Справа № 183/5359/17
№ 1-кп/183/1005/17
В И Р О К
іменем України
23 листопада 2017 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження № 0000290 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сегеда, Угорщина, громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , не одруженого, з середньо-спеціальною освітою, військовослужбовця за контрактом, командира гранатометного відділення 1 парашутно - десантного взводу 4 парашутно-десантної роти 2 парашутно-десантного батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_2 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
18 грудня 2015 року наказом № 280 командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 Збройних Сил України сержанта ОСОБА_4 , зараховано до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_2 , того ж дня, його наказом №104-РС командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 призначено на посаду командира гранатометного відділення 1 парашутно-десантного взводу 4 парашутно-десантної роти 2 парашутно- десантного батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_2 , яка дислокується в АДРЕСА_2 .
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-ХП зі змінами, визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
9 березня 2016 року наказом №40 командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 сержанта ОСОБА_4 направлено до військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_2 ) на військову-лікарську комісію для визначення придатності до військової служби та 11 березня 2016 року сержанта ОСОБА_4 , виписано з лікувального закладу та направлено до військової частини польова пошта НОМЕР_2 для подальшого проходження військової служби.
Однак, 11 березня 2016 року сержант ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 , не з`явився вчасно на службу із лікувального закладу без поважних причин в умовах особливого періоду, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не вживаючи заходів для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_2 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв до 20 жовтня 2017 року коли ОСОБА_4 прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України.
Таким чином у період з 11 березня 2016 року по 20 жовтня 2017 року сержант ОСОБА_4 , не з`явився вчасно до розташування військової частини польова пошта НОМЕР_2 , без поважних причин та незаконно перебував поза межами військової частини, в умовах особливого періоду крім воєнного стану.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, підтвердивши, що зазначене в обвинувальному акті повністю відображає обставини скоєного ним злочину та показав, що в жовтні 2015 року він підписав контракт з військовою частиною НОМЕР_2 , а 18 грудня 2015 року його було призначено на посаду командира гранатометного відділення 1 парашутно-десантного взводу військової частини польова пошта НОМЕР_2 . До підписання контракту з військовою частиною у нього було хронічне захворювання - вегето - судинна дистонія, яка почала прогресувати, у зв`язку чим, він був направлений до військово-лікарської комісії, яка надала йому висновок, що він придатний до військової служби, з яким він не погодився, і вирішив самостійно лікуватися, звернувшись до обласної лікарні ім. Мечникова, куди він був госпіталізований з 29.07.2016 року по 23.08.2016 року. І ці обставини були підставою для його нез`явлення на службу 11.03.2016 року. У скоєному щиро кається.

В судовому засіданні сторони не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як не з`явлення вчасно на службу, без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує, що скоєний ним злочин відноситься до категорії тяжких.

Однак, обставин, що обтяжують його покарання згідно ст. 67 КК України не встановлено.

Крім того, обвинувачений є особою, що раніше не судима, вину визнав повністю, характеризується задовільно (а.п.35,36), на обліках у лікарів не перебуває (а.п.20,21), страждає рядом хронічних захворювань, приймав участь в антитерористичній операції, є учасником бойових дій (а.п.31,32,33).

Щире каяття ОСОБА_4 визнається обставиною, що пом`якшує його покарання.

Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд виходячи з поняття покарання та його цілей, керуючись ст. 50 КК України, вважає необхідним ОСОБА_4 призначити покарання у вигляді мінімального позбавлення волі, в межах, передбачених санкцією статті за відповідний злочин.

Однак, 07 вересня 2017 року набрав чинності ЗУ "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року №1810-VIIІ і відповідно до ч.2 зазначеного закону ОСОБА_4 є суб`єктом застосування амністії, як такий, що захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення та отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням на його ім`я (а.п.31).

Відповідно до ч.2 ст. 3 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Враховуючи, що обмежень, передбачених ст. 4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст.9 ЗУ "Про амністію у 2016 році", щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 амністії, судом не встановлено, обвинувачений заявив клопотання про застосування до нього амністії, суд вважає, можливим призначивши ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі, звільнити від його відбування, застосувавши до нього ЗУ "Про амністію у 2016 році".
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, ЗУ "Про амністію у 2016 році", суд,-

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.2 Закону України "Про амністію у 2016 році" звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання.
Копію вироку ОСОБА_4 , вручити негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів лише з підстав, передбачених ч.3 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1