Справа № 1-7/01 Головуючий у І інстанції
Провадження № 5/780/2/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 3 05.04.2018

У Х В А Л А
іменем України
05 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі
суддів: ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря: ОСОБА_4 ,
за участю прокурора: ОСОБА_5 ,
засудженого: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в режимі відеоконференцзв`язку заяву засудженого ОСОБА_6 про визначення належної йому для сплати частини цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Київського обласного суду від 16 лютого 2001 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 142, п. п. «а», «г», «е», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 193 КК України та призначено покарання: за ч. 3 ст. 142 КК України - 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна; за п. п. «а», «г», «е», «і» ст. 93 КК України - довічне позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна; за ч. 3 ст. 193 КК України - 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

Цим же вироком постановлено стягнути із засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_10 8 365 грн.05 коп. матеріальної та 150 000 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Верховного Суду України від 21 лютого 2002 року дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 193 КК України були перекваліфіковані на ч. 3 ст. 357 КК України /в редакції 2001 року/ та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 6 місяців; на підставі ст. 42 КК України за сукупністю цього злочину та злочинів, передбачених ч. 2 ст. 142, п. п. «а», «г», «е», «і» ст. 93 КК України остаточно призначено довічне позбавлення волі з конфіскацією усього майна.

27 березня 2018 року до апеляційного суду Київської області надійшла заява засудженого ОСОБА_6 про визначення належної йому для сплати частини цивільного позову згідно положень ч. 1 ст. 8 та ч. 2 ст. 1190 ЦК України. Необхідність звернення обґрунтовує тим, що він бажає сплатити визначену вироком Київського обласного суду від 16 лютого 2001 року частину цивільного позову, а вказане питання вирішується судом, який ухвалив вирок.

Заслухавши доповідача, думку засудженого та захисника, які підтримали подану засудженим заяву; прокурора, який проти задоволення заяви засудженого заперечував; вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи засудженого, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 цього Кодексу.

ОСОБА_6 було засуджено вироком Київського обласного суду від 16 лютого 2001 року ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 142, п. п. «а», «г», «е», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 193 КК України та призначено покарання: за ч. 3 ст. 142 КК України - 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна; за п. п. «а», «г», «е», «і» ст. 93 КК України - довічне позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна; за ч. 3 ст. 193 КК України - 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна; цим же вироком постановлено стягнути із засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 солідарно на користь ОСОБА_10 8 365 грн.05 коп. матеріальної та 150 000 грн. моральної шкоди.

Згідно ч.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року « Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій. При вчиненні злочину кількома особами вони несуть солідарну відповідальність за заподіяну шкоду по епізодах злочину, в яких встановлено їх спільну участь.

Статтею 174 Цивільного кодексу УРСР /в редакції від 30 жовтня 1999 року/, яка діяла на момент постановлення вироку, передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають, якщо вони передбачені договором або встановлені законом, зокрема при неділимості предмета зобов`язання.

Відповідно до ст. 175 Цивільного кодексу УРСР /в редакції від 30 жовтня 1999 року/ при солідарному обов`язку боржників кредитор вправі вимагати виконання як від усіх боржників разом, так і від кожного з них окремо, причому як повністю, так і в частині боргу . Кредитор, який не одержав повного задоволення від одного з солідарних боржників, має право вимагати недоодержане з решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, поки зобов`язання не погашено повністю. Виконання солідарного зобов`язання повністю одним з боржників звільняє решту боржників від виконання кредиторові. Боржник, який виконав солідарне зобов`язання, має право зворотної вимоги (регрес) до кожного з решти боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено законом або договором. Несплачене одним з співборжників боржникові, який виконав солідарне зобов`язання, припадає в рівній частці на нього і на решту співборжників.

Таким чином, покладені на засуджених зобов`язання цивільно-правового характеру виключають можливість визначення окремої частки кожного із них, і, враховуючи, що вирок Київського обласного суду від 16 лютого 2001 року не оспорювався ніким в частині цивільного позову, заява засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Заяву засудженого ОСОБА_6 про визначення належної йому для сплати частини цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити без задоволення.

С У Д Д І :

__________________ ___________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3