Справа №585/1579/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/620/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних справах
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 вересня 2017 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянула в режимі відеоконференції з Роменською виправною колонією кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 червня 2017 року, якою засудженому ОСОБА_8 відмовлено в задоволенні клопотання про зарахування судом строку попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання згідно ч. 5 ст. 72 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_8 з клопотанням, у якому просив зарахувати строк попереднього ув`язнення до строку відбування покарання згідно ч.5 ст.72 КК України.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 червня 2017 року засудженому ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні його клопотання з огляду на те, що положення ч. 5 ст. 72 КК України не розповсюджуються на осіб засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу як неправосудну та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання у повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що суд не врахував відсутність у законодавстві заборон чи обмежень застосування ч.5 ст.72 КК України до нього як до особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі, що прямо передбачено прикінцевими положеннями Закону України ЗУ № 838 - VIII від 26.11.2015 р. Крім того, вказує, що ч. 5 ст. 72 КК України немає уточнення, що дана норма закону розповсюджується лише на осіб, які відбувають строковий вид покарання у місцях позбавлення волі, а тому такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону.

Також засуджений вказує, що суд при прийнятті відповідного рішення повинен керуватися не роз`ясненнями ВССУ, а Законами України, чого у даному випадку не дотримано судом першої інстанції. Крім того, на думку апелянта, відмова у застосуванні до нього положень ст. 72 КК України може свідчити про запровадження дискримінаційніх підходів, оскільки засуджені, в тому числі й до довічного позбавлення волі, після відбуття відповідного терміну покарання мають можливість на поліпшення умов тримання, передбачених КВК України, а також право на звернення з клопотанням про помилування.

Також засуджений звертає увагу, що суд першої інстанції не надав оцінки і доводам його клопотання з приводу порушення адміністрацією СІЗО м. Суми ст. 87 КВК України щодо умов та терміну тримання під вартою після набрання вироком відносно нього законної сили.

Крім цього, ОСОБА_8 вказує, що станом на 05.06.2017 року йому не надіслано копії оскаржуваної ухвали суду з повним її змістом.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили скасувати ухвалу, задовольнивши клопотання засудженого, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та було встановлено судом, вироком Апеляційного суду Сумської області від 25 листопада 2002 року ОСОБА_8 засуджений за п.п.9, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 187, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Вирок набрав законної сили 04 березня 2003 року.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що правила ч. 5 ст. 72 КК України розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строковий вид покарання, в той час як ОСОБА_8 був засуджений до довічного позбавлення волі.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, є обґрунтованими та відповідають вимогам кримінального закону.

Частиною 5 ст. 72 КК України передбачено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах до якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Статтею 51 КК України серед видів покарань виділено два різні види покарання, пов`язаного з позбавленням волі, а саме, позбавлення волі на певний строк (строкове покарання) (п. 11 ч. 1) та довічне позбавлення волі (безстрокове покарання) (п. 12 ч.1).

З огляду на це, вжите у ч. 5 ст.72 КК України формулювання «позбавлення волі» слід тлумачити буквально, не поширюючи дію цієї статті на такий вид покарання, як довічне позбавлення волі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про відсутність обмежень у застосуванні ст.72 КК України до осіб, які були засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, не відповідають змісту цієї норми закону.

Про відмежування покарання у виді позбавлення волі як строкового виду покарання від довічного позбавлення волі, яке не має строкового виміру, і до якого положення Загальної частини КК України, які містять кількісні критерії, не застосовуються, свідчить також і позиція Верховного Суду України, який у справі № 5-16кс11 від 12.09.2011 р. зазначив, що покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання.

Визначення виду покарання, в межах якого попереднє ув`язнення може бути зараховане із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, має суттєве значення для встановлення наявності (чи відсутності) підстав застосування ч. 5 ст. 72 КК України, а тому доводи засудженого про те, що посилання суду на той факт, що довічне позбавлення волі не має кінцевого строку не ґрунтується на вимогах закону, є безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, встановивши вірні обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення клопотання засудженого.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи засудженого про те, що суд при ухваленні свого рішення керувався роз`ясненнями ВССУ, оскільки зміст ухвали свідчить, що оскаржуване судове рішення ухвалено на підставі норм матеріального і процесуального закону.

Твердження засудженого ОСОБА_8 з приводу того, що відмова у застосуванні до нього положень ст. 72 КК України може свідчити про запровадження дискримінаційніх підходів, не заслуговують на увагу, оскільки відмова у задоволенні клопотання про зарахування строку попереднього ув`язнення в термін відбуття покарання, ніяким чином не впливає на його права і обов`язки, як громадянина та особи, що засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, зокрема на права, передбачені Главою 22 КВК України, які виникають після відбуття певного строку покарання, та гарантовані Положенням про порядок здійснення помилування, затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року №223/2015.

Більше того, колегія суддів вважає необхідним відмітити, що незастосування судом положень ч. 5 ст. 72 КК України, жодним чином не звужує права засудженого та не позбавляє його можливості, зокрема, на покращення умов відбування покарання, передбачених Главою 22 КВК України, оскільки поліпшення деяких умов можуть за законом бути застосовані до особи, яка відбула більше, ніж 5 років покарання, при цьому ОСОБА_8 за матеріалами провадження на цей час відбув строк, який значно перевищує 5 років.

Щодо ненадання судом першої інстанції оцінки доводам клопотання ОСОБА_8 з приводу порушення адміністрацією СІЗО м. Суми ст. 87 КВК України в частині умов та терміну тримання під вартою після набрання вироком відносно нього законної сили, то дані обставини жодним чином не відносяться до предмету даного судового розгляду.

Посилання засудженого ОСОБА_8 про те, що станом на 05.06.2017 року йому не надіслано копії оскаржуваної ухвали суду, не заслуговують на увагу.

Як вбачається з матеріалів справи, судове засідання 02.06.2017 року, у якому було постановлено оскаржуване судове рішення, відбувалося за участю ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з Роменською ВК №56, де останній відбуває покарання (а.п.17, 18).

При цьому, судом у присутності засудженого ОСОБА_8 було оголошено повний текст ухвали, роз`яснено порядок та строк її оскарження.

Враховуючи, що ОСОБА_8 не був присутнім у суді безпосередньо, в цей же день на адресу виправної колонії йому поштою направлено копію ухвали від 02.06.2017 року (а.п.23-24).

Згідно розписки, копію ухвали суду ОСОБА_8 отримав 12.06.2017 року (а.п.35).

Враховуючи викладене, ті обставини, що засудженому не надійшла копія ухвали на момент подання ним апеляційної скарги 05.06.2017 року, не свідчать про порушення його права на оскарження судового рішення, оскільки згідно положень ч. 3 ст. 395 КПК України ОСОБА_8 , як особа, яка перебуває під вартою, мав право оскаржити ухвалу суду протягом 7 днів з моменту вручення йому її копії.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування оскаржуваного судового рішення, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

У зв`язку з викладеним, апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, тому керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 червня 2017 року, якою ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні клопотання про зарахування судом строку попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання згідно ч. 5 ст. 72 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

.