Справа № 348/2177/16-к
Провадження № 11-кп/779/428/2017
Категорія ст. 356 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 жовтня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000158 за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,громадянина України, українця, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,одруженого, з загальною середньою освітою, пенсіонера, несудимого, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 356 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних доходів громадян, що становить вісімсот п`ятдесят грн.

Цивільний позов задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 64584 грн.00 коп. завданого матеріального збитку, 4600 грн. судових витрат та 1000 грн. моральної шкоди.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив умисні дії, які виразились у самоправстві, тобто самовільному, всупереч установленому законом порядку, вчиненні будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином, в результаті чого була заподіяна значна шкода інтересам власника.

Злочин ним вчинено при наступних обставинах.

08 березня 2016 року близько 10:00 обвинувачений ОСОБА_8 знаходячись в АДРЕСА_2 , маючи прямий умисел направлений на порушення встановленого порядку реалізації громадянином своїх законних або передбачуваних прав, умисно самовільно, всупереч установленому законом порядку, без відповідного дозволу, знаючи, що власником даного підсобного приміщення (підвалу) є ОСОБА_10 , свідомо розуміючи, що останній проти будь-яких дій відносно свого майна, без оформлення відповідної документації, усно домовившись із невстановленою слідством особою про демонтаж та продаж вказаної будівлі за грошові кошти в сумі 2 000 грн., вирішив демонтувати підсобне приміщення (підвал).

Того ж дня, приблизно о 10.30 год. обвинувачений ОСОБА_8 в АДРЕСА_2 , за допомогою автомобілів марки «3ІЛ 133» та «Камаз» під керуванням невстановлених досудовим розслідуванням осіб, реєстраційні номера автомобілів марки «ЗІЛ 133» та «Камаз» досудовим розслідуванням теж не встановлено, демонтував підсобне приміщення (підвал). В подальшому ОСОБА_8 продав будівельні матеріали, які одержав внаслідок руйнування підсобного приміщення (підвалу), що належало ОСОБА_10 , заподівши значну шкоду правам та інтересам останнього.

В результаті неправомірних дій ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 завдано матеріальну шкоду, яка згідно висновку експерта № 281016 від 28.1 0.2016р. становить 64 584.00 грн.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_8 вважає, що вироком суду його вину у вчиненні злочину передбаченого ст. 356 КК України не доведено, а рішення про часткове задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 було прийнято передчасно в результаті неповного з`ясування судом всіх обставин справи.

Вказує, що в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ст. 356 КК України. Зокрема, самоправних дій він не вчиняв, оскільки в його обов`язки, як старшого брата церковної двадцятки Релігійної організації парафії УГКЦ св. Архистратига Михаїла в с. Цуцилів, входить організація та виконання господарських робіт, в тому числі і підписання від імені комітету будь-яких документів, у зв`язку з чим він займався оформленням правовстановлюючих документів на земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування церкви на підставі рішення Цуцилівської сільської ради за №429 від 20.09.2009року про надання церковному комітету греко-католицької громади дозволу на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку площею 1.3039га для обслуговування церкви. Відповідно до виготовленого у 2015році проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було винесено межі земельної ділянки в натурі та 27.11.2015р. складено Акт прийому-передачі межових знаків на зберігання за участю представників церковної громади, сільської ради та ОСОБА_10 - суміжного межівника земельної ділянки, призначеної для обслуговування приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Незважаючи на те, що межа між земельними ділянками церковної громади та ОСОБА_10 по прямій лінії проходила через напіврозвалене підвальне приміщення, останній не мав ніяких претензій і не вказав ніяких зауважень у даному Акті. Більше того, згідно експлікації в проекті відведення ОСОБА_10 земельної ділянки для обслуговування кафе взагалі відсутнє позначення підвального приміщення.

Після винесення меж земельної ділянки в натурі церковна громада по узгодженій межі почала встановлення паркана, у зв`язку з чим розвалила підвальне приміщення, яке знаходилось на межі земельних ділянок і було у напівзруйнованому стані і ніким не використовувалося. Наведені докази підтверджують, що церковна громада діяла не самовільно, а відповідно до акту відводу земельної ділянки в натурі і такі залишились поза увагою суду.

Також зазначає, що шкода може бути спричинена тільки законному власнику майна підвального приміщення, а ОСОБА_10 своє право власності у встановленому законом порядку не зареєстрував. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_10 за договором міни, укладеним з Надвірнянською ОДПІ було передано кафе «Калина» площею 135,5 кв.м. без будь-яких господарських будівель та споруд. Проте, нового свідоцтва про право власності та витягу про реєстрацію права власності ОСОБА_10 суду не представив.

Наведені обставини залишились поза увагою суду, у зв`язку з чим апелянт вважає, що у його діях відсутній склад злочину, передбачений ст. 356 КК України, а відносини що склалися з даного приводу містять ознаки цивільно-правового характеру.

Крім того заперечує і розмір матеріальної шкоди - 64584,00грн. за ніби то спричинену ОСОБА_10 шкоду внаслідок самовільно руйнування підвального приміщення, вважаючи вартість підвалу значно завищеною, оскільки підвал складався із трьох бетонних плит перекриття, перебував у занедбаному стані, так як ще з 90-тих років ним ніхто не користувався. Будівельно-технічна експертиза була проведена на досудовому слідстві за клопотанням ОСОБА_10 , який сам визначив експерта ОСОБА_12 і останній був зацікавлений у тому щоб оцінка була завищена. А тому така експертиза викликає сумніви в об`єктивності її проведення.

Просить вирок суду Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.07.2017 року скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

- прокурор вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вважає, що при призначенні покарання судом першої інстанції не взято до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчиненні злочину, не визнав, збитки, які завдав потерпілому своїми злочинними діями, не відшкодував, а позиція обвинуваченого у судовому засіданні свідчила про те, що він зовсім не шкодує про вчинені ним незаконні дії. Також звертає увагу суду на те, що в даному випадку мотивом вчинення злочину послужило не скрутне матеріальне становище чи будь-які інші обставини, які могли б вплинути на покарання винного в сторону пом`якшення, а саме неприязні відносини з потерпілим, бажання продемонструвати свою зневагу до його майнових та інших прав.

Просить вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.07.2017 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 у виді 2 місяців арешту.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді 2 місяців арешту;

- потерпілий ОСОБА_10 повністю підтримав вимоги апеляції прокурора та просив її задовольнити,оскільки вважає, що обвинувачений ОСОБА_8 обґрунтовано притягнутий до кримінальної відповідальності і призначене йому покарання є занадто м`яким;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та просили скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції;

Заслухавши доповідь судді, думку учасників процесу з приводу поданих апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, вирок суду необхідно скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції за наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В силу ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду.

Відповідно до вимог ст.374 КПК України суд першої інстанції в мотивувальній частині обвинувального вироку повинен дати аналіз всім зібраним у справі доказам щодо їх допустимості, достовірності і достатності, викласти формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обґрунтувати свій висновок в частині доведеності вини обвинуваченого конкретними доказами, вказати які саме фактичні дані підтверджують обставини вчиненого злочину і навести мотиви за якими суд не бере до уваги окремі докази.

Однак, суд першої інстанції, не проаналізував зміст доказів, які були досліджені ним під час розгляду кримінального провадження, не вказав які саме фактичні дані вони підтверджують, як співвідносяться між собою та чи достатні для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (справа "Салов проти України").

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Відсутність належної мотивації висновків суду призводить до того, що сторона позбавляється можливості обґрунтувати свою позицію під час оскарження вироку суду, а суд вищої інстанції - переглянути його.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ігнорування судом доречних аргументів особи, яка притягається до кримінальної відповідальності є грубим порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" повинні застосовуватись судами, як джерело права.

Зокрема, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України" ) і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»). Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 стверджував, що в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ст. 356 КК України, оскільки самоправних дій він не вчиняв та звертав увагу суду на те, що в його обов`язки, як старшого брата церковної двадцятки Релігійної організації парафії УГКЦ св. Архистратига Михаїла в с. Цуцилів, входить організація та виконання господарських робіт, в тому числі і підписання від імені комітету будь-яких документів, у зв`язку з чим він займався оформленням правовстановлюючих документів на земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування церкви на підставі рішення Цуцилівської сільської ради за №429 від 20.09.2009року про надання церковному комітету греко-католицької громади дозволу на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку площею 1.3039га для обслуговування церкви. Відповідно до виготовленого у 2015році проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було винесено межі земельної ділянки в натурі та 27.11.2015р. складено Акт прийому-передачі межових знаків на зберігання за участю представників церковної громади, сільської ради та ОСОБА_10 - суміжного межівника земельної ділянки, призначеної для обслуговування приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який не мав ніяких претензій і зауважень щодо меж земельних ділянок.

Крім того, обвинувачений вказував на те, що, згідно експлікації в проекті відведення ОСОБА_10 земельної ділянки для обслуговування кафе взагалі відсутнє позначення підвального приміщення, яке знаходилось на межі земельних ділянок і було у напівзруйнованому стані і ніким не використовувалося.

Крім того, звертав увагу на те, що ОСОБА_10 за договором міни, укладеним з Надвірнянською ОДПІ було передано кафе «Калина» площею 135,5 кв.м. без будь-яких господарських будівель та споруд і потерпілий не надав суду належним чином оформлені документи, які в установленому законом порядку підтверджують його право власності на підвальне приміщення.

Таким чином , обвинувачений ОСОБА_8 фактично стверджує, що його дії щодо демонтажу підвального приміщення були законними і не заподіяли потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди.

Суб`єктивна сторона самоправства характеризується умисною виною і винний усвідомлює, що самовільно, всупереч установленому законом порядку, вчиняючи певні дії, передбачає, що вони можуть завдати значної шкоди інтересам громадянина, державним або суспільним інтересам або інтересам власника і бажає або свідомо допускає настання такої шкоди.

Разом з тим, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що відповідальність за ст. 356 КК виключається, якщо особа сумлінно помиляється у законності своїх дій.

Так, в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції вказав, що вважає встановленим , що ОСОБА_8 « володіючи уявним правом зокрема наділений правом знесення підвального приміщення та встановлення паркану, яке в дійсності йому не належить, але помилково вважаючи, що має на це право, вважаючи що власник господарської будівлі відсутній, оскільки мав інформацію, що в потерпілого не має документів на право власності на даний об`єкт, поза встановленим законом порядком реалізував це уявне для нього право незаконними методом, знісши підвальне приміщення та розпорядився будівельними матеріалами.».

Таким чином, суд першої інстанції фактично прийшов до висновку, що обвинувачений ОСОБА_13 помилково вважав, що має вправо на демонтаж підвального приміщення.

Однак, в подальшому, суд першої інстанції, допускаючи протиріччя в своїх висновках вказав на те, що показання обвинуваченого « в частині не визнання ним своє вини у вчиненні самоправства зокрема, що рішення про знесення було прийняте громадою,а він тільки виконував в інтересах громади, а також те, що потерпілий фактично погодився із знесенням підвального приміщенням та те, що він сумлінно помилявся у законності своїх дій, зокрема те, що вказане майно не належить потерпілому, є безгосподарним спростовуються і його винуватість у вчиненні злочину повністю доведена дослідженими в сукупності та належно оціненими в судовому засіданні докази, які узгоджується між собою, відповідають показанням потерпілого, свідкам, письмовим документам, а тому відповідають фактичним обставинам справи.»

При цьому, суд першої інстанції не вказав, які саме фактичні дані, підтверджені сукупністю досліджених судом доказів, спростовують доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , з яких вбачається, що він сумлінно помилявся у законності своїх дій і в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги, що вчинення самоправних дій є кримінально караним лише за умови заподіяння діями винного значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. Поняття значної шкоди є оціночним і вирішується у кожному конкретному випадку виходячи з фактичних обставин справи.

Разом з тим, суд першої інстанції взагалі не мотивував свої висновки щодо наявності значної шкоди і не вказав, які саме обставини свідчать про те, що шкода, яку було заподіяно потерпілому ОСОБА_10 є значною. Не спростував доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що вищевказане підвальне приміщення не використовувалось тривалий час і знаходилось у напівзруйнованому стані.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що системний аналіз діючих норм кримінального закону свідчить про те, що поняття «значної шкоди» використовується при визначенні суспільно небезпечних наслідків у окремих статтях Особливої частини КК України

Зокрема, поняття «значної шкода потерпілому» використане у ч. 3 ст. 185;ч. 3 ст. 186; ч. 2 ст. 189; ч. 2 ст. 190 КК України; поняття «значна шкода власнику земельної ділянки» використане у ч. 1 ст. 197-1 КК України; поняття «значна шкода» використане у ч. 2 ст. 361; ч. 2 ст.361-1; ч. 2 ст. 361-2; ч. 3 ст. 362; ст. 363; ч. 2 ст. 363-1 КК України; поняття «значна майнова шкода» використане у ч. 2 ст. 258-5 КК України.

Так, відповідно до примітки 2 до ст. 185 КК України, значна шкода у статтях 185, 186, 189 та 190 КК України визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.373 КПК України, допустив істотні протиріччя в своїх висновках і враховуючи наведене, приймаючи до уваги вищевказану сукупність допущених судом першої інстанції істотних порушень кримінального процесуального закону, те що суд допустив істотні протиріччя в своїх висновках та не мотивував їх належним чином, залишив недослідженими обставини, з`ясування яких необхідно для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення по даному кримінальному провадженню, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а вирок суду необхідно скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 410, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 і прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2017 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5