У Х В А Л А

18 жовтня 2017 року м. Київ

Суддя Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ОСОБА_3, перевіривши заяву захисника ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року щодо ОСОБА_2,

у с т а н о в и л а:

захисник ОСОБА_4 5 вересня 2017 року подав до Верховного Суду України (далі - Суд) заяву про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року щодо ОСОБА_2 з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У заяві захисник ОСОБА_4 порушував питання про скасування ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Твердив, що як на досудовому слідстві, так і під час судового провадження було допущено порушення права засудженого на захист.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 12 вересня 2017 року заявнику було повідомлено про недоліки поданої заяви, одночасно роз'яснено повноваження Верховного Суду України, який за загальним правилом не може піддавати сумніву встановлення фактів у справі, але має визначати правильність/неправильність тлумачення та застосування судом касаційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке полягає у реальному втіленні норми права у певному судовому рішенні та оцінці судом конкретних життєвих обставин з розгляду саме цієї норми. Заявнику запропоновано у строк до 3 жовтня 2017 року визначитись із предметом перегляду, належно обґрунтувати підстави для перегляду судового рішення та чітко сформулювати своє прохання до Верховного Суду України.

На виконання вимог зазначеної ухвали захисник ОСОБА_4 26 вересня 2017 року подав нову заяву, в якій наполягає на перегляді Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року щодо ОСОБА_2 з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 статті 445 КПК, з урахуванням при цьому всіх його доводів, зазначених у попередній заяві.

Заявник посилається на неоднакове застосування пункту 13 частини першої статті 3, пункту 5 частини другої статті 291, частини першої статті 337, пункту 2 частини третьої статті 374 КПК. Твердить, що в обвинувальному акті щодо ОСОБА_2 відсутнє формулювання обвинувачення, проте цю обставину касаційний суд залишив без уваги і в ухвалі від 22 червня 2017 року резюмував, що доводи захисту стосовно відсутності формулювання обвинувачення є безпідставними.

Також заявник зазначає, що суд касаційної інстанції в оспореному рішенні допустив неоднакове застосування норми, яка міститься у пункті 5 частини першої статті 3, частинах другій, третій, п'ятій статті 214, статтях 276 і 277 КПК щодо обов'язковості здійснення повідомлення про підозру. Твердить, що в матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_2 відсутнє повідомлення йому про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пунктом 6 частини другої статті 115 КК, але касаційний суд, як і суди нижчестоящих інстанцій, усупереч вимогам частини першої статті 23 та статей 89 і 94 КПК ці обставини не дослідив, не дав оцінку зібраним органом досудового розслідування доказам з точки зору їхньої допустимості і доводи сторони захисту визнав необґрунтованими.

Заявник також посилається на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 25 червня 2015 року, щодо застосування норм, якими передбачено обов'язкове роз'яснення права обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, на розгляд справи судом присяжних. Стверджує, що в матеріалах справи містяться неправдиві дані про роз'яснення такого права ОСОБА_2 з дотриманням вимог процесуального закону, а касаційний суд ці доводи захисту безпідставно визнав надуманими.

Аналіз зазначених доводів заяви дає підстави констатувати, що заявник так і не визначився з нормами кримінального процесуального права, які начебто неоднаково застосовані судом касаційної інстанції, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, а по суті зробив нову спробу оспорити фактичні обставини, встановлені у справі щодо ОСОБА_2, судами факту. Він зазначає про однобічність і неповноту досудового розслідування та судового розгляду; заперечує обґрунтованість висновків судів щодо оцінки доказів і просить дати цим обставинам відповідну правову оцінку з урахуванням доводів, наведених стороною захисту в апеляціях і касаційних скаргах.

Отже, заявник фактично порушує питання про повторний касаційний розгляд справи, що виходить за межі визначених законом повноважень Верховного Суду України.

Крім того, заявник твердить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми, яка міститься в пункті 20 частини першої статті 7, частині четвертій статті 107, пункті 7 частини другої статті 412 КПК щодо обов'язковості повного фіксування судового провадження в суді першої інстанції за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вважає, що касаційний суд, установивши, що звукозапис судового засідання суду апеляційної інстанції дуже низької якості, мав би дійти висновку про істотне порушення вимог пункту 7 частини другої статті 412 КПК і скасувати судове рішення, як це зробив суд касаційної інстанції в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2014 року, 20 серпня і двох ухвалах від 17 грудня 2015 року.

Водночас у наданих захисником на порівняння рішеннях касаційний суд констатував відсутність у матеріалах провадження технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, що й стало підставою для скасування судових рішень через істотне порушення вимог пункту 7 частини другої статті 412 КПК.

Таким чином, надані заявником ухвали суду касаційної інстанції від 16 жовтня 2014 року, 20 серпня і дві ухвали від 17 грудня 2015 року не можуть бути прикладом неоднакового застосування однієї і тієї самої норми КПК в аспекті положень пункту 2 статті 445 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 450 КПК заява повертається заявнику, якщо заявник не усунув її недоліки протягом установленого для цього строку.

Повернення заяви із зазначеної підстави не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або з інших підстав, ніж ті, які були предметом розгляду.

На підставі наведеного та керуючись пунктом 1 частини четвертої статті 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и л а:

заяву захисника ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року щодо ОСОБА_2 повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_3