АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 листопада 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
потерпілої ОСОБА_6
представника потерпілої ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Павлоград, Дніпропетровської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и л а :
Вказаним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року обмеженняволі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 2,3 ч. 1 ст. 76 КК України.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про процесуальні витрати.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 286 КК України, за таких обставин.

ОСОБА_9 18 серпня 2016 року, приблизно о 20 годині 45 хвилин, керуючи технічно-справним автомобілем «Daewoo Lanos» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 50 км/год. по проїзній частині вулиці Маршала Гречко зі сторони площі Інтернаціональної в напрямку проспекту Правди в місті Києві.
Рухаючись у вказаному напрямку, ОСОБА_9 наближався до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований по вулиці Маршала Гречко 4, в місті Києві. В`їжджаючи на даний нерегульований пішохідний перехід, ОСОБА_9 не урахував дорожгню обстановку, при наближенні до пішохідного переходу не зменшив швидкість, в результаті чого порушив Правила дорожнього руху України, а саме не виконав вимоги п. 1.5 Правил, відповідно до якого дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдати матеріальних збитків; п. 2.3(б) Правил, згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, та п. 18.1 Правил, відповідно до якого водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби, зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_10 виразились в тому, що він, керуючи технічно-справним автомобілем «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по проїзній частині вулиці Маршала Гречко зі сторони площі Інтернаціональної в напрямку проспекту Правди в місті Києві, не врахував дорожню обстановку, не зменшив швидкість, не зупинився, щоб надати дорогу пішоходу ОСОБА_6 , яка в цей час переходила проїжджу частину по пішохідному переходу справа наліво відносно руху водія, в результаті чого, ОСОБА_9 керованим транспортним засобом здійснив наїзд на останню.
Місцем дорожньо-транспортної пригоди є вулиця Маршала Гречко, 4, що є територією Подільського району міста Києва.
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи №1596/Е від 16 вересня 2016 року, спричинені тілесні ушкодження у вигляді: «підшкірна гематома скроневої ділянки справа, закрита травма лівої гомілки у вигляді перелому верхньої третини малогомілкової кістки з незначним зміщенням уламків та медіального виростка великогомілкової кістки, закрита травма грудної клітки у вигляді перелому дистального краю правої ключиці».

Морфологічні властивості виявлених переломів дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаних кісток, так і відновлення функції грудної клітки та лівої гомілки буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строк обчислювати тривалість розладу здоров`я. Вказані закриті травми за ступенем тяжкості відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я понад 21 добу.

Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що вони утворились внаслідок дії тупими предметами, могли утворитись в термін, вказаний в постанові, тобто 18 серпня 2016 року, при транспортній травмі (травма при зіткненні автомобіля, який рухався, з пішоходом) та вищезазначені ушкодження к мають ознак небезпеки для життя.
Порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_11 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Не погодившись з вказаним вироком суду першої інстанції, потерпіла ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді трьох років обмеження волі, або арешт строком на 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами до трьох років, посилаючись на неповноту судового розгляду у частині дослідження відомостей про особу обвинуваченого, та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Апелянт зазначала, що, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не врахував її думку щодо виду та міри покарання, та залишив поза увагою байдужу поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, який зник з місця дорожньо-транспортної пригоди та не намагався надати потерпілій допомогу на місці події, не відшкодував завдану злочином шкоду та не вчинив жодних дій, спрямованих на її відшкодування, не висловлював жаль з приводу вчиненого, не виявляв зацікавленість станом її здоров`я, та уникає контакту з потерпілою. На переконання апелянта, така поведінка обвинуваченого свідчить про відсутність у його діях ознак щирого каяття, а тому суд першої інстанції безпідставно визнав цю обставину як таку, що пом`якшує покарання.
Крім того, суд першої інстанції не врахував наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме вчинення злочину проти особи, яка досягла похилого віку, оскільки на день вчинення кримінального правопорушення, вона досягла 61-річного віку.
Зазначала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, мотивувавши його тим, що право керування для ОСОБА_12 є єдиним джерелом доходів, оскільки такий висновок не ґрунтується на наявних у справі доказах.
Не врахувавши вказані обставини, на думку апелянта, суд першої інстанції призначив обвинуваченому занадто м`яке покарання, та дійшов помилкового висновку про незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_6 ; вислухавши доводи потерпілої ОСОБА_6 , її представника ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_5 , які підтримали апеляційну скаргу потерпілої за наведених у ній обставин; обвинуваченого ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим, та просив залишити його без змін; повторно дослідивши обставини кримінального провадження в частині даних, що стосуються особи обвинуваченого, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_8 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінальних правопорушень та підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами, кожному з яких судом першої інстанції надано оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з токи зору достатності та взаємозв`язку, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, та детально викладені у вироку.

При цьому фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_8 та юридична кваліфікація його дій будь-ким із учасників судового розгляду, у тому числі і потерпілою, не оспорюються, а тому відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом розгляду апеляційної інстанції.
Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 та правову кваліфікацію дій, вчинених останнім за ч. 1 ст. 286 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.

Доводи, наведені у апеляційній скарзі потерпілої щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими, виходячи з наступного.
Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який у силу ст. 89 КК України раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину, працює, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, та у відповідності до вимог закону, призначив йому покарання у виді обмеження волі.

Разом з тим, визнавши ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочину невеликої тяжкості, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, без законних підстав застосував до обвинуваченого положення ст.ст. 75, 76 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, та не призначивши додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Так, врахувавши визнання обвинуваченим винуватості у вчиненому, конкретні обставини кримінального правопорушення, та особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, та призначення йому покарання з урахуванням вимог ст. 75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Крім того, мотивуючи висновок щодо не призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді

позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, суд першої інстанції виходив з характеру та наслідків порушень ОСОБА_8 Правил дорожнього руху, доводів обвинуваченого про намір відшкодувати потерпілій заподіяні збитки, та використання ним транспортного засобу як єдиного джерела доходу.

Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції погодитись не може, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Згідно абзацу 2 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Санкцією частини 1 статті 286 КК України за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та

2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання

про доцільність застосування до винного додаткового покарання -

позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати

посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи

експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Постановляючи вирок, суд першої інстанції не навів достатніх та об`єктивних мотивів щодо обґрунтування свого рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 зі звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, та без призначення йому передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Між тим, вирішуючи питання про застосування ст. 75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Так, судом першої інстанції не надано належної оцінки встановленим судом конкретним обставинам події, способу та характеру вчинення кримінального правопорушення, аналізу особи винного як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, наслідкам, що настали унаслідок вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення у виді заподіяння потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, характеру та мотиву допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.
Судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений вчинив злочини у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, які мають підвищену суспільну небезпеку та створюють загрозу життю та здоров`ю населення.
У порушення вимог ст. 65 КК України, суд першої інстанції не врахував конкретні обставини провадження, які свідчать про те, що ОСОБА_8 допустив одночасне порушення декількох пунктів Правил, унаслідок чого здійснив наїзд на пішохода, який призвів до спричинення останньому середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
У матеріалах кримінального провадження відсутні дані про наявність на утриманні у обвинуваченого малолітньої дитини, а тому суд першої інстанції безпідставно послався на вказану обставину при призначенні йому покарання.

Крім того, обгрунтованими є доводи апеляційної скарги потерпілої про помилкове врахування судом першої інстанції щирого каяття обвинуваченого як обставини, яка пом`якшує покарання.
Щире каяття вважається тоді, коли воно грунтується на критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і щирому її осуді, а так само, визнанні провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася.

Даних про таку поведінку обвинуваченого, та вищенаведену оцінку ним своїх дій, матеріали кримінального провадження не містять.

У матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про відшкодування обвинуваченим заподіяної потерпілому шкоди.

Висловлений обвинуваченим у суді першої інстанції намір відшкодувати у майбутньому потерпілій заподіяну шкоду, не свідчить про наявність у його діях ознак щирого каяття та бажання виправити наслідки вчиненого правопорушення, а тому безпідставно врахований судом першої інстанції при прийнятті рішення про не призначення обвинуваченому додаткового покарання.

Крім того, як убачається з п. 6 ч. 1 ст. 67 КК України, вчинення злочину щодо особи похилого віку визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

Згідно ст. 10 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в України" "3721-XII від 16 грудня 1993 року, громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку.

У відповідності до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09 липня 2003 року, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час вчинення кримінального правопорушення - 18 серпня 2016 року виповнилось 61 рік, однак суддя місцевого суду при призначенні обвинуваченому покарання залишив поза увагою вказану обставину, та не визнав її як таку, яка обтяжує покарання.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 із застосуванням статті 75 КК України від відбування призначеного йому судом першої інстанції покарання з випробуванням, та не призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк є таким, що пов`язане з неправильним застосуванням кримінального закону, повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню ним нових злочинів.
У зв`язку з цим, у суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не було підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування покарання у виді обмеження волі, та не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, а тому вирок суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409; п. 2 ст. 413; ст. 414 КПК України в частині застосування ст.ст. 75, 76 КК України підлягає скасуванню з постановленням за правилами пунктів 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку.
Призначаючи ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, колегія суддів апеляційного суду враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України, вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення класифікується як злочин невеликої тяжкості.

ОСОБА_8 одружений, у силу ст. 89 КК України раніше не судимий, за даними облікової інформації на обліку у лікаря-нарколога не перебуває /а.с.к.п. 62/, за місцем проживання характеризується посередньо /а.с.к.п. 65/.

Обставин, що пом`якшують покарання, колегією суддів не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання, колегією суддів визнається вчинення злочину щодо особи похилого віку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає необхідним призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі, у середніх межах санкції, передбаченої вказаною статтею, та призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

При призначенні обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк, суд апеляційної інстанції враховує наслідки вчиненого ОСОБА_8 злочину, а саме заподіяння потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що призвело до тривалого розладу здоров`я потерпілої, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до злочину та його поведінку після вчинення злочину, який не вибачився перед потерпілою, та не відшкодував заподіяну шкоду.
Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

При цьому колегія суддів враховує, що в апеляції потерпілої ОСОБА_6 не наведено переконливих доводів про необхідність призначення обвинуваченому як основного, так і додаткового покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у максимальних межах, визначених санкцією цієї статті, а томуапеляційна скарга потерпілої ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково.

Строк відбування покарання обвинуваченому слід рахувати з моменту затримання обвинуваченого у порядку виконання вироку суду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу потерпілої такою, що підлягає задоволенню частково.

Керуючись статтями 373, 374, 404, 405, п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ст. 413, пунктами 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Подільського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту затримання обвинуваченого у порядку виконання вироку суду.

Призначене ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки виконувати самостійно.

У решті вирок Подільського районного суду м. Києва від 30 січня 2017 року залишити без зміни.

Вирок Апеляційного суду м. Києва набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженому, який перебуває під вартою, - у той самий строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

__________________ ____________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3