. 1).

Зазначений висновок констатує наявність у потерпілого і інших тілесних ушкоджень, які утворилися незадовго до надходження потерпілого в стаціонар закладу охорони здоров`я і в причинному зв`язку зі смертю потерпілого не перебувають а саме: крововиливів в області лівої лопатки, в біляхребтові м`яза справа в області п`ятого грудного хребця, в правій поперековій області; синець на тильній поверхні лівої кисті, з переходом на задню поверхню лівого променево-зап`ястного суглоба.

Допитаний судом експерт ОСОБА_19 пояснив, що внутрішньочерепна травма, яка стала причиною смерті потерпілого, - це комплекс ударних травмуючи впливів в області голови потерпілого, який утворився від не менш ніж 5-6 таких впливів. Кожне з таких ушкоджень могло потягти настання смерті потерпілого. Всі перелічені у висновку консолідовані переломи ребер утворилися задовго до поміщення ОСОБА_9 в стаціонар, на давність їх утворення, яка обчислюється строком не менш ніж три тижні і більше, вказує наявність кісткової мозолі, ці ушкодження не мають відношення до ушкоджень, отриманих потерпілим під час події, що досліджується.

Як випливає з показань обвинуваченого ОСОБА_7 під час проведення з його участю 23 березня 2015 року слідчого експерименту, відеозапис якого відтворений в суді (а. с. 241-251 т. 1, а. с. 38 т. 2), після прибуття співучасників до магазину, куди вони з`явилися задля покупки горілки, ОСОБА_6 зайшов до магазину, а ОСОБА_7 залишився зовні, відійшовши в бік футбольного поля за трансформаторну будку з метою відправлення фізіологічних потреб. Коли він виходив з-за будки, побачив перед собою особу чоловічої статі з ножем в одній руці і з сумкою - в другій, - яка стала вимагати від обвинуваченого передачі грошей. Обвинувачений в стрибку лівою ногою вибив ніж з руки чоловіка та відштовхнув його. В цей час до них підбіг ОСОБА_20 і поцікавився, що відбувається. ОСОБА_15 розказав, що незнайомець вимагав у нього гроші, після чого ОСОБА_20 зі словами: «Грошей тобі?!» почав ногами бити потерпілого, який лежав на землі, наносячи удари повсюди: і по голові, і по обличчю, і по тулубу. Під час застосування ОСОБА_21 насильства по відношенню до потерпілого к місцю пригоди підійшов ОСОБА_11 , який разом з ОСОБА_22 знаходився осторонь і розпитував про те, що відбувається. До приходу ОСОБА_12 удари від ОСОБА_23 сипалися на голову і обличчя потерпілого, їх було не менше п`яти, а під час розмови з ОСОБА_24 . ОСОБА_20 наніс ще близько десяти ударів по тулубу і голові потерпілого. Удари він спричиняв виключно ногами, так як потерпілий знаходився на землі. Обвинувачений в процесі вказаних дій бачив на потерпілому кров. ОСОБА_13 закликав ОСОБА_16 зупинити ОСОБА_23 і залишити потерпілого, після чого ОСОБА_15 забрав ОСОБА_25 і вони в товаристві ОСОБА_12 пішли до обвинуваченого додому, звідки згодом видалився ОСОБА_13 , а ОСОБА_20 залишився у ОСОБА_16 на ніч. Потерпілий залишився лежати на місці побиття. Зі слів ОСОБА_12 він знає, що той по дорозі від обвинуваченого викликав до місця пригоди міліцію і «Швидку допомогу».

Обвинувачений зазначив, що в цей день вони з ОСОБА_21 розпивали пиво, при цьому ОСОБА_20 перебував в стані більш глибокого сп`яніння.

Нанесення ним ударів потерпілому обвинувачений в ході слідчого експерименту заперечував.

В ході проведення зазначеної процесуальної дії обвинувачений продемонстрував, як саме наносилися удари потерпілому.

Можливість утворення ушкоджень, виявлених при експертизі трупа ОСОБА_9 , за виключенням консолідованих переломів ребер, які утворилися задовго до настання смерті і за часом утворення не співпадають з внутрішньочерепною травмою, за обставини і умов, про які розповів ОСОБА_7 під час слідчого експерименту, підтверджує висновок судової медичної експертизи № 1305 від 14.04.2015 року (а. с. 215-219 т. 1).

Про обставини спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_9 розповів допитаний судом за клопотанням сторони обвинувачення в порядку ч. 9 ст. 352 КПК України свідок ОСОБА_26 . Свідок, чию особу встановлено судом, показав, що був очевидцем побиття потерпілого, пояснивши, що у вказаний в обвинуваченні день близько 21-00 години вигулював собаку в районі спортивного майдану перед школою № 77 по вул. Панфьорова, коли побачив, що двоє молодих людей б,ють чоловіка, хаотично наносячи йому удари по голові і тулубу. Згодом до них підійшов третій хлопець, нижче на зріст за кожного з цих двох і міцніший. При ньому ударів потерпілому не спричиняли. Свідок знаходився на вулиці, паралельній тій, де відбувалися події, на відстані близько двадцяти метрів. Освітлення вулиці Панфьорова задовільне, свідок же стояв в затемненому місці. Потерпілий знаходився на колінах і опирався ліктями о землю. Кожен з співучасників наніс не менш ніж 9 ударів ногами потерпілому, якого, зі слів свідка, вони штурхали як футбольний м`яч. Один із зловмисників був вище за другого. Коли співучасники і третій чоловік, що приєднався до них згодом, видалялися з місця пригоди в бік зупинки транспорту загального користування, що знаходиться на освітленій вулиці, свідок з відстані приблизно 10 метрів побачив і запам`ятав їхні обличчя, завдяки чому впізнав цих осіб під час проведення впізнання по фотографіям. Після побаченого свідок злякався за своє благополуччя і поспішив додому, де викликав машину «Швидкої допомоги», що приїхала хвилин через 15, і він з незнайомою жінкою, яку зустрів біля її садиби, повертаючись додому, допоміг медикам розташувати потерпілого в салоні автомобіля. Від вулиці Панфьорова, яка оснащена вуличними освітлювальними приладами, до місця події близько семи-десяти метрів.

Під час допиту свідок намалював схему, на якій зазначив місце розташування фізичних осіб, дотичних до події, та об`єктів будівництва і зовнішнього середовища, що характеризують місце події (а. с. 168-а т. 3).

На можливість утворення тілесних ушкоджень, виявлених під час експертизи трупу ОСОБА_9 , які утворилися незадовго до його приміщення до стаціонару медичного закладу, за обставин, висвітлених свідком ОСОБА_26 під час його допиту, вказує висновок судового експерта-медика № 1467 від 24.04.2015 року (а. с. 224-227 т. 1).

Свідок ОСОБА_26 на фотознімку під порядковим номером 1, який містить фотозображення ОСОБА_7 , а на фото під номером 6, яке містить фотозображення ОСОБА_6 , впізнає хлопців, які спричинили тілесні ушкодження ОСОБА_9 , як випливає з досліджених судом протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотографіями від 16.01.2015 року (а. с. 238-240 т. 1).

Свідок ОСОБА_27 пояснив, що він мешкає в будинку АДРЕСА_4 . 1 січня 2015 року, близько 20-00 години, зателефонував його брат і повідомив, що направляється до свідка в гості. Так як в житлі не було спиртного, він вирішив купити його в магазині. Обравши той магазин, що найближче розташований до його дома, він пішов до нього скрізь спортивний майданчик біля середньої школи № 77. Почувши галас і крики, змінив напрямок руху і пішов на шум. Коли підійшов до джерела галасу, побачив, як два хлопця замахуються ногами і наносять удари чоловіку, який стояв на колінах і опирався при цьому ліктями о землю, тобто карачки. Подія відбувалася на ділянці спортивного поля перед школою № 77, освітленій від проїзної частини, яка становить приблизно 1/3 частину поля. Під чоловіком, який зазнав насильства, була калюжа крові, металева палиця валялася метрах в півтора від нього. Свідок закликав осіб, які застосовували насильство до чоловіка, припинити ці дії з метою запобігання летальному виходу, сказавши: «Не вбийте його!». Коли молоді люди на його заклик припинили побиття, вони познайомилися. Свідок назвав своє прізвище, і так як він і ОСОБА_28 близькі за віком і проживають в одному районі, обвинувачений ОСОБА_15 сказав, що знає про свідка з чуток. Обвинувачені розказали, що їхня жорстокість по відношенню до потерпілого викликана тим, що він, озброєний ножем, вимагав у них гроші. Обвинувачені були нетверезі, а в руках у ОСОБА_6 була пляшка з кустарно виробленим алкогольним напоєм, яким на розлив торгують в кіоску неподалік від місця події. Компанія направилась до ОСОБА_7 , прийшовши до якого, вони два-три рази вжили по 50 грамів спиртного, яке придбав ОСОБА_6 , і після цього свідок поспішив додому. По дорозі назад він бачив, що потерпілий перебуває на місці пригоди. Незнайомі жінка і чоловік з собакою, що знаходились поряд з потерпілим і повідомили свідку, що викликали «Швидку допомогу», попросили ОСОБА_27 дочекатися приїзду медиків і допомогти їм розмістити потерпілого в машині медичної допомоги. Свідок допоміг покласти потерпілого до автомашини «Швидкої» по мірі приїзду медичних робітників. Саме в цьому місці його і застали дружина з братом, які, не дочекавшись свідка, відправились на пошуки.

ОСОБА_27 , крім того, пояснив, що магазин, до якого він направлявся, на момент, коли він став очевидцем насильства по відношенню до потерпілого, вже був закритий. Тривалість ходьби від його будинку до магазину становить 15-20 хвилин

Допитаний судом потерпілий ОСОБА_8 показав суду, що ОСОБА_9 доводився йому батьком. Близько 08-00 години 2 січня 2015 року потерпілому зателефонував брат, який проживає разом з батьками, і повідомив, що зник батько, який напередодні вийшов ввечері на прогулянку з сумкою і ручкою від дитячого візка, яку він застосовував як тростину. Брат повідомив, що він з матір`ю потерпілого до 01-00 години ночі шукали батька; неподалік від магазину по вул. Панфьорова виявили пляму крові, а на відстані палицю і сумку. Внаслідок дзвінків потерпілого до медичних установ він дізнався, що о 21 годині 24 хвилини 1 січня 2015 року до служби «Швидкої медичної допомоги» надійшов дзвінок про те, що по вул. Панфьорова виявлений побитий чоловік. Через сім днів після госпіталізації до стаціонару міської лікарні швидкої та екстреної медичної допомоги батько вийшов з коми, але перебував у розсіяній свідомості; вдруге опинившись в стані коми, до своєї смерті, яка сталася 17 січня 2015 року, з неї вже не виходив.

Обставини, за яких потерпілий залишив житло ввечері 1 січня 2015 року, підтвердила свідок ОСОБА_17 .

Потерпілий і свідок зазначили, що померлий був особою компанійською, приємною в спілкуванні, вразливою, творчою, брав участь в проектах художньої самодіяльності.

Допитана судом свідок ОСОБА_29 показала суду про обставини проведення впізнання особи за фотознімками, пояснивши, що вона і її однокурсниця ОСОБА_30 на пропозицію слідчого Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в області, де вони на той час проходили практику, взяли участь в якості понятих при здійсненні цієї слідчої дії, під час якої свідок впізнав спочатку одну особу з кількох пред`явлених йому фотографій, а потім другу з такої ж кількості інших фото.

Судом також допитані свідки ОСОБА_31 та ОСОБА_32 , які лише підтвердили обставини відвідування ОСОБА_6 в товаристві ОСОБА_31 , з якою він перебував у фактичних шлюбних стосунках, ОСОБА_28 і його дружини ОСОБА_32 1 січня 2015 року.

Свідок ОСОБА_33 , яка працює продавцем в магазині по АДРЕСА_5 , повідомила, що вона працювала 1 січня 2015 року. Зазвичай у святкові дні магазин зачиняється не пізніше 20-00 години. Свідок знала ОСОБА_9 за життя як постійного відвідувача магазина. Від був хорошою людиною, любив тварин; розмовляв голосно, тому у тих, хто спілкувався з ним вперше, складалося враження, що він кричить.

Слідчий ОСОБА_18 , на порушення законності з боку якого вказують обвинувачені, показав суду, що досудове розслідування в провадженні здійснювалося у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства. Підозрювані не піддавалися заходам примусу, показання давали вільно, невимушено, виказуючи обізнаність осіб про деталі подій, які описують.

Перелічені докази послідовні, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо їх достовірності, логічно поєднуються одне з одним, об`єктивно відтворюють подію злочину.

Оскільки показання обвинувачених в силу кримінального процесуального законодавства є джерелом доказів, суд, оцінюючи їх у відповідності до ст. 94 КПК України у співставленні з іншими фактичними даними, посилання на які зробив, знаходить їх недостовірними, виходячи з такого.

Як випливає із змісту ст. 94 КПК України, суд оцінює сукупність зібраних в справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Сукупність наведених судом фактичних обставин, які належні до цього провадження, достовірні, добуті у встановленому законом порядку, тому є допустимими, відтворюють обставини, що підлягають доказуванню в цьому провадженні, і можуть бути використані для визнання обвинувачення доведеним.

Показання обвинувачених про непричетність до інкримінованих їм кримінально караних дій, не підкріплені жодними іншими джерелами, суперечать дослідженим судом фактичним даним і спростовуються ними, тому, як зазначено, не приймаються судом до уваги.

Такі показання є виявом позиції захисту обвинувачених від пред`явленого обвинувачення, яка застосовується особами, підданими кримінальному переслідуванню, на власний розсуд.

При цьому, оцінюючи показання обвинуваченого ОСОБА_7 на різних стадіях кримінального провадження і враховуючи їхню суперечливість і непослідовність, суд разом з тим бере до уваги ту обставину, що наведені судом показання цієї особи під час слідчого експерименту про причетність його співучасника до спричинення насильства потерпілому повістю узгоджуються з іншими доказами, використаними судом на користь доведеного обвинувачення.

Виходячи з взаємозв`язку та узгодженості цих показань з іншими фактичними даними, суд і послався на них як на підставу для прийняття процесуального рішення на користь обвинувачення.

Застосовуючи цей доказ як такий, що відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, суд не погоджується з доводами сторони захисту про його недопустимість з точки зору порушення права особи на захист, оскільки вказана процесуальна дія проводилася з участю захисника, що відображено, як в протоколі слідчої дії, так і є очевидним при відтворенні її відеозапису.

Зі згаданого судом джерела відеофіксації випливає, що показання ОСОБА_7 дає невимушено, вільно, як особа, яка в своїй розповіді користується власним досвідом і безпосередньо отриманими знаннями і враженнями про події, які описує.

Приймаючи цей доказ як допустимий, суд не бере до уваги і твердження обвинуваченого про те, що такі показання зумовлені отриманими від слідчого ОСОБА_18 настановами про необхідність висвітлювати для відеокамери дані, що викривають його процесуального співучасника, взамін на надання права на побачення з близькими, а також твердження про перспективу бути звільненим з-під варти у зв`язку з викриттям ОСОБА_6 і самовикриттям, виходячи з такого.

- по-перше, ці показання спростовує слідчий, в провадженні якого перебувала справа, про те, що він ні за яких обставин не міг обіцяти підозрюваним звільнення з-під варти, оскільки прийняття відповідного рішення є прерогативою слідчого судді, і він не вправі втручатися в цей процес;

- по-друге, показання особи, що викривають іншу особу у вчиненні кримінально караного діяння, про непричетність до якого цій особі достеменно відомо, є нелогічними, не кажучи про їхню шкоду як для самого підозрюваного, так і для особи, яку він оговорює, і ОСОБА_7 не міг не усвідомлювати цього.

Хоча твердження про примус слідчого до самовикриття та викриття співучасника, до яких вдалися ОСОБА_7 і ОСОБА_6 під час їхнього першого допиту, який проводився слідчим, а також під час допиту процесуальним прокурором, самі по собі не впливають на рішення про допустимість доказів, так як суд не вправі брати до уваги і використовувати при прийнятті процесуальних рішень показання, які не були досліджені ним безпосередньо, проте в силу закону підозра і обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих з порушеннями вимог кримінального процесуального закону, тому суд перевірив ґрунтовність цих доводів.

Зазначені твердження спростовані слідчим ОСОБА_18 , який, як зазначено вище, пояснив, що він не обіцяв режиму сприяння обвинуваченим взамін на визнавальні показання, хоча б тому, що не вправі впливати на рішення слідчого судді при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу; більшість слідчих дій була зафіксована за допомогою відеозаписуючої апаратури, а їхнє відтворення дає підстави дійти висновку про невимушеність і свободу показань обвинувачених.

Вказані доводи були предметом перевірки керівництвом ГУНП в Запорізькій області, яка не виявила порушень законності з боку слідчого, як випливає із відповіді заступника начальника ГУНП ОСОБА_7 (а. с. 162 т. 3) .

Твердження захисту про те, що наявність в матеріалах справи довідки, виданої не лише до внесення відомостей до ЄРДР, а й до вчинення кримінально караного діяння, а саме: 26 грудня 2014 року (а. с. 12 т. 2), про те, що ОСОБА_7 на обліку в комунальному закладі «Обласний клінічний наркологічний диспансер» не перебуває, свідчить про упереджене ставлення до ОСОБА_7 з боку правоохоронних органів, хоча й не мають значення для встановлення фактичних обставин справи, проте, на думку суду, підлягають оцінці, оскільки містять інформацію про необ`єктивність досудового розслідування.

Оцінюючи ці доводи, суд не погоджується з їхньою ґрунтовністю, оскільки із змісту запиту випливає, що його автором є старший слідчий СВ ЗМУ ГУМВС України в області ОСОБА_34 , який не брав участі в цьому провадженні, а сам запит зроблений в межах іншого кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України, яке 14 травня 2015 року увінчалось закриттям на підставі ч. 4 ст. 309 КК України. Копія ж цього запиту долучена до матеріалів провадження слідчим, що закінчував досудове розслідування в цьому провадженні.

Оцінюючи твердження сторони захисту про те, що не можна використовувати як недопустимі всі зібрані в справі докази через порушення права на захист ОСОБА_7 , яке виразилось в тому, що захисник був залучений до участі в справі лише 17 березня 2015 року, тоді як з 8 по 21 січня 2015 року обвинувачений перебував на стаціонарному лікуванні в обласному наркологічному диспансері з діагнозом: психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, каннабіоїдів, психостимуляторів, і приймав медичні препарати, які впливають на підсвідомість, тобто потребував надання правової допомоги в силу ст. 52 КПК України, суд виходить з такого.

В силу п. 3 ч. 1 ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення цих вад.

Як встановлено судом, під час здійснення цього провадження у слідчого були відсутні дані про те, що підозрювані потребують обов`язкового отримання правової допомоги, оскільки з використаної в цьому провадженні відповіді наркологічного диспансеру випливає відсутність такого диспансерного обліку щодо ОСОБА_7 (згаданий запит на а. с. 12 т. 2).

Що стосується обвинуваченого ОСОБА_6 , відповідь цього закладу охорони здоров`я в матеріалах справи свідчить про відсутність диспансерного обліку і щодо ОСОБА_6 , який (облік) припинений у зв`язку з закінченням строку спостерігання 6 серпня 2013 року (а. с. 27 т. 2).

Таким чином суд доходить висновку про те, що непризначення захисників в цьому провадженні у відсутність підстав для обов"язкового призначення захисника, а також відповідних клопотань підозрюваних є таким, що ґрунтується на вимогах закону і відповідає волевиявленню осіб, що піддані переслідуванню.

При цьому суд бере до уваги, що орган досудового розслідування забезпечив участь захисників підозрюваних на підставі постанов слідчого від 17.03.2015 року про призначення захисників, які брали участь при вирішенні питання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і в подальших процесуальних діях.

Хоча суд і навів свої міркування щодо відсутності порушень з боку органу досудового розслідування права осіб на захист, він разом з тим зауважує на тому, що жоден з джерел доказів, зібраних до вказаної дати, не використаний судом на підтвердження обвинувачення, визнаного доведеним.

Вільне ж визнання за вказаних обставини усіх зібраних в справі доказів недопустимими суперечило б завданню кримінального провадження, яким є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Вирішуючи питання про недопустимість, на думку захисту, доказів, отриманих внаслідок процесуальних дій з участю особи, щодо якої застосовані заходи безпеки в порядку Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь в кримінальному провадженні», суд враховує таке.

Підставами для визнання цих фактичних даних недопустимими, за версією захисту, є відсутність в матеріалах провадження даних про підстави забезпечення безпеки; порушення неможливістю ідентифікації особи права обвинувачених на захист, яке полягає в неможливості отримання відомостей про цю особу, перевірці її заінтересованості в справі, наявності родинних стосунків зі слідчим, прокурором, суддею.

Крім недопустимості як такого, що посягає на право обвинувачених на захист, ці джерела доказів є недостовірними, оскільки показання цієї особи є суперечливими на різних стадіях провадження в справі і суперечать змісту показань щодо обставин кримінально караного діяння його другого очевидця свідка ОСОБА_27 .

Серед отриманих внаслідок процесуальних дій з участю вказаної особи доказів головне місце як недопустимий посідає протокол впізнання особи за фотознімками, оскільки процедура проведення цієї дії не відповідає встановленому процесуальним законом порядку (ст. 228 КПК України), зокрема: порушенням є те, що особа бере участь у впізнанні до того, як набуває статусу свідка (впізнання проводиться 16 січня 2015 року, тоді як перший допит здійснюється 19 січня 2015 року); протокол не містить переліку ознак, за якими свідок впізнав обвинувачених.

Вирішуючи грунтовність цих доводів захисту, суд виходить з такого.

Відповівдно до ст. 1 Закону України «Забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» кримінальне судочинство для цілей цього Закону це виявлення, попередження, припинення,

розкриття або розслідування кримінальних правопорушень, а також

судовий розгляд кримінальних проваджень, а забезпечення безпеки - це здійснення

правоохоронними органами правових, організаційно-технічних та

інших заходів, спрямованих на захист життя, житла, здоров`я та

майна цих осіб від протиправних посягань, з метою створення

необхідних умов для належного відправлення правосуддя.
Підставою для вжиття заходів забезпечення безпеки осіб,

зазначених у статті 2 цього Закону, є дані, що свідчать про

наявність реальної загрози їх життю, здоров`ю, житлу і майну, а приводом для цього є

заява учасника кримінального судочинства, члена його сім`ї

або близького родича (ст. 7 Закону).

До заходів забезпечення безпеки відноситься забезпечення конфіденційності відомостей про особу, яке у відповідності до ст. 15 Закону може здійснюватися шляхом . обмеження відомостей про особу в матеріалах перевірки

(заявах, поясненнях тощо), а також протоколах слідчих дій та інших

матеріалах кримінального провадження, заміни прізвища, імені, по

батькові в цих документах псевдонімами за постановою органу, що

здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, прокурора або

за ухвалою слідчого судді, суду про зміну анкетних даних. Ці

постанови (ухвали) до матеріалів справи не приєднуються, а

зберігаються окремо в органі, у провадженні якого знаходиться

кримінальне провадження;

У зв`язку з наведеними положеннями спеціального закону, який регламентує порядок забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, твердження про незаконність відсутності даних про підстави забезпечення безпеки є неспроможними, оскільки ця інформація, що містить відомості про охоронювану законом таємницю, не повинна знаходитися в матеріалах кримінального провадження; більш того, вказаним Законом встановлено відповідальність за розголошення відомостей про

заходи безпеки (ст. 26 Закону).

Разом з тим під час допиту свідка в суді той називав підстави для забезпечення безпеки, згадуючи, що його дружина особисто знайома з ОСОБА_7 , і допит свідка без збереження конфіденційності може потягти за собою настання несприятливої для неї і для свідка обстановки.

Оскільки цей захід забезпечення безпеки є таким, що грунтується на законі, суд відкидає і умовиводи сторони захисту про порушення застосуванням заходів безпеки права обвинувачених на захист, між тим за наявності підстав і приводів для застосування таких заходів вони мають бути застосовані під страхом відповідальності за невжиття заходів безпеки (ст. 24 Закону).

Що стосується неможливості, на думку захисника, перевірити заінтересованість легендованого свідка, то забезпечення законності отримання показань від нього здійснено слідчим і судом напередодні допиту свідка шляхом з`ясування його стосунків з обвинуваченими і потерпілим, а також з`ясування питання про наявність підстав для відмови від давання показань.

До осіб, які мають право на забезпечення безпеки, в силу ст. 2 Закону відносяться, зокрема: особа, яка заявила до правоохоронного органу про

кримінальне правопорушення або в іншій формі брала участь чи

сприяла виявленню, попередженню, припиненню або розкриттю

кримінальних правопорушень (пункт «а»); свідок (пункт «ж»).

З наведеного положення закону випливає, що самостійними суб`єктами отримання заходів безпеки є як свідок в кримінальному провадженні, так і особа, яка заявила до правоохоронного органу про

кримінальне правопорушення або в іншій формі брала участь чи

сприяла виявленню, попередженню, припиненню або розкриттю

кримінальних правопорушень.

Беручи до уваги зміст статті 2 Закону, що містить перелік осіб, які вправі претендувати на забезпечення безпеки, суд констатує що цей перелік не є тотожним переліку учасників кримінального провадження, перелічених в главі 3 Розділу 1 КПК України.

У зв`язку з викладеним суд не вбачає підстав для визнання недопустимими протоколів пред`явлення для впізнання за фотознімками через те, що таке впізнання проводилося до допиту свідка ОСОБА_26 .

Забезпечення конфіденційності даних про особу

здійснюється за змістом ст. 15 Закону шляхом проведення упізнання особи поза візуальним та аудіоспостереженням того, кого впізнають, з дотриманням вимог

кримінального процесуального законодавства.

Вимоги до проведення такої процесуальної дії внормовані статтею 228 КПК України, на грубі порушення якої вказує сторона захисту.

Суд не погоджується з обгрунтованістю цих заяв, оскільки впізнання за фотознімками передбачено цією статтею; впізнавати відповідно до вказаної норми і до приведених положень законодавства про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві, може будь-яка особа, а не лише та, що наділена статусом свідка в кримінальному провадженні; порушень вимог кримінального процесуального законодавства при вчиненні цієї дії допущено не було.

Дійшовши висновку про відсутність порушень закону суд не бере до уваги заяви сторони захисту про те, що протоколи не містять переліку ознак, за якими свідок впізнав обвинувачених, оскільки зі змісту цих протоколів випливає, що особа, до якої застосовано заходи безпеки, впізнає підозрюваних за загальними рисами та статурою (а. с, 238-240 т. 1).

Твердження про те, що фактично ця дія не проводилась, так як під час допиту в суді свідок заявив, що понятими при її вчиненні були чоловіки, тоді як в протоколі зазначені дві особи жіночої статі, суд оцінює критично, так як засоби фіксації судового засідання свідчать, що ОСОБА_26 не стверджував беззаперечно про участь саме чоловіків в якості понятих, а лише ускладнився дати точну відповідь на це питання, так як, за його поясненнями, під час впізнання не фіксував своєї уваги на учасниках цієї дії.

Проте фактичне здійснення впізнання підтвердила суду свідок ОСОБА_29 , яка повідомила, що, будучи студенткою юридичного факультету, проходила практику в Шевченківському РВ, під час якої на прохання слідчого разом з однокурсницею ОСОБА_35 , яка також зазначена в протоколах пред`явлення для впізнання, виступила в якості понятого при проведенні впізнання осіб за фотографіями.

Заява про недопустимість показань ОСОБА_26 через їхню невідповідність показанням іншого очевидця ОСОБА_27 є необґрунтованою, так як суперечності в показаннях осіб не є підставою для визнання показань одного з них недопустимими в силу ст. 87 КПК України.

Що ж стосується самих протиріч, вони не є такими, що перешкоджають встановленню фактичних обставин справи, і являють собою вияв особистого сприйняття особами за допомогою органів почуттів подій, які вони безпосередньо спостерігали.

Дійшовши висновку про те, що сукупність перелічених судом фактичних даних може бути використана при прийнятті процесуального рішення на користь обвинувачення, суд не може погодитися з твердженнями захисту про те, що суд не вправі посилатися на висновок експерта № 241 від 18.01.2015 року.

Таку заяву захисник обґрунтовує тим, що згадане дослідження не містить беззаперечного висновку про причини смерті ОСОБА_9 через посилання в ньому на те, що внутрішньочерепна травма ускладнилася розвитком двосторонньої зливної пневмонії. Вказане посилання дає захиснику підстави вважати, що наявні дві причини смерті потерпілого: внутрішньочерепна травма та пневмонія, а відповіді, коли у потерпілого, виникла пневмонія, висновок не містить.

При оцінці наведених тверджень захисту суд виходить з такого.

Обставини, що в силу ст. 91 КПК України підлягають доказуванню в кримінальному провадженні і до яких, зокрема, відносяться: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), відповідно до ст. 84 КПК встановлюються на підставі фактичних даних, отриманих у передбаченому законом порядку.

Предметом доказування в цій справі є фактичні обставини саме цієї справи, тобто обставини заподіяння шкоди здоров`ю особи, яка потягла за собою настання смерті.

Метою проведення експертизи, яка в силу закону є обов`язковою для визначення причин смерті особи, в цьому провадженні є застосування спеціальних знань в галузі медицини для вирішення питання про причинний зв`язок між отриманими потерпілим ушкодженнями і настанням його смерті.

Експертом у висновку за наслідками призначеного на стадії досудового розслідування дослідження зазначено, які ушкодження здоров`я перебувають у причинному зв`язку зі смертю потерпілого. Висновок експерта містить однозначний і конкретний умовивід про причини смерті особи, до яких не відноситься захворювання легенів.

Для роз`яснення питань, пов`язаних зі змістом експертного висновку, судом за клопотанням сторони захисту в порядку ст. 356 КПК України був допитаний експерт, який підтвердив, що саме черепно-мозкова травма, яка являє собою комплекс ушкоджень в області голови, перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого, а причиною смерті, за поясненнями експерта суду, могла бути не лише сукупність цих ушкоджень, а й кожне з них окремо.

Разом з тим висновок у відповідності до вимог згаданих захисником «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» констатує всі наявні у потерпілого на час смерті захворювання, в тому числі і посттравматичну пневмонію, що ускладнила розвиток черепно-мозкової травми, але не пов`язана зі смертю причинно-наслідковим зв`язком.

Вказаний висновок зроблений особою, що попереджена про відповідальність, яка передбачена законом України про кримінальну відповідальність, його умовиводи не визнані неправильними або неповними, жодних підстав піддавати сумніву його достовірність у суду немає.

У зв`язку з викладеним суд знаходить твердження про те, що не можна посилатися на вказаний висновок як на доказ в цьому провадженні, хибними, а висновок експерта, як зазначено, використовує на користь обвинувачення, визнаного доведеним.

Що стосується тверджень захисту про невідповідність висновку органу досудового розслідування про час вчинення протиправних дій фактичним обставинам справи, які можна встановити на підставі показань обвинувачених, свідків ОСОБА_33 та ОСОБА_27 , суд оцінивши показання цих осіб у відповідній частині, вважає, що в силу ст. 374 КПК України вірним буде те посилання на час вчинення злочину, яке зробив суд в мотивувальній частині вироку, а саме: проміжок часу між 20-00 та 21-00 годинами 1 січня 2015 року, виходячи з такого.

Обвинувачені зазначають, що конфлікт з потерпілим виник після відвідування магазину ОСОБА_6 ; свідок ОСОБА_33 показала суду, що у святкові дні, яким є і 1 січня, магазин закривається не пізніше ніж о 20-00 годині; свідок ОСОБА_27 пояснив суду, що з житла, від якого до магазину близько 15-20 хвилин ходу, він вийшов о 20-00 годині, а коли він став очевидцем застосування до потерпілого насильства, магазин вже був зачинений; ОСОБА_7 під час слідчого експерименту з його участю згадав, що вони з ОСОБА_6 прибули до місця пригоди близько 20-00-20-30 години.

У зв"язку з викладеним суд вважає, що посилання на згаданий проміжок часу повною мірою відповідатиме встановленим судом шляхом дослідження перелічених доказів фактичним обставинам.

Відповідно до ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що, зокрема, кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Встановивши обставини справи на підставі наданих суду фактичних даних, суд знаходить сукупність цих даних достатньою для прийняття процесуального рішення на користь обвинувачення, що виключає ухвалення виправдувального вироку , підставою для якого, на думку сторони захисту, є відсутність даних, які неспростовно вказують на причетність обвинувачених до інкримінованих їм дій.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими у відповідності до вимог закону, суд кваліфікує дії обвинувачених за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб, що спричинило смерть потерпілого.

Суд не вбачає підстав для виключення такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення злочину групою осіб, як про те клопочеться обвинувачений ОСОБА_6 , виходячи з такого.

Зазначена заява обвинуваченого логічно витікає зі змісту процесуальної позиції обвинувачених, які заперечують застосування ними протиправного насильства до потерпілого.

Виходячи з поняття співучасті, наведеного в ст. 26 КК України, її наявність можна констатувати за умови усвідомлення кожним із співучасників факту спільного з іншими співучасниками вчинення злочину; бажання або свідоме припущення настання єдиного і неподільного для всіх співучасників злочинного результату.

Аналіз обстановки, в якій діяли співучасники, дозволяє суду дійти висновку, що вони вчинювали конклюдентні, тобто узгоджені дії, спрямовані на негайне досягнення спільного результату, що є підставою кваліфікувати їхні дії як такі, що вчинені групою осіб.

При призначенні обвинуваченим покарання суд виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, відомостей про особи винуватих, обставин, що пом`якшують та обтяжують їхнє покарання, враховує думку потерпілого про вид і розмір покарання.

Обвинувачені вчинили тяжке кримінально каране діяння, об`єктом посягання якого є найвищі соціальні цінності здоров`я і життя людини, потерпілий клопочеться про застосування до них покарання у вигляді позбавлення волі.

Скоєне обвинуваченими потягло настання тяжких наслідків у вигляді смерті фізичної особи.

Зазначені обставини виключають звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням.

Пом`якшуючих покарання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 обставини судом не встановлено.

Обтяжуючими їхнє покарання обставинами є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, вчинення кримінально караного діяння щодо особи похилого віку, рецидив злочинів, тобто наявність судимостей за кримінально карані діяння, які не охоплюються диспозицією частини статті обвинувачення.

Наведені обставини не дають підстав і для застосування положень закону про призначення більш м`якого покарання або покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті обвинувачення.

Погоджуючись зі стороною обвинувачення про наявність такої обтяжуючої покарання обставини, як вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, суд враховує:

- показання свідка ОСОБА_27 про те, що обвинувачені були нетверезі, а також мали при собі кустарно виготовлений алкогольний напій;

- показання обвинуваченого ОСОБА_7 під час слідчого експерименту з його участю про те, що протягом дня, до якого відноситься подія злочину, співучасники вживали спиртне, а на момент застосування протиправного насильства до потерпілого кожен з них знаходився в стані алкогольного сп`яніння різного ступеню;

- заяви підозрюваних комісії лікарів-психіатрів під час проведення судових психіатричних експертиз під час викладення обставин справи про вживання протягом 1 січня 2015 року горілки (а. с. 29-34 т. 2).

Не є перешкодою для такого висновку суду твердження обвинувачених і свідків ОСОБА_31 і ОСОБА_32 про те, що компанія протягом святкового дня не вживала спиртне, оскільки, як зазначив суд, така заява обвинувачених є виявом позиції захисту, а свідків, які перебувають з обвинуваченими у фактичних шлюбних стосунках, - виявом бажання заінтересованих у справі осіб сприяти пом`якшенню становища членів їхньої родини.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Наведені положення закону про кримінальну відповідальність і роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України свідчать про те, що призначення покарання з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено є не лише кара, а й виправлення засудженого.

З урахуванням викладеного суд вважає, що цілі покарання будуть забезпечені у випадку призначення покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції частини статті обвинувачення, не вбачаючи виключних обставин, які могли б зумовити призначення максимального розміру покарання, як про те клопочуться прокурор та потерпілий.

Цивільний позов в кримінальному провадженні вирішений шляхом отримання пояснень цивільного позивача, цивільних відповідачів, дослідження наданих сторонами доказів в обґрунтування як вимог, так і заперечень.

В обґрунтування позовних вимог цивільний позивач пояснив, що вартість спричиненої йому шкоди обчислюється сумою в 12290 грн. 03 коп. і складається з вартості лікування під час перебування ОСОБА_9 у відділенні інтенсивної терапії в сумі 1070 грн., витрат на поховання у сумі 8470 грн., витрат на поминальний обід в сумі 2750 грн.

Крім майнової шкоди позивач просить стягнути на його користь моральну шкоду у сумі 100000 грн., якої він зазнав через глибокі переживання, ступінь яких не можна переоцінити, з приводу припинення життя близької йому людини, яка доводилася йому батьком, які посилюються усвідомленням непоправності цієї втрати, почуттями болю і жалю у зв`язку з протиправністю і трагічністю кончини, а також пов`язаними з цим переживаннями з приводу різкого погіршення здоров`я матері, яка на ниві втрати чоловіка постійно потребує надання медичної допомоги через загострення серцево-судинного захворювання.

Цивільні відповідачі позов не визнали у зв`язку з непричетністю до кримінально караного діяння, що спричинило потерпілому шкоду.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними докази, суд знаходить позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з таких міркувань.

При розв`язанні вимог про стягнення майнової шкоди, суд враховує принципи диспозитивності і змагальності цивільного і кримінального судочинства, відповідно до яких тягар доведення перед судом переконливості як вимог, так і заперечень закон покладає на сторони процесу, і доходить висновку, що позивач довів ґрунтовність позовних вимог, які утворюють ціну позову в цій частині, оскільки витрати, пов`язані з лікуванням і похованням підтверджені документально, витрати є розумними, немає жодної підстави піддавати сумніву їхню належність, допустимість та достовірність (а. с. 87-98 т. 1).

Вирішуючи позов про відшкодування майнової шкоди на користь позивача, суд не бере до уваги зауваження захисту про те, що у відповідності до Закону України України «Про поховання та похоронну справу», який дає поняття поховання померлого як комплексу заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, поминальний обід не відноситься до заходів, пов`язаних з похованням особи, отже і витрати на нього не підлягають відшкодуванню, керуючись такими міркуваннями.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування майнової шкоди, спричиненої злочином, і стягнення безпідставно набутого майна» при розгляді цивільного позову в кримінальній справі суд може керуватися відповідними нормами цивільного і цивільного процесуального законодавства.

Загальні підстави відшкодування майнової шкоди внормовані статтею 1166 ЦК Украины, згідно з якою шкода підлягає стягненню в повному обсязі особою, яка її спричинила, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок і наявна вина вказаної особи.

В силу ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками за змістом цієї норми матеріального закону є втрати, яких особа зазнала, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Вирішуючи вимоги ОСОБА_8 про відшкодування майнової шкоди, суд виходить з того, що видатки потерпілого пов`язані з винними протиправними діями обвинувачених, тому підлягають відшкодуванню у повному обсязі, і не бере до уваги міркування захисту про неналежність витрат з організації поминального обіду до витрат на поховання, оскільки це положення законодавства підлягає застосуванню при розв`язанні спорів спадкоємців про відшкодування розумних витрат, пов`язаних з похованням спадкодавця (ст.. 1232 ЦК України), між тим, суд при розв`язанні цього спору керується нормами, що регулюють деліктні правовідносини, за якими спричинена шкода підлягає повному відшкодуванню.

Розв,язуючи позов в частині вимог про стягнення моральної шкоди, суд, безумовно, знаходить ґрунтовними ці вимоги, оскільки вони зумовлені глибокими емоційними переживаннями з приводу втрати найближчої людини, якою є батько, і при вирішенні питання про розмір шкоди, яку належить стягнути, виходить з положень ст. 23 ЦК України, згідно із якою розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення

Вирішуючи питання про розмір морального відшкодування, суд враховує непоправність втрати, передчасність кончини, протиправність позбавлення життя людини, і вважає, що заявлена позивачем сума в 100000 грн. є співмірною глибині емоційних страждань потерпілого і відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.

Відповідно до ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, до яких в силу ст. 118 КПК України відносяться і витрати з отримання правової допомоги, тому суд не вбачає підстав і для відмови в задоволенні вимоги позову про стягнення з обвинувачених документально підтверджених видатків з надання потерпілому правової допомоги адвоката (а. с. 95-98 т. 1).

Строк попереднього тримання обвинувачених у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-УП від 26 листопада 2015 року належить зарахувати в строк покарання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, хоча вказаний Закон і втратив чинність 21 червня 2017 року, з урахуванням таких міркувань.

Відповідно до ст. 8 Основного Закону в Україні визнається і діє принцип верховенства права, яке є і однією з засад кримінального провадження відповідно до ст. ст. 7, 9 КПК України.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права (ст. 3 КК України).

Злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння згідно із ч. 2 ст. 4 КК України.

В силу ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи (ч. 4 ст. 5 КК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-УП від 26 листопада 2015 року зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Законом України № 2046-УП від 18 травня 2017 року, який набув чинності 21 червня 2017 року, частину 5 ст. 72 КК України викладено в такій редакції: "попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті".

Таким чином, суд констатує, що після вчинення обвинуваченими злочину закон про кримінальну відповідальність в частині зарахування строку попереднього тримання до строку покарання змінювався кілька разів, тому у відповідності до ч. 4 ст. 5 КК України вважає за необхідне застосувати положення того закону, який пом`якшує становище обвинувачених, тобто положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-УП від 26 листопада 2015 року.

Подібна позиція, відповідно до якої у випадку, коли станом на 20 червня 2017 року особа мала право на застосування до неї положень, передбачених ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України № 838-УП від 26 листопада 2015 року, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК відсутні підстави для застосування відносно неї положень Закону України № 2046-УП від 18 травня 2017 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», висловлена в постанові Верховного Суду України в справі № 440/853/17 і суд вважає за необхідне застосувати її положення при вирішенні аналогічних правовідносин.

Речові докази, які зберігаються в камері схову речових доказів Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, - підлягають знищенню.

Долучені стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження диски з відеозаписами процесуальних дій, які самі по собі становлять матеріали кримінального провадження, - належить зберігати з матеріалами кримінального провадження.
Відомостей про процесуальні витрати на судові експертизи суду не надано.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 визнати винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України і призначити покарання у вигляді дев`яти років позбавлення волі кожному.

Початок строку покарання обчислювати з дня застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме: з 20 січня 2015 року.

У відповідності до вимог частини 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-УП від 26 листопада 2015 року зарахувати в строк покарання ОСОБА_6 і ОСОБА_7 строк їхнього перебування в умовах попереднього тримання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі в період з 20 січня 2015 по день набрання цим вироком законної сили включно.

До набрання вироком чинності запобіжний захід відносно обвинувачених у вигляді тримання під вартою не змінювати.

Речові докази диски з відео- і аудіозаписом процесуальних дій, долучені до матеріалів провадження, - зберігати з матеріалами провадження.

Речові докази змив речовини бурого кольору з місця пригоди, одяг потерпілого: куртку синього кольору, кофту в білу та чорну смужки, сорочку в клітину, штани червоного кольору, шарф червоного кольору, які зберігаються в камері схову речових доказів Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, - знищити.

Цивільний позов ОСОБА_8 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_8 у відшкодування майнової шкоди 12290 грн. 03 коп., моральної шкоди - 100000 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_8 витрати з надання правової допомоги адвоката у сумі 500 грн.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області протягом протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченими, які перебувають під вартою, - в той же строк з моменту отримання ними копії вироку.

Учасникам кримінального провадження, які не були присутні в судовому засідання, копію вироку буде направлено не пізніше наступного дня після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1