АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/1549/2017 Головуючий у І-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження № 0009879 відносно обвинуваченої за ч.1 ст. 286 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Донецька

Зареєстрованої в АДРЕСА_1 , проживаючої

в

АДРЕСА_2 , раніше не судимої

за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 та заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8

представника потерпілої ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченої ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_6 обов`язки протягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти зазначений орган про зміну місця проживання і роботи, періодично з`являтися на реєстрацію.

Цивільний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 3213,99 грн. на відшкодування майнової шкоди та 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Вироком суду ОСОБА_6 визнана винною у тому, що вона 08 жовтня 2016 року о 18 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21130» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по мокрому, чистому дорожньому покритті правої смуги руху по вул. Васильківській, біля буд. № 19/15 в м. Києві в напрямку пл. Голосіївської, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, була неуважною, відповідно не зреагувала на зміну дорожньої обстановки, перед нерегульованим пішохідним переходом, перед яким зменшив швидкість та зупинився попутний транспортний засіб, водій якого рухався в лівій смузі руху, в порушення п.п.2.3 «б», 18.1 ПДР України, не зупинилась та не надала дороги пішоходу, виїхала на пішохідний перехід, де вчинила наїзд на потерпілу ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину та яка внаслідок даної ДТП отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад її здоров`я на строк понад 21 добу.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить змінити вирок суду і не призначати їй додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та зменшити розмір стягнутої судом моральної шкоди до 15 000 грн.

Вказує, що правопорушення вона вчинила не навмисно, а сума у 50 000 грн. для неї є надмірною, оскільки у неї на утриманні знаходиться недієздатний батько, у зв`язку з чим вона не працює.

Також просить не позбавляти її права керування, оскільки вона до адміністративної відповідальності ніколи не притягувалась, а транспортний засіб їй потрібен для того, щоб возити батька по лікарнях на обстеження та процедури. Батько має статус переселенця із зони АТО, а тому його треба возити до Пенсійного фонду та Ощадбанку для ідентифікації, інакше він не зможе отримувати пенсію.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині визначення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України та ухвалити новий вирок, яким на підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки протягом іспитового строку не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання і роботи, періодично з`являтися на реєстрацію. В решті вирок суду залишити без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 представник потерпілої ОСОБА_9 вказує, що ОСОБА_6 не навела належних та допустимих доказів на підтвердження надмірного та безпідставного завищення судом першої інстанції розміру відшкодування моральної шкоди, а отже її апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Також зазначає, що потерпіла потребує коштів на проведення оперативного втручання з приводу пошкодженого меніску колінного суглобу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін кримінального провадження, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України за обставин викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України і ніким з учасників судового провадження не оспорювалися раніше і не оспорюються тепер, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.
За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього рухуособою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілійтілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, є правильною.
Покарання ОСОБА_6 призначено судом у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винної та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, і є правильним.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про неправильне застосування судом ст. 76 КК України.

Так, 05.02.2015 Верховною Радою України прийнято Закон України «Про пробацію» № 160-VІІІ, який набув чинності 27.02.2015 та згідно прикінцевих положень цього закону введений в дію через шість місяців з дня набрання ним чинності.

У подальшому, Законом України від 07.09.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених № 2490а, який набрав чинності 08.10.2016, статтю 76 КК України, а саме ч.2 п.2 викладено в редакції: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Втім, суд першої інстанції при ухваленні вироку ОСОБА_6 та застосуванні до неї ст. 76 КК України поклав на останню обов`язки, які на даний час не передбачені законом, а саме, не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, що підлягає зміні апеляційним судом.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 щодо зменшення стягнутої з неї суми моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_11 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції врахував понесені потерпілою страждання від ДТП, отримані тілесні ушкодження у вигляді розривів передньої хрестоподібної зв`язки, заднього рога медіального меніску ІІІ ступеня, та прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення на користь потерпілої суми у розмірі 50 000 грн., а не суми в розмірі 70 000 грн., як просила потерпіла, і з цим колегія суддів погоджується.

Щодо заявленого обвинуваченою ОСОБА_6 клопотання про застосування до неї п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки вона вчинила правопорушення, яке не є тяжким чи особливо тяжким і є таким, яке скоєно за необережністю, має батька 1937 року народження, у якого інших працездатних дітей немає, то на думку колегії суддів воно підлягає задоволенню.

Так, відповідно до п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», який набув чинності 07 вересня 2017 року, підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.

ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, та має батька ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у якого інших працездатних дітей немає.

Під дію ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», яка обмежує коло осіб до яких може бути застосовано амністію, ОСОБА_6 не підпадає.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання ОСОБА_6 , звільнивши її від відбування основного та додаткового покарання, призначеного вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року, на підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року відносноОСОБА_6 змінити в частині покладення на неї обов`язків протягом іспитового строку та на підставі п.2 ч.2 ст. 76 КК України покласти на неї обов`язок не виїзжати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Клопотання обвинуваченої ОСОБА_6 про застосування до неї Закону України «Про амністію у 2016 році» задовольнити.

Звільнити ОСОБА_6 від відбування основного та додаткового покарання, призначеного вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року, на підставі п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Касаційна скарга може бути подана до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді _______________ _______________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4