Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 23 листопада 2017 року матеріали провадження за клопотанням слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу прокуратури міста Києва про надання дозволу на затримання з метою здійснення приводу відносно ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 0001716 за касаційною скаргою прокурорів, які брали участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2017 року,
в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року задоволено клопотання слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу прокуратури міста Києва та надано дозвіл на затримання ОСОБА_8 з метою його приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

На зазначену ухвалу захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково: скасовано ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 10 лютого 2017 року та ухвалено нову, якою матеріали клопотання слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу процесуального керівництва управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури міста Києва про надання дозволу на затримання з метою приводу ОСОБА_8 для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою направлено до суду першої інстанції для нового розгляду.

У касаційній скарзі прокурори ставлять питання про зміну ухвали апеляційного суду шляхом постановлення рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги захисника на ухвалу слідчого судді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказують, що ухвала про надання дозволу на затримання оскарженню не підлягає, а тому суд апеляційної інстанції, відкривши провадження за апеляційною скаргою захисника, порушив вимоги ч. 4 ст. 399 КПК України.

В запереченнях на касаційну скаргу сторона захисту, посилаючись на безпідставність, на їх думку, викладених в касаційній скарзі прокурорів доводів, просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційних вимог, думку захисників, які вважали, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, перевіривши матеріали провадження й обговоривши наведені у скарзі та запереченнях на неї доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.

Право особи на апеляційне оскарження спрямоване насамперед на реалізацію гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Забезпечення такого права є однією з важливих гарантій ухвалення правосудного рішення у кримінальному провадженні.

Стаття 55 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

З цього приводу Конституційний Суд України у Рішенні від 25 грудня 1997 року N 9-зп зазначив, що суд не може відмовити у правосудді, якщо ущемляються права і свободи громадян, інакше це було б порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України «положення п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України стосовно забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, визначених законом, слід розуміти так, що апеляційному оскарженню підлягають судові рішення за винятком випадків, коли таке оскарження заборонено законом» (абзац 7 п. п. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року № 3-рп у справі про апеляційне оскарження ухвал суду).

Відповідно до вимог ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права.

У силу статей 8, 9 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду, тобто суди зобов`язані застосовувати рішення Європейського суду з прав людини як джерело права на всіх етапах провадження нарівні з Законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави - учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини).

Відповідно до ч. 5 ст. 190 КПК України ухвала про дозвіл на затримання оскарженню не підлягає.

Як убачається з оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, приймаючи рішення про відкриття провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу про надання дозволу на затримання суд керувався положеннями статей 188 190 КПК України, за змістом яких питання про надання дозволу на затримання з метою приводу може вирішуватися виключно щодо особи, яка перебуває у процесуальному статусі підозрюваного чи обвинуваченого. Враховуючи те, що на час розгляду клопотання про дозвіл на затримання з метою приводу ОСОБА_8 не мав статусу підозрюваного чи обвинуваченого, але відносно нього постановлено ухвалу про дозвіл на затримання з метою приводу, право апеляційного перегляду зазначеного судового рішення є засобом правового захисту для забезпечення прав і свобод останнього, гарантованого статтями 6, 13 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

З наведеним погоджується і колегія суддів та вважає, що така позиція узгоджується з викладеним у постанові Верховного Суду України № 5-142 кс(15)17 від 12 жовтня 2017 року правовим висновком, застосування якого, в силу положень ст. 458 КПК України, є обов`язковим та відповідно до якого у разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають положення частини третьої статті 309 КПК України, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці її законності, посилаючись на приписи частини четвертої статті 399 КПК України. Право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі пункту 17 частини першої статті 7 та частини першої статті 24 КПК України, які його гарантують, з огляду на положення частини шостої статті 9 КПК України, яка встановлює, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.

Крім того, як убачається з наявних у суді касаційної інстанції матеріалів, постановою старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурора першого відділу процесуального керівництва управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва від 20 жовтня 2017 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 та інших закрито в зв`язку з встановленням відсутності в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України для зміни оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційних вимог прокурорів немає.
Керуючись статтями 433 - 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIIІ від 02 червня 2016 року, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурорів, які брали участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 березня 2017 року без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3