Справа №487/6386/16-к 01.12.2017
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000221, за апеляційними скаргами прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2017 року відносно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , в м. Миколаєві, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 ,
обвинувачений ОСОБА_6 ,
захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_7 ,
потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12
представники потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України та призначено покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у вигляді 8 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 286 КК України та ч. 1 ст. 135 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк призначеного покарання строк попереднього ув`язнення з 15.09.2016 р. по 27.04.2017 р. включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалено цивільні позови ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_10 задовольнити частково стягнути з ОСОБА_6 у відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_11 100 000 грн., ОСОБА_15 100 000 грн., ОСОБА_12 150 000 грн. ОСОБА_16 150 000 грн., ОСОБА_17 150 000 грн., ОСОБА_10 150 000 грн. і у відшкодування матеріальної шкоди на користь ОСОБА_10 5 083,25 грн.
Ухвалено рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 витрат на проведення експертних досліджень.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.04.2017 р. виправлено описку у вказаному вироку у резолютивній частині вироку замість «за ч. 3 ст. 286 КК України у вигляді 8 років позбавлення волі» та «На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 286 КК України та ч. 1 ст. 135 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у вигляді 8 років позбавлення волі»
вказати «за ч. 3 ст. 286 КК України у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки» та «На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 286 КК України та ч. 1 ст. 135 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки»
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК України покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки, за ч. 1 ст. 135 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Також просить скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.04.2017 р. про виправлення описки у вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.04.2017 р. відносно ОСОБА_6 .
Обвинувачений ОСОБА_6 просив пом`якшити покарання до мінімальної межі санкції ч. 3 ст. 286 КК України та зменшити розмір стягнення моральної шкоди на користь потерпілих.
В змінах та доповненнях до апеляційної скарги від 27.09.2017 р. обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок суду в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 135 КК України до 2 років позбавлення волі скасувати і закрити кримінальне провадження. Пом`якшити покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України до 6 років позбавлення волі, зменшити розмір моральної шкоди до фактично можливих розмірів.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого у вчинені злочинів та фактичних обставин справи, зазначає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Апелянт стверджує, що призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та дані, що його характеризують, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, визнання вини, часткове добровільне відшкодування матеріальних збитків та обставину, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
Водночас, на думку апелянта, суд при призначенні покарання не надав оцінки та не врахував наслідків, що настали від злочинних дій обвинуваченого внаслідок злочинної самовпевненості ОСОБА_6 , який грубо порушив вимоги п. п. 2.3 «б», 11.2, 12.3, 12.9 «б» Правил дорожнього руху України та дорожнього знаку 4.7 «Об`їзд перешкоди з правого боку», усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, в результаті чого 4 осіб позбавлено життя, що є найвищою соціальною цінністю, а відтак найбільш тяжким наслідком, який може бути спричинено злочином.
В апеляційній скарзі на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.04.2017 р. про виправлення описки у вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.04.2017 р. відносно ОСОБА_6 прокурор просить скасувати ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.04.2017 р. про виправлення описки у вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.04.2017 р. відносно ОСОБА_6 .
На обґрунтування вимог апеляційної скарги, прокурор посилається на те, що дана ухвала суду є незаконною та підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, - загальних засад кримінального провадження, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Вказує, що вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не вправі змінювати зміст судового рішення, він лише усуває неточності щодо встановлених фактичних обставин справи, а тому, внесення виправлень до резолютивної частини судового рішення, яке передбачає зміну норми закону про кримінальну відповідальність, за якою засуджується особа, не може бути здійснено у порядку ст. 379 КПК України.
Крім того, апелянт зазначає, що суд провів судове засідання з виправлення описки у судовому рішенні без повідомлення учасників судового провадження, а саме: обвинуваченого, адміністрації місць ув`язнення, захисника, потерпілих та їх представників, що, на думку апелянта, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
З огляду на допущені судом порушення вимог кримінального процесуального закону, просить застосувати загальні засади кримінального провадження.
Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі визнає вину, щиро кається у вчиненому, співчуває рідним загиблих, зазначає, що не передбачав, що вночі на дорозі будуть проводитися ремонтні роботи. Стверджує, що дійсно відволікся від керування транспортним засобом, не помітив, що на дорозі проводилися ремонтні роботи, оскільки місце проведення робіт не було належним чином підсвічене та загороджене. Просить взяти до уваги, що призначене йому покарання у виді 8 років позбавлення волі є занадто суворим, він може виправитися при призначенні і більш м`якого покарання. Вказує, що за допомогою батьків потерпілим частково відшкодовано завдані збитки в сумі 400000 грн., він має намір в подальшому сплачувати кошти потерпілим. Водночас, вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди в сумі 800 000 грн. є завищеним, без врахування його матеріального стану.
В змінах до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що вирок є незаконним та не обґрунтованим, виходячи з наступного.
Вирок постановлений з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки на порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд, замість викладення формулювання обвинувачення суду, визнаного судом доведеним, лише зазначив у чому він обвинувачується органами досудового розслідування та вказав, що його вина доведена у повному обсязі, не вказавши за яких обставин, які наслідки, форма вини, мотиви, місце, час і спосіб окремо за кожною статтею Кримінального кодексу. Тобто у вироку відсутнє формулювання обвинувачення, який суд визнав доведеним.
Обвинувачений ОСОБА_6 також вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки і не надав оцінки суперечливим доказам. Є хибними висновки суду про те, що надані стороною обвинувачення докази на підтвердження його вини є допустимими, достовірними і, в сукупності достатніми для ухвалення вироку та висновку про доведеність його вини в повному обсязі.
Так, він не був присутній під час складення протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.09.2016 р., відповідно даним протоколу огляду місця події від 15.09.2016 р. у відсутність його та власників транспортних засобів оглядались автомобіль BMW 320, автомобіль ГАЗ 52 та причеп п-2 та маркувальна машина НОМЕР_1 , при цьому згоди на огляд цих транспортних засобів власниками, і, ним, як користувачем, не надавалися, що є істотним порушенням його прав, в тому числі права на захист та вимог п. 3 ст. 223 КПК України. Дозвіл на огляд автомобіля BMW 320 від його імені був складений через тривалий проміжок часу після огляду транспортного засобу.
Звертає увагу на те, що складання такого документу, як «Список речей, що були вилучені під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.09.16 р.» наявний в т. 1 а.с. 210 кримінального провадження не передбачений КПК України та іншими кримінальними процесуальними актами законодавства. Цей список не містить даних про те, ким вилучались речі, їх кількість, сліди, опис процесу їх отримання, умов відбору та вилучення, яким чином вилучалися, на якій матеріал, якими засобами та інструментами, як опечатані та упаковані та інше, відсутні підписи спеціалістів і експертів.
Наведені дії є грубим порушенням ст. ст. 104, 105, 237 КПК України, що унеможливлює безпошкоджене збереження доказів та ідентифікацію переданих речей на експертизу.
Отже, допустимі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустимими
За наведеного висновки експерта МНДКЦ № 757 від 30.11.2016 р., № 756 від 31.10.2016 р., № 1798 від 01.11.2016 р., № 09-1-898 від 23.11.2016 р. проведені на підставі цих вилучених речей є недопустимими.
Обвинувачений наполягає на тому, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.09.2016 р. зі схемою та фото таблицею не відповідає вимогам ст. ст. 103, 104, 223, 237 КПК України, огляд проведений з суттєвими порушеннями достовірність результатів замірів під час огляду викликає сумнів, оскільки фото фіксація проводилась, але при цьому протокол не містить інформації про те, яким фотоапаратом проводилось фотографування, його властивості, протокол не містить даних про особу, яка проводила фотозйомку, матеріали провадження не містять оригіналів примірників технічних носіїв інформації зафіксованих процесуальних дій.
Вказує, що у протоколі відсутня інформація про послідовність дій пов`язаних із проведенням замірів для схеми до протоколу, не зазначено якому об`єкту присвоєно певні позначки, яким приладом проводились заміри, відомості про довжину слідів та інші обставини, а тому на думку обвинуваченого, відомості зазначені у протоколі щодо слідів та наявності відокремлених частин транспортного засобу не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не містять процесу їх отримання, а лише відсилають до схеми, результати якої протоколом не підтверджені.
З урахуванням наведеного, висновок автотехнічної експертизи, який проведений на підставі схеми, з урахуванням порушень КПК України при складанні схеми, також не може бути визнаний допустимим доказом.
Обвинувачений вважає, що і протокол пред`явлення особи для впізнання від 15.09.2016 р. також є недопустимим доказом з огляду на те, що він складений з порушенням вимог ст. ст. 228, 231 КПК України. Перед пред`явленням його для впізнання окремий протокол про наявність певних ознак, за якими можливо впізнати обвинуваченого не складався, при цьому під час проведення впізнання тільки він мав різки відмінності був з бородою, крім того не зазначено детальної сукупності ознак впізнання.
Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод обвинувачений вважає, що його вина у вчиненні даного злочину є недоведеною, оскільки ґрунтується на недопустимих доказах, які повинні бути виключені.
Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі зазначає, що обґрунтовуючи свій висновок про винуватість ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, суд не прийняв до уваги таке визначення, як об`єкт вказаного злочину здоров`я людини. Вважає, що в разі загибелі потерпілих на місці дорожньо-транспортної пригоди, надання необхідної допомоги потерпілим є формальною ознакою суб`єктивної сторони вказаного злочину. Тобто, в даному випадку, людина, яка від отриманих травм одразу померла на місці події, не потребувала медичної допомоги, не перебувала в небезпечному стані, що потребує надання допомоги. З врахуванням висновків судових медичних експертиз щодо потерпілих, жодна допомога не могла зберегти їх життя, отже, на думку апелянта, обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 135 КК України не знайшло свого підтвердження, тому вирок в цій частині підлягає скасуванню.
Також, апелянт вважає, що покарання, призначене ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК України у виді 8 років позбавлення волі є занадто суворим. Вказує, що судом як обставину, що пом`якшує покарання, не враховано, що пригода із загибеллю людей працівників комунального спеціалізованого монтажно-експлуатаційного підприємства, які працювали в нічну пору доби, сталася через те, що з боку керівництва комунального підприємства не було забезпечено безпеку своїх працівників, місце пригоди не було освітлено. Даний факт підтверджено даними протоколу огляду місця пригоди. Вважав, що неналежна організація роботи працівників підприємства також потягло негативні наслідки загибель людей.
Крім того, зазначав, що суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди на користь потерпілих в розмірі 800 000 грн., не вмотивував дійсну можливість чи спроможність виплатити таку суму самим обвинуваченим, знаходячись в місцях позбавлення волі, а тому визначений судом розмір шкоди, на думку апелянта, є занадто великим та підлягає зменшенню.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.
15.09.2016 р. близько 04.45 год. водій ОСОБА_6 , на порушення вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем марки «BMW 320і» реєстраційний номер НОМЕР_2 та рухався в темний час доби, при ясній погоді, без опадів, у крайній лівій смузі руху сухої асфальтованої проїзної частини пр. Центрального у м. Миколаєві, яка була освітлена міським електроосвітленням, має по три смуги у кожному напрямку, розподілених алеєю, зі сторони вул. 8 Березня у напрямку вул. Бузника, зі швидкістю приблизно 140 км/год., із увімкненим світлом фар головного освітлення у режимі «ближній». В салоні автомобіля як пасажири перебували ОСОБА_18 та ОСОБА_19 .
В цей же час, попереду автомобіля «BMW 320і» реєстраційний номер НОМЕР_2 , по ходу його руху, в районі нерегульованого перехрестя пр. Центрального та вул. Шосейної, робітники комунального спеціалізованого монтажно-експлуатаційного підприємства м. Миколаєва ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 проводили дорожні роботи з нанесення горизонтальної дорожньої розмітки п.1.14.1 «зебра» на проїзну частину пр. Центрального, за допомогою ручної маркувальної машини LC 840 Wagner. При цьому, з метою забезпечення безпеки проведення дорожніх робіт, робітниками комунального спеціалізованого монтажно-експлуатаційного підприємства м. Миколаєва в районі середньої смуги руху проїзної частини пр. Центрального заздалегідь були виставлені тимчасові дорожні знаки, передбачені 1.37 «Дорожні роботи» та 4.7 «Об`їзд перешкоди з правого боку» та сигнальні дорожні конуси, якими огородили місце проведення робіт.
При наближенні до зазначеного нерегульованого перехрестя, водій ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п. п. 2.3 «б», 11.2, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України та вимоги дорожнього знаку 4.7 «Об`їзд перешкоди з правого боку», тобто керуючи транспортним засобом, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та, відповідно не реагував на її зміни, рухався у крайній лівій смузі руху, хоча повинен був рухатись якнайближче до правого краю проїзної частини, не виконав вимог дорожнього знаку 4.7 Правил дорожнього руху України «Об`їзд перешкоди з правого боку», який був встановлений до місця проведення дорожніх робіт, хоча об`єктивно спроможний був заздалегідь виявити зазначений дорожній знак та дорожній знак 1.37 «Дорожні роботи», рухався із значним перевищенням швидкості, дозволеній у населеному пункті, при виявленні небезпеки у вигляді пішоходів не вжив заходів до зменшення швидкості автомобілю аж до повної його зупинки, хоча повинен був це зробити та мав таку технічну можливість, внаслідок чого передньою частиною свого автомобіля скоїв наїзд на пішоходів робітників комунального спеціалізованого монтажно-експлуатаційного підприємства м. Миколаєва ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , які знаходились на крайній лівій смузі проїзній частині пр. Центрального.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходи ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці пригоди.
Відразу після дорожньо-транспортної пригоди, водій ОСОБА_6 , в порушення п. п. 2.10 «а», «б», «г», «д», «е» Правил дорожнього руху України, не залишився на місці пригоди, не увімкнув аварійної сигналізації і не встановив знаку аварійної зупинки відповідно до вимог п. 9.10 Правил дорожнього руху України, не викликав швидкої медичної допомоги, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ поліції, не очікував на їх прибуття та не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, їх огородження, організації об`їзду місця пригоди. При цьому, ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілі ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 отримали тілесні ушкодження, завідомо усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілих, позбавлених можливості вжити заходів до самозбереження, в небезпечний для життя стан, будучи зобов`язаним надати потерпілим допомогу та реально маючи таку можливість, навмисне залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 3 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило загибель кількох осіб та за ч. 1 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги осіб, які перебували в небезпечному для життя стані та які були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження, коли він сам поставив потерпілих в небезпечний для життя стан.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав свою скаргу та заперечував проти задоволення скарг обвинуваченого та його захисника, доводи обвинуваченого та його захисників, які підтримали скарги обвинуваченого та його захисника і заперечували проти задоволення скарги прокурора, потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та їх представників, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та просили залишити без задоволення апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.
Наведені обвинуваченим доводи про відсутність у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням обставин, наслідків, форми вини, мотивів, місця, часу і способу вчинення окремо за кожною статтею Кримінального кодексу, позбавлені підстав.
Дослідивши докази та надавши їм оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку, що водій ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW 320і» реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись в темний час доби, при ясній погоді, без опадів, у крайній лівій смузі руху сухої асфальтованої проїзної частини пр. Центрального у м. Миколаєві, яка була освітлена міським електроосвітленням, має по три смуги у кожному напрямку, розподілених алеєю, зі сторони вул. 8 Березня у напрямку вул. Бузника, зі швидкістю приблизно 140 км/год., із увімкненим світлом фар головного освітлення у режимі «ближній» проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та, відповідно не реагував на її зміни, рухався у крайній лівій смузі руху, хоча повинен був рухатись якнайближче до правого краю проїзної частини, із значним перевищенням швидкості, дозволеній у населеному пункті, при виявленні небезпеки у вигляді пішоходів не вжив заходів до зменшення швидкості автомобілю аж до повної його зупинки, хоча повинен був це зробити та мав таку технічну можливість, внаслідок чого передньою частиною свого автомобіля скоїв наїзд на пішоходів робітників комунального спеціалізованого монтажно-експлуатаційного підприємства м. Миколаєва ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , які знаходились на крайній лівій смузі проїзній частині пр. Центрального проводили дорожні роботи з нанесення горизонтальної дорожньої розмітки.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходи ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці пригоди.
Відразу після дорожньо-транспортної пригоди, водій ОСОБА_6 , не залишився на місці пригоди, не увімкнув аварійної сигналізації і не встановив знаку аварійної зупинки, не викликав швидкої медичної допомоги, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи підрозділ поліції, не очікував на їх прибуття та не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, їх огородження, організації об`їзду місця пригоди, достовірно знаючи, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілі ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 отримали тілесні ушкодження, завідомо усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілих, позбавлених можливості вжити заходів до самозбереження, в небезпечний для життя стан, будучи зобов`язаним надати потерпілим допомогу та реально маючи таку можливість, навмисно залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.
Отже у мотивувальній частині вироку суд зазначив формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини та мотивів. А тому є безпідставними доводи обвинуваченого про недотримання судом вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.
Обвинувачений вважає, що складання протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.09.2016 р. відсутність його та інших власників транспортних засобів при огляді автомобілів BMW 320, ГАЗ 52 з причепом п-2 та маркувальної машини НОМЕР_1 , без згоди їх власників, є істотним порушенням його права на захист та вимог п. 3 ст. 223 КПК України.
За положеннями п. 2 ч. 7 ст. 223 КПК України, обшук або огляд володіння особи здійснюється з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої дії. За участі певної особи, зокрема, обвинуваченого, мають здійснюватися слідчі (розшукові) дії, якщо вони проводяться за клопотанням зазначеної особи.
Огляд місцевості, приміщення, речей та документів, відповідно до вимог ст. 237 КПК України, слідчий, прокурор проводить з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення. Для участі в огляді можуть бути запрошеними потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий може запросити для участі в огляді спеціалістів.
За змістом ст. 233 КПК України, ніхто не має права проникнути до транспортного засобу особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті, в якій зазначено, що до постановлення ухвали слідчого судді увійти до іншого володіння особи слідчий має право у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна.
Як вбачається з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.09.2016 р., о 05.40 год., безпосередньо після того, як сталася дорожньо-транспортна пригода, слідчий СУ ГУ Національної поліції України в Миколаївській області провів огляд ділянки дороги пр. Центрального в районі перехрестя з вул. Фрунзе у м. Миколаєві у присутності понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , спеціалістів ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , експерта ОСОБА_29 . На вказаній ділянці дороги були виявлені автомобіль BMW 320 реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був відчинений и мав зовнішні пошкодження, автомобіль ГАЗ 52 реєстраційний номер НОМЕР_3 з причепом п-2 реєстраційний номер НОМЕР_4 , без пошкоджень та маркувальна машина НОМЕР_1 , яка мала зовнішні пошкодження, чотири трупа чоловіків. В даному випадку дії слідчого були спрямовані на огляд дорожньої ділянки, на якій безпосередньо відбулась дорожньо-транспортна пригода, на фіксування її обставин і наслідків та отримання доказів.
Право на захист полягає у наданні підозрюваному, обвинуваченому можливості подавати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, реалізовувати інші права, передбачені цим Кодексом.
На думку апеляційного суду порушень слідчим вимог п. 3 ст. 223 КПК України не вбачається, оскільки безпосередньо після вчинення дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений був відсутній на місці події, а в ході досудового розслідування незгоди з будь-якими даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.09.2016 р. чи неналежного фіксування слідчим обставин події не висловлював.
За наведеного, складання слідчим протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди за відсутністю обвинуваченого і без його та інших власників транспортних засобів згоди на огляд автомобілів не свідчить про порушення права обвинуваченого на захист.
Обвинувачений вважає, що висновки експерта МНДКЦ № 757 від 30.11.2016 р., № 756 від 31.10.2016 р., № 1798 від 01.11.2016 р., № 09-1-898 від 23.11.2016 р. проведені на підставі вилучених за списком, який складався до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.09.2016 р. речей є недопустимими, оскільки такий документ, як «Список речей, що були вилучені під час огляду місця ДТП від 15.09.16 р.», наявний в т. 1 а. 210 кримінального провадження не передбачений КПК України та іншими кримінальними процесуальними актами законодавства. Список не містить інформації якою особою проводилось вилучення, даних про кількість речей, опису процесу вилучення, яким засобами, як опечатувалось та запаковувалось та інших даних, відсутні підписи спеціалістів і експертів. Вказані порушення унеможливили неушкоджене збереження доказів та ідентифікування переданих речей на експертизу, а тому вилучені речі та проведені по ним експертизи не можуть бути визнані доказами у кримінальному провадженні.
Обов`язковим засобом фіксації любої слідчої дії є складання протоколу, заключна частина якого має міститися відомості про вилучені предмети. Інші засоби фіксації застосовуються на розсуд слідчого і слугують додатками до протоколу слідчої дії. Складання протоколу слідчої дії має на меті забезпечити можливість переконання в обґрунтованості та законності проведеної слідчої дії, отже правильно вирішити питання про допустимість отриманих при цьому доказів, закріпити знайдені данні шляхом фіксації їх самих, обставин їх знайдення та відомостей, які підтверджують достовірність доказів. Для цього у провадженні участь беруть поняті, які засвідчують правильність записів у протоколі своїми підписами. Протокол слідчої дії дозволяє визначити достовірність отриманих доказів.
Як вбачається з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.09.2016 р., в п. 17 зазначено, що до протоколу долучається окремий список вилучених речей, зміст якого засвідчений підписами слідчого та понятих.
І хоча протокол і не містить даних про те, як опечатувалось та запаковувалось вилучені речі, у висновках експерта МНДКЦ № 756 від 31.10.2016 р., № 757 від 30.11.2016 р. та № 1798 від 01.11.2016 р., відображені дані про те, що отримані на експертизу речі запаковані 15.09.2016 р., на пакувальних пакетах маються підписи слідчого та понятих. Щодо висновку № 09-1-898 від 23.11.2016 р., вихідними даними слугували 3 томи матеріалів кримінального провадження.
Отже протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.09.2016 р. хоча і містить певні недоліки, але їх наявність ніяким чином не вплинула на правильність висновку суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. До таких висновків апеляційний суд дійшов, враховуючи, що в основу вироку суд першої інстанції поклав лише належні та допустимі докази, зокрема показання обвинуваченого, потерпілих та свідків, які надані безпосередньо в суді. Крім того, висновки суду обґрунтовані письмовими доказами, які здобуті в порядку, передбаченому кримінально-процесуальним законом, зокрема даними, які встановлені при огляді місця дорожньо-транспортної пригоди, трупів загиблих осіб, тощо.
Наведене стосується і відсутності в протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.09.2016 р. інформації про те, яким фотоапаратом проводилось фотографування та його властивостей та зазначення послідовності дій, пов`язаних із проведенням замірів.
Обвинувачений вважає, що і протокол пред`явлення особи для впізнання від 15.09.2016 р. також є недопустимим доказом з огляду на те, що він складений з порушенням вимог ст. ст. 228, 231 КПК України, оскільки перед пред`явленням його для впізнання окремий протокол про наявність певних ознак, за якими його можливо впізнати не складався, крім того в протоколі не зазначено детальної сукупності ознак впізнання.
Під час судового засідання свідок ОСОБА_30 , за участю якої 15.09.2016 р. проводилось впізнання обвинуваченого, як чоловіка, який був за кермом пошкодженого автомобілю, вийшовши з автомобіля, став тікати і якого спіймали співробітники поліції, підтвердила свої показання, надані нею в ході пред`явлення особи для впізнання.
За наведеного, відсутність у протоколі пред`явлення особи для впізнання від 15.09.2016 р. даних про попереднє з`ясування у свідка прикмет особи, за якими її можливо впізнати, не є такою обставиною, що свідчить про недопустимість доказу, оскільки дані, що містяться в ньому свідок ОСОБА_30 безпосередньо підтвердила в судовому засіданні, а крім того, вони узгоджуються з іншими доказами кримінального провадження.
Разом з наведеним, слід зазначити, що під час розгляду справи у суді першої інстанції питання про недопустимість доказів а ні обвинувачений, а ні його захисник, не порушували.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вказує на те, що в діях його підзахисного відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки на момент його втечі з місця скоєння дорожньо-транспортної пригоди потерпілі вже не потребували медичної допомоги, та померли.
Однак, наведені доводи апелянта не заслуговують на увагу, та даним доводам була дана належна оцінка в ході судового розгляду, що вбачається з мотивувальної частини вироку суду.
Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_6 свідчить, що після зіткнення він вийшов з автомобілю, перебуваючи в шоковому стані. Не заперечував, що до потерпілих не підходив, що ставить під сумнів доводи апелянта з приводу того, чи міг останній знати, що всі четверо потерпілих на той момент вже померли та не потребували медичної допомоги. Злякавшись хлопців, що рухалися біля місця дорожньо-транспортної пригоди та зупинили автівку, він втік.
В своїх показаннях свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які перебували в салоні автомобіля обвинуваченого в момент дорожньо-транспортної пригоди підтвердили, що після дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений дістав свої речі з салону автомобіля та запропонував їм також втекти, на що вони відповіли відмовою та не послідували за ним.
Крім того, свідок ОСОБА_31 , яка працювала в кафе та вийшла на дорогу зразу після того, як почула стук на вулиці, підтвердила, що після дорожньо-транспортної пригоди водій вийшов з задимленого салону автомобіля, шукав там свої речі, а потім втік з місця події. Хлопці, які зупинилися на дорозі перевіряли стан потерпілих. Один з них підбіг до чоловіка, який лежав на дорозі, прощупав у нього пульс, та сказав що він вже мертвий. Після чого підійшов до чоловіків біля стовпа, у одного прощупувався пульс.
Так, вольовий момент вчинення злочину, передбаченого ст. 135 КК України, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними, але на кваліфікацію вони не впливають.
Поняття «завідомість» означає усвідомлення особою, яка чинить будь-яке діяння, певних фактів чи обставин, які випливають зі змісту кримінально-правової заборони залишення в небезпеці, та є ознакою, яка характеризує інтелектуальний момент умислу. В діях особи наявний склад злочину лише тоді, коли вона достовірно знала про небезпеку, що загрожує потерпілому, і про те, що вказана небезпека загрожує життю останнього. Тільки неусвідомлення особою небезпечного для життя стану безпорадної особи виключає кримінальну відповідальність за залишення в небезпеці.
Отже, відповідно до змісту диспозиції ст. 135 КК України, суб`єкт цього злочину має усвідомлювати: а) небезпечний для життя стан потерпілого; б) безпорадність особи, про яку даний суб`єкт повинен був піклуватися або яку поставив в небезпечний для життя стан; в) загроза життю виникла внаслідок поставлення його в небезпечний для життя стан суб`єктом злочину чи внаслідок подій або явищ, не пов`язаних з поведінкою винного; г) суб`єкт злочину має можливість надати необхідну потерпілому допомогу.
При цьому, моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за ст. 135 КК України. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.
Наведеними вище доказами достовірно встановлено, чого не заперечує і сам обвинувачений ОСОБА_6 , що після скоєння дорожньо-транспортної пригоди, він, достовірно знаючи, що такими своїми діями поставив потерпілих в небезпечний для життя стан, маючи можливість для надання допомоги, не виконав свого громадянського обов`язку, що покладав на нього закон і загальновизнані норми моралі: не переконався, чи потребують потерпілі допомоги, не викликав карету швидкої допомоги, а умисно залишив їх у небезпеці.
Тому, дії обвинуваченого цілком обґрунтовано були кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги осіб, які перебували в небезпечному для життя стані та які були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження, коли він сам поставив потерпілих в небезпечний для життя стан.
В апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника містяться аналогічні посилання щодо суворості призначеного ОСОБА_6 покарання.
Проте, аналіз матеріалів кримінального провадження та мотивувальної частини вироку суду свідчить про те, що судом була дана повна та об`єктивна оцінка обставинам вчинення кримінальних правопорушень та даним про особу обвинуваченого, обставинам, що пом`якшують та обтяжують покарання винного.
Так, призначаючи покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував те, що обвинуваченим вчинено тяжкий злочин та злочин невеликої тяжкості, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , а саме щире каяття, визнання провини, добровільне часткове відшкодування завданих збитків потерпілим, обставину, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліках Миколаївської обласної психіатричної лікарні № 1 та Миколаївського обласного наркологічного диспансеру не перебуває.
З врахуванням тяжкості та невідворотності наслідків, що настали від протиправних дій обвинуваченого, завдання смерті чотирьом особам, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про те, що виключно покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, тобто дотримався положень ст. ст. 65 67 КК України щодо врахування ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене обвинуваченому покарання є обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його пом`якшення, як того просять апелянти, апеляційний суд не вбачає.
Обвинувачений та його захисник, з посиланням на матеріальний стан обвинуваченого, в своїх скаргах просять зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь потерпілих.
Однак, наведені доводи апелянтів є безпідставними виходячи з наступного.
Рішення суду про визначення розміру моральної шкоди, завданої потерпілим, у вироку вмотивовано належним чином. При цьому, суд послався на характер та обсяг фізичних і душевних страждань потерпілих, їх тривалість, зменшення реалізації звичок, обсяг додаткових зусиль для організації життя, непоправність втрати, негативні наслідки.
З урахуванням викладеного, судом першої інстанції додержані вимоги ст. 23 ЦК України, а також роз`яснення, які містяться в п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. (з наступними змінами). Розмір визначеного судом першої інстанції відшкодування потерпілим моральної шкоди відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Відсутні підстави для зміни вироку в цій частині та зменшення зазначеного відшкодування, як того просять обвинувачений та захисник.
За таких обставин вимоги обвинуваченого та його захисника про зменшення суми стягнення моральної шкоди на користь потерпілих, є такими, що не підлягають задоволенню.
Що стосується вимог прокурора про необхідність скасування вироку суду першої інстанції та постановлення нового вироку у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступені тяжкості кримінальних правопорушень, а саме не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то вони є слушними.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом не застосовано закон, який підлягає застосуванню.
Так, з резолютивної частини вироку суду вбачається, що судом призначено обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі в межах, визначених санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, проте без призначення обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Санкцією ч. 3 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Дана санкція статті є безальтернативною в частині призначення додаткового покарання.
Поза увагою суду залишено те, що додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами.
Наведене свідчить про те, що судом першої інстанції безпідставно не було застосовано відносно обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а в даному випадку передбачене п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.
З урахуванням наведеного, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду скасуванню в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування судом першої інстанції закону, який підлягає застосуванню. Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягають.
Крім того, зі змісту ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.04.2017 року вбачається, що суд, на підставі положень ст. ст. 537 п. 14, 539 КПК України, постановив ухвалу про виправлення описок у вироку суду від 27.04.2017 р., вказавши про необхідність виправлення описок в резолютивній частині вироку, із призначенням обвинуваченому ОСОБА_6 обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
За положеннями ч. 1 ст. 379 КПК України, суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішення цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.
При цьому, описка це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу.
Однак, постановляючи ухвалу про виправлення описки від 27.04.2017 р., суд фактично вніс у вирок зміни в частині призначеного покарання, а саме, призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, яке не було призначене за вироком суду. Зазначене свідчить про те, що ухвалою суду фактично було змінено рішення в сторону погіршення становища обвинуваченого, що не входить до компетенції суду першої інстанції і не регулюється положеннями ст. 379 КПК України. Таким чином, ухвала суду про виправлення описки від 27.04.2017 р. постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону та підлягає скасуванню, а апеляційна скарга прокурора, подана на цю ухвалу, підлягає задоволенню.
Керуючись ч. 5 ст. 72 (в редакції ЗУ № 838-VIII від 26.11.2015 р., № 2046-VIII від 18.05.2017 р.), ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 419, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 задовольнити.
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2017 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання та ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27.04.2017 р., якою виправлено описку у цьому ж вироку скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК України покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки. Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк призначеного ОСОБА_6 покарання строк попереднього ув`язнення з 28.04.2017 р. по 20.06.2017 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21.06.2017 р. по 01.12.2017 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, роз`яснивши іншим учасникам судового провадження їх право на отримання в суді копії вироку.

Судді
_____________________ __________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3