Постанова
Іменем України

19 квітня 2018 року
м. Київ
справа № 758/1509/16-к
провадження № 51-2138км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника

ОСОБА_6 на вирок Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008911, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Коцюбинська м. Ірпеня Київської області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 7 лютого 2012 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 16 травня 2013 року ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 8 травня 2013 року у зв`язку із захворюванням на тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, призначеного зазначеним вироком суду,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Подільського районного суду м. Києва від 8 вересня 2016 року

ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК, а саме: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти ці органи про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися до них для реєстрації. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково й постановлено стягнути на її користь з засудженого грошові кошти в сумі 10 173 грн 66 коп. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 01 грудня 2015 року, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_9 , матеріали щодо якого виділені в окреме провадження, з метою крадіжки проникли до будинку АДРЕСА_2 . За попередньою домовленістю, ОСОБА_9 вийшов на вулицю спостерігати за навколишньою обстановкою, щоб в разі появи сторонніх осіб попередити про це ОСОБА_7 , у той час як останній, зламавши нижній замок вхідних дверей, проник до квартири АДРЕСА_3 , звідки повторно таємно викрали належне ОСОБА_8 майно на загальну суму 142 083 грн 33 коп.
Апеляційний суд м. Києва 28 квітня 2017 року частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, визнав наявність в діях ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК кваліфікуючої ознаки як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому покарання й ухвалив новий, яким призначив покарання йому

за ч. 3 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки. А також в порядку ч. 2 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) змінив зазначений вирок, виключивши з мотивувальної частини вказівку на вчинення злочину ОСОБА_7 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 , зазначивши, що засуджений вчинив кримінальне правопорушення з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження. В решті вирок залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить вирок місцевого суду залишити без змін, а вирок апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у цьому суді. На думку скаржника, апеляційний суд всупереч вимогам ст. 65 КК повною мірою не врахував ступінь суспільної небезпеки, тяжкість вчиненого злочину, особу винного, який має на утриманні трьох дітей та хворого батька, стан його здоров`я, та повне відшкодування шкоди, завданої потерпілій. Крім того вважає, що відповідно до наданих в суді показань ОСОБА_7 , останній визнав вину у вчиненому злочині, однак не погодився з кваліфікуючою ознакою за попередньою змовою групою осіб, вказав, що діяв самостійно.

До початку касаційного розгляду кримінального провадження захисник

ОСОБА_6 уточнила свої вимоги, просила змінити вирок апеляційного суду, застосувавши до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК, а також просила змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із тримання під вартою.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги сторони захисту і просила залишити вирок апеляційного суду без змін як законний та обґрунтований.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому діяння ґрунтується на доказах, досліджених судом першої інстанції у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК.
Відповідно до ст. 349 КПК суд має право визначити обсяг і порядок дослідження доказів. Як передбачено ч. 3 цієї статті суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини справи в апеляційному порядку.
Як убачається з матеріалів справи, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_7 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину повністю, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті та погодився на скорочений порядок дослідження доказів, передбачений ч. 3 ст. 349 КПК. При цьому суд переконався у правильності розуміння засудженим змісту обставин провадження, у добровільності його позиції, а також роз`яснив обвинуваченому, що він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Вищезазначене підтверджується записом у журналі судового засідання від 08 вересня 2016 року (т. 1 а. к. п. 132), так і на технічному носії інформації, на якому зафіксовано судовий процес у суді першої інстанції.

Отже, доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не погодився з кваліфікацією його дій за ч. 3 ст. 185 КК за кваліфікуючою ознакою за попередньою змовою групою осіб, є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження.
Твердження сторони захисту про суворість призначеного апеляційним судом засудженому покарання Суд вважає необґрунтованими.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Застосований захід примусу має найбільше сприяти досягненню передбаченої ч. 2 ст. 50 КК мети покарання виправленню засуджених та попередженню нових злочинів.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд дотримався наведених вимог закону при призначенні

засудженому покарання.
Так, ухвалюючи вирок у частині призначеного ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, оскільки суд першої інстанції не навів у вироку переконливих доводів на підтвердження ухваленого рішення.
Водночас апеляційний суд правильно вказав, що місцевий суд повною мірою не врахував обставини вчинення злочину, роль та ступінь участі ОСОБА_7 при скоєнні кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також не взяв до уваги те, що засуджений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, відбував покарання у виді позбавлення волі і після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став і знову вчинив аналогічне кримінальне правопорушення.
При цьому, призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, характер та мотиви вчинення злочину, а також дані про його особу, як раніше неодноразово судимого за вчинення корисливих злочинів, такого, що у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, перебуває на обліку у фтизіатра, врахував стан його здоров`я, те, що він страждає на тяжкі захворювання, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, за місцем роботи характеризується позитивно, зважив також на стан здоров`я його батьків, які страждають на тяжкі захворювання. За відсутності обтяжуючих покарання обставин апеляційний суд врахував пом`якшуючі його обставини, щире каяття, відшкодування завданого збитку.
Суд також зважив на конкретні обставини кримінального правопорушення, дані, які характеризують його особу, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та обґрунтовано призначив ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК покарання із застосуванням ст. 69 КК, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті за цей злочин.
З огляду на наведене, Суд вважає, що покарання, призначене засудженому апеляційним судом, за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав для визнання його явно несправедливим унаслідок суворості суд касаційної інстанції не вбачає.
Що стосується вимог касаційної скарги про зміну запобіжного заходу щодо засудженого, то розгляд цих питань не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Рішення суду апеляційної інстанції про виключення з мотивувальної частини вироку місцевого суду вказівки на вчинення злочину ОСОБА_7 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 та врахування того, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення з особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, повною мірою узгоджується з кримінальним процесуальним законом.
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено, а тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду м. Києва від 28 квітня 2017 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню

не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3