Справа № 140/863/17
Провадження №11-кп/772/171/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 січня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження, внесене 14.01.2017 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000027, за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_9 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 19.10.2017, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Брацлав Немирівського району Вінницької області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , українця, громадянин України, з середньою освітою, непрацюючого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді шести років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 14.01.2017.

На підставі ст. 72 КК України в редакції, яка діяла на час скоєння ОСОБА_7 злочину, зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_7 час його попереднього ув`язнення з 14.01.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_7 залишено попередній утримання під вартою.

Речові докази по справі вирішено знищити.

Судом визнано доведеним, що 14.01.2017 близько 02:00 год. неподалік приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташоване по АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час суперечки із ОСОБА_10 , що виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з приводу подальшого проведення відпочинку, з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, із прикладенням значної фізичної сили, умисно наніс ОСОБА_10 близько п`ятнадцяти ударів в область обличчя та тулуба, спричинивши при цьому тілесні ушкодження у вигляді синців, забійної рани, крововиливів на слизовій оболонці верхньої та нижньої губи, на слизовій оболонці правої та лівої щоки, на внутрішній поверхні м`яких тканин голови, що мають ознаки легких тілесних ушкоджень; закритих переломів 3,4 ребер справа по середньо ключичній лінії та 9,10 ребер зліва по задне-підпахвинній лінії, крововиливи в м`які тканини грудної клітки та під пристінкову плевру на місці переломів ребер, що мають ознаки середніх тілесних ушкоджень; багатоуламкового перелому кісток носа, хрящів та перетинки з ушкодженням судин носа, які викликали масивну носову кровотечу з послідуючою аспірацією вдиханням кров`ю дихальних шляхів, що супроводжувалось розвитком механічної асфіксії внаслідок стороннього тіла крові в дихальних шляхах гортані трахеї та бронхах, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та спричинили загрозливі для життя явища в момент їх заподіяння та смерть ОСОБА_10 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 13 від 03.02.2017 та додаткової судово медичної експертиз № 60 від 22.03.2017 смерть ОСОБА_10 наступила внаслідок багато уламкових переломів кісток та хрящів носа, перетинки з ушкодженням судин носа, що супроводжувалось масивною носовою кровотечею з послідуючою аспірацією вдиханням крові в дихальні шляхи гортань, трахею та бронхи, наявність стороннього тіла, кров в дихальних шляхах гортані, трахеї, бронхах, що і призвело до механічної асфіксії, перешкоджанням попадання повітря в дихальні шляхи та легені, з подальшим порушенням дихання і серцевої діяльності.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано та незаконно призначив м`яке покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , зокрема прокурор вважає, що районний суд при призначенні виду покарання не надав належної оцінки особі обвинуваченого, безпідставно врахував пом`якшуючу обставину щире каяття.

Прокурор стверджує, що внаслідок формального підходу суд дійшов помилкового висновку щодо застосування положень ст. 69 КК України. Вважає, що дане рішення не відповідає принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання.

Адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України закрити в зв`язку з відсутністю в його діях складу даного злочину, вважати ОСОБА_7 винним за ст. 116 КК України та призначити йому покарання по даній статті у виді 3 років позбавлення волі. Вказує, що стан ОСОБА_7 в момент заподіяння тілесних ушкоджень характеризувався саме сильним душевним хвилюванням, що виникло раптово внаслідок тяжкої образи з боку потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, виступ адвоката ОСОБА_8 на підтримку своєї апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та адвоката задоволенню не підлягають з наступних підстав.

За змістом положень ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Викладені у вироку суду першої інстанції висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а саме у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ґрунтуються на сукупності зібраних, взаємоузгодженими між собою та досліджених судом доказах, які є правильними і відповідають фактичним обставинам справи.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час досудового розслідування і в судовому засіданні не допущено порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку (ч. 2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 як і на правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК України.

При призначенні покарання суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України врахував те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких, обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття, його стан здоров`я, обставину, яка обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до фактичних обставин даної справи, а також конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення - мотив, спосіб, знаряддя вчинення злочину, кількість та характер спричинених тілесних ушкоджень, ставлення обвинуваченого до скоєного, його стан здоров`я (відсутність однієї нирки та наявність складного хронічного захворювання печінки), понесення витрат на поховання потерпілого за рахунок членів сім`ї обвинуваченого, а також наявність пом`якшуючої обставини, колегія суддів вважає, що районний суд обґрунтовано застосував щодо обвинуваченого положення ч. 1 ст. 69 КК України, призначивши більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, у виді позбавлення волі на строк 6 років, яке буде достатнім для його виправлення та перевиховання.

Таке рішення буде відповідати цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді 6 років позбавлення волі судом не достатньо враховано особу обвинуваченого та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження, зокрема із оскаржуваного вироку районного суду, обставини, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, як на такі, що їх не достатньою мірою враховано при призначенні покарання, судом першої інстанції враховані.

Доводи адвоката ОСОБА_8 про наявність в діях ОСОБА_7 необережності у формі злочинної недбалості, вчинення злочину в стані сильного душевного хвилювання та перекваліфікацію його дій зі ст. 121 ч. 2 КК України на ст. 116 КК України є безпідставними та необґрунтованими.

Сильним душевним хвилюванням (фізіологічним афектом) є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко і бурхливо, та певною мірою впливає на здатність особи усвідомлювати свої дії і керувати ними. Така особа є, по суті, обмежено осудною.

Таким, що виник раптово, визнається стан сильного душевного хвилювання, процес виникнення і протікання якого характеризується неочікуваністю, миттєвістю, бурхливістю, швидкоплинністю.

Суб`єктивна сторона характеризується прямим або непрямим умислом. Психічне ставлення особи при вчиненні цього злочину характеризують дві особливості: 1) умисел завжди є таким, що раптово виник, і афектованим; 2) емоційний стан винної особи характеризується сильним душевним хвилюванням, що певною мірою знижує її здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 100 ОСОБА_7 перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. Під час проведення даної експертизи ОСОБА_7 не заявляв про стан сильного душевного хвилювання, визнавав себе винним. В ході досудового розслідування надавав послідовні покази щодо обставин вчинення ним злочину, кількість нанесених ним ударів потерпілому.

Міркування захисника ОСОБА_8 про визнання вини ОСОБА_7 та перебування ОСОБА_7 в стані сильного душевного хвилювання має суттєві недоліки. Поняття стан сильного душевного хвилювання є кримінально-правовим і його виникнення пов`язується законодавцем із певними протиправними чи аморальними діяннями потерпілого. З психологічного погляду немає жодного значення чим було обумовлено виникнення афекту, фізіологічного афекту чи будь-якої іншої сильної емоції, яка зменшує здатність особи усвідомлювати свої діяння та (або) керувати ними. Тому вказувати на те, що емоція, афект чи фізіологічний афект відповідатиме стану сильного душевного хвилювання як кримінально-правовому поняттю лише тоді, коли вказані психічні стани були обумовлені протиправною чи аморальною поведінкою потерпілого, неправильно.

Оскільки емоції, які переніс обвинувачений за своєю силою суттєво не порушили психічну діяльність та не призвели до того, що ОСОБА_7 втратив здатність повною мірою усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними, доводи адвоката ОСОБА_8 щодо перекваліфікації дій зі ст. 121 ч. 2 КК України на ст. 116 КК України колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу та не підлягають задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та адвоката та скасування вироку суду першої інстанції - відсутні.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 19.10.2017щодо ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 121 КК України без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом.
Суддя: