АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/664/18 Справа № 203/3947/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 квітня 2018 року м. Дніпро
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря : ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000405 від 20 квітня 2015 року за апеляційними скаргами: захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2017 року, відносно:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м. Дніпро, маючого неповну середню освіту, розлученого, не працюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,

за участю учасників судового провадження:
обвинуваченого: ОСОБА_7
захисника: ОСОБА_6
прокурора: ОСОБА_9
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2017 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 10 років.
Відповідно до положень ч.5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі починаючи з 20 квітня 2015 року до набрання вироком законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати на залучення експертів для проведення експертиз у кримінальному провадженні на загальну суму 1259 гривень 04 копійки.
Долю речових доказів вирішено згідно ст. 100 КПК України.
Згідно вироку, ОСОБА_7 20.04.2015 року близько о 01-00 години знаходився в кухонній кімнаті за місцем мешкання свого знайомого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , з яким вживав спиртні напої. На ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ними виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_7 , намагаючись заспокоїти ОСОБА_10 , збив з ніг та повалив на підлогу останнього.
Після чого, продовжуючи словесну сварку, ОСОБА_7 сумісно з ОСОБА_10 , перейшли до зали, і у цей час ОСОБА_10 з кухонної кімнати взяв кухонний ніж тримаючи його у правій руці, не висловлюючи при цьому жодних погроз у бік ОСОБА_7 . В ході продовження словесної сварки у ОСОБА_7 раптово виник злочиний умисел, направлений на вбивство, тобто протиправне заподіяння смерті іншій людині ОСОБА_10 .
Реалізуючи свій злочиний умисел, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи свої злочині наміри, діючи умисно, бажаючи настання смерті ОСОБА_10 , перехопивши ніж з правої руки ОСОБА_10 в свою праву руку, спричинив потерпілому ОСОБА_10 один удар кухонним ножем в життєво важливий орган в ділянку грудної клітини зліва.
Своїми умисними злочинними діями, направленими на вбивство, ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_10 , згідно з висновком судово медичної експертизи № 515/ЛЕ/133 від 19.05.2015, тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото різаного поранення у грудну клітку зліва, з ушкодженням лівої легені та серця, садна смугастої форми на лобі, посередині, садна невизначної форми на лобі справа.
Ушкодження у вигляді проникаючого колото різаного поранення грудної клітини з ушкодженням лівої легені та серця що є небезпечним для життя в момент отримання і відноситься до тілесних ушкоджень тяжкого ступеня та знаходиться у причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .
Ушкодження у вигляді садна на лобі відноситься до легких тілесних ушкоджень.
Смерть ОСОБА_10 настала 20.04.2015 близько о 01 години 20 хвилин в квартирі АДРЕСА_3 від проникаючого колото різаного поранення грудної клітини зліва, з ушкодженням лівої легені та серця, яке ускладнилося гострою крововтратою.
На підставі викладеного, ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, яке виразилося у вчиненні вбивства, тобто умисного противоправного заподіяння смерті іншій людині.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок скасувати та направити матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд.
Обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції упереджено ставиться до показів свідків та його показів у зв`язку з чим, ухвалив вирок який не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення. Оскільки на думку обвинуваченого конфлікт, який виник між потерпілим ОСОБА_10 суд першої вважає малозначним. ОСОБА_7 вважає висновки суду упередженими.
Разом з тим, в апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що потерпілий ОСОБА_10 раніше неодноразово судимий та після вживання алкогольних напоїв становиться агресивним, про що свідчать покази свідків.
Крім того, обвинувачений зазначає, що при ухваленні вироку, суд першої інстанції зазначив обтяжуючою обставиною алкогольне сп`яніння, однак в матеріалах справи відсутні документи які б підтверджували даний стан на момент вчинення кримінального правопорушення.
Обґрунтовуючи свою позицію обвинувачений зазначає, що на момент конфлікту захищався від агресивної поведінки ОСОБА_10 , та в нього був відсутній умисел на спричинення тілесних ушкоджень.
В доповненні до апеляційної скарги обвинувачений просить вирок скасувати та направити матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд, зазначивши суду першої інстанції про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого за ст. 118 КК України.
В доповненні до апеляційної скарги обвинувачений звертає увагу на покази потерпілої ОСОБА_12 , яка просила не притягати ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності оскільки він захищався від потерпілого ОСОБА_10 .
Також в доповненні обвинувачений приділяє увагу характеристикам потерпілого, який за місцем проживання характеризується негативно, зловживав алкоголем, та здійснював насилля у сім`ї та порівнює зі своєю позитивною характеристикою.
Обґрунтовуючи свою позицію обвинувачений зазначає, що на момент конфлікту ніж знаходився у нього в правій руці, однак він не є «правшею» та на момент конфлікту знаходився в стресовій ситуації,однак, на його думку, суд першої інстанції не надав належної оцінки даному факту. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги тілесні ушкодження, які наніс йому потерпілий в момент конфлікту.
Апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що матеріали кримінального провадження мають протиріччя оскільки дві експертизи проведені в рамках кримінального провадження стосовно знаходження потерпілого на момент нанесення тілесних ушкоджень, мають розбіжності. Крім того апелянт звертає увагу, що два експерти надали різні покази стосовно розміщення раньового каналу потерпілого ОСОБА_10 , у зв`язку з чим, на його думку, суд першої інстанції обрав найбільш обвинувальний висновок з метою притягнення до більш суворої відповідальності.
Обвинувачений в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що прохав свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 викликати швидку з метою надання допомоги потерпілому, оскільки був у шоковому стані та не міг власноручно викликати швидку. Даний факт на думку обвинуваченого свідчить про бажання допомогти потерпілому, однак суд першої інстанції не врахував даний факт, як пом`якшуючу обставину.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати та направити матеріали кримінального провадження на новий розгляд у суді першої інстанції.
На думку захисника вирок суду першої інстанції ґрунтується на недопустимих доказах, з матеріалів кримінального провадження та вироку убачається, що винуватість ОСОБА_7 підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема: протоколами слідчого експерименту від 25.03.2016 та 28.03.2016 з СД диском, за участі обвинуваченого та потерпілої; висновком судово-медичної експертизи №137 від 01.08.2016 року.
Обґрунтовуючи свою позицію захисник зазначає, що докази які містяться у протоколах проведення слідчих експериментів мають бути визнані недопустимими в даному кримінальному провадженні, оскільки у вищезазначених протоколах слідчих експериментів відсутні описові частини та хід слідчих експериментів було зафіксовано на оптичні диски , які в силу ч.2 ст.240 КПК України і п.3 ч.2 ст. 105 КПК України є лише додатками до протоколів і не можуть замінювати самі протоколи або їхні частини.
На думку захисника вище вказані протоколи складені з порушеннями вимог ст.240 КПК України тобто докази, які містяться в цих протоколах, отримані з порушенням порядку, встановленому КПК України.
Крім того сторона захисту звертає увагу, що до суду надавалось клопотання про визнання доказів, які містяться у протоколах слідчих експериментів недопустимими, однак в порушення вимог ч.2 ст.89 КПК України суд розглянув клопотання в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку.
Сторона захисту вважає, що висновок судово-медичної експертизи №137 від 01.08.2016 року потрібно визнати не допустимими, оскільки відповідно до ч.5 ст. 101 КПК України висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими.
Однак висновок судово-медичної експертизи №137 від 01.08.2016 року ґрунтується на доказах, що мають бути визнані недопустимими і які містяться в протоколах слідчих експериментів від 25.03.2016 та 28.03.2016 за участі обвинуваченого та потерпілої оскільки зазначена судова експертиза була призначена для перевірки відомостей, містяться в протоколах проведення цих слідчих експериментів, ці протоколи вивчалися експертами.
В апеляційній скарзі захисник посилається на п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997р. «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» та зазначає що експерти вийшли за межі своїх повноважень, оскільки відповідно до ч. 1 ст.242 КПК України не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права. Однак експерти в своєму висновку «призначили» ОСОБА_11 нападником, чим з`ясували питання права.
Крім того, в своєму висновку експерти вказали версію прогнозованих обставин поранення потерпілого ОСОБА_15 , з приводу якої їм не були поставлені питання. В свою чергу, в силу ст. 13 закону України «Про судову експертизу» судовий експерт має право вказувати у висновку експерта на виявлені в ході проведення судової експертизи факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені питання. У зв`язку з чим, експерти не мали права в своєму висновку вказувати версію прогнозованих обставин поранення потерпілого ОСОБА_15 з приводу якої їм не були поставлені питання.
Крім того сторона захисту звертає увагу на неповноту судового розгляду, оскільки суд першої інстанції відхилив клопотання сторони захисту про призначення повторної судово - медичної експертизи, оскільки надані висновки експертів мають істотні порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи, оскільки допущенні порушення з боку експертів призвели до обмеження прав обвинуваченого.
Також експертами не було враховано, положення рук ОСОБА_11 в момент, коли він вставав з ліжка, тобто не було враховано, що він міг опиратися своєю правою рукою або двома руками на ліву руку ОСОБА_15 , якою він утримував ніж. Разом з цим не враховано траєкторія та кут руху тулубу ОСОБА_11 в момент коли він вставав з ліжка.
Апелянт в апеляційній скарзі звертає увагу, що у висновку експерта зазначено, раньовий канал, який іде горизонтально, знизу-уверх, зліва направо.
Крім того, в матеріалах справи є акт судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_15 №515/Л, де експерт досліджував безпосередньо труп ОСОБА_15 , в якому зазначено, що «раньовий канал іде горизонтально».
У висновку експерта вказано, що «в момент заподіяння рани обуховий край був зорієнтований праворуч-донизу, наближено на «8» годин, а лезовий край клинка був звернений ліворуч-уверх на «2» години умовного циферблату годинника».
Разом з цим, 8 годин умовного циферблату годинника знаходиться не праворуч, а ліворуч, а 2 години умовного циферблату годинника знаходиться не ліворуч, а праворуч.
В апеляційній скарзі захисник зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам кримінального провадження, у вироку зазначено, «що обвинувачений з достатньою силою наніс удар ножем потерпілому з подальшим ушкодженням грудної клітини, що є життєво важливим органом що свідчить, що обвинувачений діяв з умислом на позбавлення життя». Однак судом не враховано, що раньовий канал складає 5-7см при довжині клинка 16см, тобто клинок зайшов в тіло потерпілого ОСОБА_15 на 1 /3 своєї довжини.
Мотивуючи свою позицію захисник зазначає, що суд першої інстанції належним чином не взяв до уваги покази ОСОБА_12 яка показала, що ОСОБА_15 почав розмахувати ножем перед ОСОБА_11 , лаявся, кричав, вона не бачила як, ОСОБА_11 вирвав з рук ОСОБА_15 ніж, вона також не бачила, коли ОСОБА_15 отримав поранення, потім вона почула, як ОСОБА_11 сказав, щоб вона викликала швидку. Також пояснила, що в той день ОСОБА_11 просто захищався, оскільки загроза життю була йому, а не Плисюку.
На думку захисника суд першої інстанції помилково вважає, що потерпілому було навмисно заподіяно тілесне ушкодження в життєво важливий орган, та даний факт свідчить про умисел обвинуваченого, однак з апеляційної скарги захисник зазначає, що обвинувачений не наносив жодних ударів потерпілому та ОСОБА_15 сам напав на обвинуваченого з ножем та намагався вбити ОСОБА_11 .
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку стосовно знаходження обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння так як відповідно до висновку медичного огляду ОСОБА_11 від 20.04.2015 року обвинувачений був тверезий.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду змінити виправити номер кримінального провадження у вступній частині вироку зазначивши № 0000405.
Разом з тим, в апеляційній скарзі прокурор просить виключити з формулювання обвинувачення у мотивувальній частині вироку, яке суд визнав доведеним, посилання на доказ - висновок судово-медичної експертизи №515-ЛЕ/133 від 19.05.2015 року.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу прокурор зазначає, що у вступній частині вироку щодо ОСОБА_7 від 21.04.2017 вказав номер кримінального провадження - №0000406, однак обвинуваченому було висунуто обвинувачення у кримінальному провадженні за №0000405 від 20.04.2015 року.
Крім того, у формулюванні обвинувачення, яке суд виклав у мотивувальній частині вироку як доведене під час судового розгляду, судом безпідставно здійснено посилання на доказ - висновок судово - медичної експертизи №515-ЛЕ/133 від 19.05.2015 року, в той час як докази на підтвердження встановлених судом обставин мають викладатись окремо у мотивувальній частині судового рішення.
На думку прокурора, суд першої інстанції не сформулював обвинувачення, яке визнав доведеним, оскільки саме суд встановлює обставини злочину, які знайшли своє підтвердження за результатами судового розгляду та це є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника,які наполягали на задоволенні своїх апеляційних скарг,- скасуванні вироку суду з направленням на новий розгляд у суді першої інстанції,думку прокурора, який просив вирок суду змінити шляхом виключення з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним посилання на докази,тоді як, апеляційні скарги захисника та обвинуваченого залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника та обвинуваченого та прокурора підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим.
Обгрунтованність судового рішення, означає відповідність висновків суду у рішенні фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Зазначені у ст. 91 КПК обставини повинні бути підтвердженні показаннями, речовими доказами, документами, висновками експертів.
Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд ( ст. 6 КЗПЛ).
Чинне законодавство цілком визначено говорить про сукупність доказів як про найбільш важливу умову ухвалення обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. При цьому досить важливе значення мають виклад і мотивування оцінки кожного доказу у поєднанні з іншими доказами.
Частинами 1, 6 ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Та суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Також у мотивувальній частині вироку суд повинен описати результати оцінки доказів, навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін. Таким чином, кожен доречний, важливий і вирішальний аргумент учасників судового засідання має бути проаналізований і одержана відповідь.
Висновки у судовому рішенні повинні прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного трактування. Також важливо враховувати такі рекомендації: «Недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон з фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидним порушенням права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Європейської конвенції з прав людини.
Суд першої інстанції не дотримався цих вимог кримінального процесуального закону під час ухвалення вироку щодо ОСОБА_7 , що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Не можна не погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що в мотивувальній частині обвинувального вироку, суд повинен сформулювати обвинувачення, яке вважає доведеним у ході судового розгляду.
Суд же, формулюючи обвинувачення, посилається на висновок судово- медичної експертизи, тобто суд не встановив фактичні обставини ( а.п. 150 т.5) не сформулював обвинувачення, яке визнав доведеним, оскільки саме суд встановлює обставини злочину, які знайшли своє підтвердження за результатами судового розгляду ( ст. 374 КПК), що також убачається при застосуванні судом вислову, що « ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України».
Однак, доводи прокурора про те, що в апеляційній інстанції вказані істотні порушення вимог кримінального процесуального закону можливо усунути, не можна визнати прийнятними, оскільки апеляційна інстанція в даному кримінальному провадженні позбавлена можливості сформулювати обвинувачення, визнаного судом доведеним, оскільки не досліджує безпосередньо докази.
Крім того,не можна не зазначити, що доводи сторони захисту щодо істотних суперечностей у висновках суду є слушними.
Так, органами досудового розслідування була пред`явлена підозра ОСОБА_7 у вчиненні умисного противоправного заподіяння смерті ОСОБА_10 та суд, не звернув увагу на те, що висунуте обвинувачення органами досудового розслідування має суперечності, оскільки убачається,що ОСОБА_7 , реалізуючи свої злочинні наміри, діючи умисно, бажаючи настання смерті ОСОБА_10 , перехопивши ніж з правої руки ОСОБА_10 в свою праву руку, наніс потерпілому один удар кухонним ножем в життєво важливий орган- в ділянку грудної клітини зліва. Ані органом досудового розслідування, ані судом не було надана оцінка тому факту, що потерпілий утримував у руці ніж та які саме виконував при цьому дії,що спонукало обвинуваченого « перехоплювати ніж з рук потерпілого», хоча і орган досудового розслідування, і суд першої інстанції зазначав про « перехоплення ножа обвинуваченим з рук потерпілого», що може ставити під сумнів кваліфікацію злочину за ч.1 ст. 115 КК України.
За нормативним визначенням умисне вбивство ( ст.115 КК ) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді противоправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини( прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо допускає їх настання.
Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони ( ст. 118 КК ). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст. 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 118 КК, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільного небезпечного посягання.
Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільного небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Даного аналізу поведінки потерпілого та обвинуваченого, суд не навів, не зазначив у вироку, чи мав обвинувачений невідкладну необхідність в заподіянні шкоди потерпілому, чи було взагалі суспільно небезпечне посягання за сторони потерпілого, хоча зазначив у вироку про перехоплення обвинуваченим ножа з рук потерпілого.
Крім того, судом як доказ винуватості обвинуваченого було наведено показання потерпілої ОСОБА_12 ( а.п. 152 т.5), однак суд не зазначив у вироку, чому відкидає показання потерпілої в частині того, що обвинувачений захищався, бо була загроза його життю. Не дав належної оцінки суд також показанням потерпілої у ході слідчого експерименту, де вона саме зазначала, що потерпілий вийшов з ножем в руках та став розмахувати ним та вона побачила, як ніж опинився в правій руці ОСОБА_7 та ОСОБА_7 спричинив ножем удар ОСОБА_10 в область грудної клітини, однак навів дані показання, як доказ винуватості обвинуваченого ( а.п. 159 т.5),тому рішення суду не можна визнати законним та обґрунтованим.
На думку, колегії суддів, суд не перевірив доводи сторони захисту та не допитав учасників оспорюваних слідчих дій, саме з підстав на які посилається сторона захисту, чим порушив ст. 22 КПК , оскільки не створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків та потім не зробив висновків по при наявність порушень, чи мали вони суттєве значення для послідуючих слідчих дії та проведення судових експертиз, тому вирок суду не можна визнати законним та обґрунтованим.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені істотні порушення - є процесуально неприпустимим при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати.
Оскільки у кримінальному провадженні згідно до ст. 404 КПК України, апеляційний суд встановив помилковість висновків суду , однак процесуально позбавлений можливості постановити нове судове рішення у зв`язку з відсутністю відповідних клопотань, то за відсутності іншого законодавчо визначеного способу забезпечення виконання завдань кримінального судочинства (стаття 2 КК), змушений застосувати найприйнятніший спосіб розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, під час якого мають бути усунені зазначене неправильне застосування кримінального процесуального закону, розглянуті інші доводи апеляційних скарг та постановлено законне та обґрунтоване рішення.
Вирішуючи питання щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів враховує те, що ризики, передбачені ст. ст.177-178 КПК України мають місце та з метою запобігання можливості обвинуваченого переховуватися від суду та впливу його на потерпілу та свідків, колегія суддів вважає доцільним продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_7 до 10 червня 2018 року.
Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, п.3 розділу Х11 «Прикінцевих та перехідних положень ЗУ « Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги: захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2017 року, відносно ОСОБА_7 , за ч.1 ст. 115 КК України скасувати.
Призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 - тримання під вартою продовжити до 10 червня 2018 року.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді апеляційного суду:
----------------------- ----------------------- ----------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4