Справа №127/1853/18
Провадження №1-в/127/62/18
12 лютого 2018 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області
в складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у режимі відеоконференції між Вінницьким міським судом Вінницької області та Державною установою "Вінницька установа виконання покарань (№1)" клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про застосування до засудженого Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», -
за участю учасників судового провадження:
засудженого ОСОБА_4 ,
До Вінницького міського суду Вінницької області 26.01.2018 року надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 про застосування до засудженого Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання». Клопотання мотивоване тим, що даний закон не містить обмежень щодо застосування норм ч. 5 ст. 72 КК України до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі. Просять зарахувати ОСОБА_4 , засудженому до довічного позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України, зазначаючи, що таке зарахування може впливати на строк, з якого особа має можливість на реалізацію певних прав, які виникають після відбуття певного строку покарання.
Захисник ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав, просив застосувати відносно ОСОБА_4 , засудженого до довічного позбавлення волі, Закон України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання». Зазначив, що даний закон не містить обмежень щодо застосування норм ч. 5 ст. 72 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі. Натомість таке зарахування може впливати на строк, з якого особа має можливість на реалізацію певних прав, які виникають після відбуття певного строку покарання. Просить суд зарахувати ОСОБА_4 , засудженому вироком Апеляційного суду Вінницької області від 17.10.2003 року у справі № 1-20 2003 р., у строк покарання попереднє ув`язнення за період з 03.06.2002 року по 30.07.2009 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а також розглянути можливість зарахувати ОСОБА_4 , засудженому вироком Апеляційного суду Вінницької області від 17.10.2003 року у справі № 1-20 2003 р., у строк покарання інші періоди попереднього ув`язнення, якщо наявність таких періодів буде встановлено з документів особової справи засудженого. Зазначив, що в 2016 році він звертався до суду з аналогічним клопотанням в інтересах засудженого ОСОБА_4 , однак в задоволенні клопотання було відмовлено, вважає таку відмову незаконною. При винесенні рішення просить суд врахувати Рішення Конституційного Суду України від 12.04.2012 року, 02.11.2004 р. та від 30.01.2003 р. та висновок Верховного Суду України з даного питання.
Засуджений ОСОБА_4 , який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав клопотання та просить його задовольнити.
Прокурор ОСОБА_5 не заперечує проти задоволення клопотання. Зазначив, що відмова суду в задоволенні аналогічного клопотання не є перешкодою для вирішення даного клопотання, оскільки Верховний Суд України висловив позицію, згідно якої норми Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» підлягають застосуванню до осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.
Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання та особової справи засудженого, суд дійшов таких висновків.
В судовому засіданні встановлено, що вироком Апеляційного суду Вінницької області від 17.10.2003 року у справі №1-20 2003 р. ОСОБА_4 був засуджений за ст. 348, п.п. 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 187, ст. 353 КК України. На підставі ст. 70 КК України остаточне покарання визначено у виді 15 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна.
Згідно із даним вироком, початок строку відбування покарання слід рахувати ОСОБА_4 з 04.06.2002 року, запобіжний захід щодо ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишено без змін - взяття під варту. (а.с. 4-9).
Ухвалою Верховного Суду України від 24.10.2007 року вирок Апеляційного суду Вінницької області від 17.10.2003 року щодо ОСОБА_4 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд. (а.с. 59-62).
За результатами нового судового розгляду (справа №1-11/2008) вироком Апеляційного суду Вінницької області від 27.03.2009 року ОСОБА_4 засуджений за ст. 348, п.п. 9,12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України. За ч. 1 ст. 263 та ст. 353 КК України звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності згідно ст. 49 КК України. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання призначене у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ч. 2 ст. 70 КК України за сукупністю вироків шляхом поглинення призначеного покарання покаранням, призначеним вироком Апеляційного суду Вінницької області від 02.04.2004 року, остаточне покарання призначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Згідно із даним вироком, початок строку відбування покарання слід рахувати ОСОБА_4 з 03.06.2002 року, запобіжний захід щодо ОСОБА_4 залишено без змін - тримання під вартою. (а.с. 16-21).
Ухвалою Верховного Суду України від 30.07.2009 року вирок Апеляційного суду Вінницької області від 27.03.2009 року щодо засудженого змінено. Зокрема замість ч. 2 ст. 71 КК України застосовано ч. 4 ст. 70 КК України, відповідно до положень якої, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_4 за сукупністю злочинів, за які він засуджений цим вироком та вироком Апеляційного суду Вінницької області від 02.04.2004 року, довічне позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна. У решті вирок залишено без зміни. (а.с. 65-73).
У даній кримінальній справі, як вбачається з постанови місцевого суду Ленінського району м. Вінниці від 06.06.2002 року, відносно підозрюваного ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід тримання під вартою. (а.с. 22).
З розпорядження Апеляційного суду Вінницької області від 19.08.2009 року про виконання вироку, що набрав законної сили, вбачається, що начальнику Вінницької УВП №1 було направлено на виконання стосовно ОСОБА_4 вирок Апеляційного суду Вінницької області від 27.03.2009 року, який набрав законної сили 30.07.2009 року. (а.с.74).
Крім того, в судовому засіданні встановлено, що вироком Апеляційного суду Вінницької області від 02.04.2004 року у справі №1-7 2004 р. ОСОБА_4 засуджений за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 129 КК України. За ч. 3 ст. 185 та ч. 3 ст. 146 КК України ОСОБА_4 був виправданий за відсутністю складу злочину. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_4 визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності. З урахуванням покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Вінницької області від 17.10.2003 року, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності.
Згідно із даним вироком, початок строку відбування покарання слід рахувати ОСОБА_4 з 04.06.2002 року, запобіжний захід щодо ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишено без змін - тримання під вартою. (а.с. 10-15).
Ухвалою Верховного Суду України від 20.01.2005 року вирок Апеляційного суду Вінницької області від 02.04.2004 року щодо засуджених змінено. Виключено з вироку обвинувачення ОСОБА_4 і ОСОБА_6 у продовженні ними 12.03.2002 року розбійного нападу та заволодінні 10 000 доларів США потерпілого ОСОБА_7 . Вважати ОСОБА_4 і ОСОБА_6 виправданими не за ч. 3, а за ч. 5 ст. 185 КК України. У решті вирок щодо засудженого ОСОБА_4 залишено без зміни. (а.с. 48-57).
У даній кримінальній справі, як вбачається з постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 29.10.2003 року, відносно підозрюваного ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід тримання під вартою. (а.с. 46).
З розпорядження Верховного Суду України про виконання вироку, вбачається, що начальнику Вінницької УВП №1 було направлено на виконання стосовно ОСОБА_4 вирок Апеляційного суду Вінницької області від 02.04.2004 року, який вступив в закону силу 20.01.2005 року. (а.с. 58).
Наразі засуджений відбуває покарання у Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".
Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Зазначені положення Кримінального кодексу України щодо законів, які мають зворотну дію в часі, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання. Так, у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця (пункт 1 статті 15).
Конституційний Суд України у рішенні від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 звернув, зокрема, увагу на те, що Конституцією України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58). Вказані положення Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як зазначив Конституційний Суд України, суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України, викладеної в новій редакції згідно Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII, який набрав чинності 24 грудня 2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Відповідно до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону, - цей закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуто повністю.
Відповідно до вимог п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону цей Закон застосовується за клопотанням засудженої особи, членів її сім`ї або захисника, суду, що виніс зазначений обвинувальний вирок, протягом двох тижнів з дня отримання відповідного клопотання судом або за власною ініціативою суду.
Слід зазначити, що вказаний закон не скасовував злочинність діяння та не пом`якшував відповідальність, однак покращував становище осіб, до яких застосовувалось попереднє ув`язнення. Предметом його регулювання було питання зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання.
В тексті закону відсутнє посилання як на покарання у виді «довічного позбавлення волі», так і на покарання у виді «позбавлення волі на певний строк», законодавець обмежився загальною фразою «позбавлення волі».
Відповідно до принципу зворотної дії цей Закон застосовувався не лише до кримінальних правовідносин, які виникали з приводу зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання після набрання ним законної сили, але й до відповідних правовідносин, які мали місце до набрання ним законної сили.
Суд зазначає, що правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення згідно положень ст. 72 КК України розповсюджуються на всі види покарань, в тому числі довічне позбавлення волі, оскільки законом будь-яких виключень не передбачено.
Засудження до довічного позбавлення волі, як і до позбавлення волі на певний строк, передбачає конкретне визначення початку відбування цих покарань. Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, а) про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК); б) про виникнення права на участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру після відбуття пяти років строку покарання (частина шоста статті 151 КВК); в) про виникнення права на розгляд питання про переведення з одних приміщень камерного типу в інші та з приміщень камерного типу до звичайних жилих приміщень «після фактичного відбуття … не менше пяти років строку покарання» (частина друга статті 151-1 КВК).
Крім того, згідно з частиною другою статті 87 КК України актом помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Статтею 24 Конституції України громадянам гарантована рівність конституційних прав і свобод та рівність перед законом.
Встановлення різних правил щодо осіб, засуджених до позбавлення волі на певний строк і довічного позбавлення волі є дискримінаційним заходом у розумінні Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 грудня 1950 року.
Конституційний Суд України у Рішенні від 12 квітня 2012 року №9-рп/2012 висловив наступну правову позицію: «Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 1), ратифікованих Україною та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7). Гарантована Конституцією України рівність усіх людей в їх правах і свободах означає необхідність забезпечення їм рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод».
Правову позицію щодо дотримання принципів справедливості й рівності перед законом осіб, які вчинили злочини, незалежно від призначеного покарання, Конституційний Суд України також висловив у Рішеннях від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004.
Таким чином, застосування Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не може бути обмежено, оскільки це порушуватиме конституційні права особи.
Крім того, передбачені частиною п`ятою статті 72 КК правила зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення мають істотне значення для обчислення засудженому строку фактичного відбування покарання, що прямо впливає на реалізацію ним прав щодо зміни умов тримання, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, у тому числі права на звернення з клопотанням про помилування.
Таким чином, суд вважає, що законодавцем не заборонено застосування до осіб, яким призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, положень ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 р.), оскільки таке зарахування не встановлює строковість призначеного покарання, не скорочує та не змінює термін відбуття покарання, але може впливати на строк, з якого особа має можливість на реалізацію певних прав, передбачених Главою 22 Кримінально-виконавчого кодексу України, які виникають після відбуття певного строку покарання.
Враховуючи відсутність прямої заборони застосування ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015) до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, суд вважає, що відмова у зарахуванні може свідчити про дискримінацію, яка у будь-яких своїх проявах заборонена як національним законодавством, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Таку ж позицію висловив Верховний Суд України у постанові судової палати у кримінальних справах від 26 жовтня 2017 року № 5-121кс(15)17 а саме, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII слід тлумачити таким чином, що в ній фактично використане родове поняття позбавлення волі, яке складає зміст відразу двох видів покарань: позбавлення волі на певний строк і довічного позбавлення волі. Відповідно, норма про зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі підлягає застосуванню як до осіб, якізасуджені до позбавлення волі на певний строк, так і до тих, які засуджені до довічного позбавлення волі.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
Відповідно до положень розділу І Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» у строк попереднього ув`язнення включається строк:
а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду;
б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання;
в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження;
г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи;
ґ) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Як встановлено в судовому засіданні, на стадії досудового розслідування у кримінальній справі №1-20 2003 р., згідно постанови місцевого суду Ленінського району м. Вінниці від 06.06.2002 року, відносно підозрюваного ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід тримання під вартою. (а.с. 22).
Крім того, на стадії досудового розслідування у кримінальній справі №1-7 2004 р., згідно постанови Ленінського районного суду м. Вінниці від 29.10.2003 року, відносно підозрюваного ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід тримання під вартою. (а.с. 46).
З матеріалів особової справи засудженого вбачаєься, що запобіжний захід щодо ОСОБА_4 - тримання під вартою, обраний суддею, діяв також під час судового розгляду кримінальних справ, під час перегляду їх Верховним Судом України та під час нового судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду України від 30.07.2009 року вирок Апеляційного суду Вінницької області від 27.03.2009 року щодо засуджених було змінено. Зокрема, було призначене покарання ОСОБА_4 за сукупністю злочинів, за які він засуджений цим вироком та вироком Апеляційного суду Вінницької області від 02.04.2004 року, довічне позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна. У решті вирок залишено без зміни. (а.с. 65-73).
З розпорядження Апеляційного суду Вінницької області від 19.08.2009 року про виконання вироку, що набрав законної сили, вбачається, що вирок Апеляційного суду Вінницької області від 27.03.2009 року, набрав законної сили 30.07.2009 року. (а.с.74).
Також суд зазначає, що в матеріалах особової справи засудженого міститься копія протоколу затримання підозрюваного від 04.06.2002 року. (а.с. 45).
Однак, як вбачається із вироку Апеляційного суду Вінницької області від 27.03.2009 року, початок строку відбування покарання слід рахувати ОСОБА_4 з 03.06.2002 року. (а.с. 16-21).
Крім того, в матеріалах особової справи засудженого ОСОБА_4 міститься лист Апеляційного суду Вінницької області від 02.11.2009 року №1-1/2009, в якому вказано, що в ході судового розгляду кримінальної справи було встановлено, що засуджений фактично затриманий за підозрою у вчиненні злочинів 03.06.2002 року, а тому строк початку відбування ним покарання судом йому зарахований саме з цієї дати. (а.с. 75).
Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що строк початку відбування ОСОБА_4 покарання слід рахувати з 03.06.2002 року.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_4 відбуває покарання саме за вироком вироком Апеляційного суду Вінницької області від 27.03.2009 року за ст. 348, п.п. 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України, в якому зазначено, що на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточне покарання призначене у виді позбавлення волі строком 15 років з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з урахуванням покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Вінницької області від 02.04.2004 року, остаточне покарання призначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. (з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 30.07.2009 року).
Даний вирок набрав законної сили 30.07.2009 року.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що засудженому ОСОБА_4 слід зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 03.06.2002 року по 30.07.2009 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Отже, суд погоджується з доводами захисника та засудженого щодо того, що Закон України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року№ 838-VІІІ не містить обмежень щодо застосування норм ч. 5 ст. 72 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.
Що стосується пояснень захисника відносно того, що в 2016 році він звертався до Вінницького міського суду Вінницької області з аналогічним клопотанням в інтересах засудженого ОСОБА_4 , однак в задоволенні клопотання було відмовлено, що він вважає незаконним, суд зазначає таке.
Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 9 лютого 2017 року №5-458кс(15)16, відповідно до якого, норми права, передбачені ч. 2 ст. 424 та ч. 5 ст. 539 КПК України (в редакції до набрання чинності Законом України № 1491-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення доступу до правосуддя осіб, які утримуються в установах попереднього ув`язнення та виконання покарань»), не забезпечують права на оскарження в касаційному порядку судових рішень, ухвалених за результатами розгляду клопотань щодо застосування на стадії виконання вироку Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», оскільки такі ухвали не перешкоджають подальшому провадженню, а отже їх оскарження не передбачено положеннями КПК України.
Тому, на думку суду, засуджений та його захисник не позбавлені права повторно звернутися із клопотанням до суду першої інстанції щодо застосування положень ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII за наявності відповідних підстав, передбачених законом.
Таку ж позицію висловив Верховний Суд в ухвалі від 01 лютого 2018 року у справі № 751/5390/17.
Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що клопотання є частково обґрунтованим та підлягає часковому задоволенню, а саме в частині щодо зарахування засудженому ОСОБА_4 у строк покарання строку попереднього ув`язнення з 03.06.2002 року по 30.07.2009 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Клопотання в частині зарахування у строк покарання інших періодів попереднього ув`язнення задоволенню не підлягає, оскільки таких періодів судом не встановлено.
Керуючись ст. ст. 5, 72 КК України, ст. ст. 8, 369-372, 376, 537, 539 КПК України, -
Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 , про застосування до засудженого ОСОБА_4 Закону України від 26.11.2015 року № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» задовольнити частково.
ОСОБА_4 , який засуджений:
- вироком Апеляційного суду Вінницької області від 02.04.2004 року за ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 129 КК України. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточне покарання визначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві власності (з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 20.01.2005 року.);
- вироком Апеляційного суду Вінницької області від 27.03.2009 року за ст. 348, п.п. 9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 187, ч. 4 ст. 187 КК України. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів остаточне покарання призначене у виді позбавлення волі строком 15 років з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з урахуванням покарання, призначеного вироком Апеляційного суду Вінницької області від 02.04.2004 року, остаточне покарання призначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. (з урахуванням ухвали Верховного Суду України від 30.07.2009 року),
зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 03.06.2002 року по 30.07.2009 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вимог відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Суддя