Ухвала

Іменем України

16 квітня 2018 р.

м. Київ

Справа № 212/596/17-к
Провадження № 51-5414 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 січня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:
вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Красноперекопськ АР Крим, громадянку України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму в силу ст. 89 КК України,
засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк десять років. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_4 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 30 листопада 2016 року по 13 квітня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 2641 грн. 20 коп.
Цим же вироком ухвалено рішення щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 січня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 29 листопада 2016 року у вечірній час ОСОБА_4 , разом зі своїми спільними знайомими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , знаходилась у приміщенні належної їй однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 , де останні у кухні вказаного житла вживали спиртні напої.
Під час перебування в приміщенні кухні вищевказаної квартири ОСОБА_4 виявила відсутність власного мобільного телефону та, підозрюючи ОСОБА_6 у його крадіжці, почала вимагати від нього пояснень, натомість останній почав до неї залицятись. Вказані обставини обурили та викликали у неї особисту гостру неприязнь до ОСОБА_6 , внаслідок чого у ОСОБА_4 раптово виник умисел на заподіяння ОСОБА_6 смерті з вказаних мотивів.
ОСОБА_4 , перебуваючи в стані наркотичного сп`яніння, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_6 , взяла до рук з поверхні кухонного столу, розташованого в приміщенні кухні вищевказаної квартири, ніж господарсько-побутового призначення та таким чином підшукала собі знаряддя злочину. В цей час, бажаючи покинути вказане помешкання, ОСОБА_6 прослідував з приміщення кухні до приміщення кімнати вищевказаної квартири.
Однак ОСОБА_4 , знаходячись у стані наркотичного сп`яніння, діючи з метою заподіяння смерті ОСОБА_6 , з мотивів гострої неприязні до нього, приблизно о 23:30 годині 29.11.2016, утримуючи у правій руці даний ніж, прослідувала до приміщення кімнати квартири, де стоячи навпроти ОСОБА_6 звернута до нього обличчям, нанесла останньому одного удару клинком вищевказаного ножа в область грудної клітини ліворуч місце розташування життєво-важливих органів людини.
Отримавши ножове поранення, потерпілий ОСОБА_6 швидким кроком вийшов з приміщення вищевказаної квартири в під`їзд де, втративши свідомість, передньою частиною тіла впав на сходовому майданчику першого поверху.
Виявивши ОСОБА_6 лежачим у під`їзді в непритомному стані, приблизно о 23:50 год. 29.11.2016 року ОСОБА_4 , спільно з ОСОБА_5 , перетягнула ОСОБА_6 з першого під`їзду будинку АДРЕСА_3 на подвір`я цього ж будинку, де з мобільного телефону ОСОБА_5 викликала до ОСОБА_6 бригаду швидкої медичної допомоги, працівники якої, по приїзду, констатували біологічну смерть потерпілого ОСОБА_6 .
У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції (далі прокурор), просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_4 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості. Вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував та не дав належної оцінки ступеню тяжкості кримінального правопорушення та обставинам його вчинення, даним про особу засудженої, внаслідок чого безпідставно, на думку прокурора, відмовив у задоволенні апеляційної скарги й залишив вирок місцевого суду без змін. Вказує, що апеляційний суд всупереч вимог ст. 419 КПК України не проаналізував усі доводи прокурора та не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та кваліфікація її дій у касаційній скарзі прокурором не оспорюються та не заперечуються.

Прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Водночас, призначаючи засудженій ОСОБА_4 покарання, суд відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував тяжкість злочину за його видом (категорією), який згідно зі ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, та зважив на індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого діяння відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 65 КК, що визначається характером та ступенем суспільної небезпеки злочину виходячи з конкретних обставин його вчинення. Крім того, суд врахував обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину в стані наркотичного сп`яніння, а також дані про особу винної, яка не судима в силу ст. 89 КК, під наглядом лікаря-психіатра не перебувала і не перебуває; перебуває під диспансерним наглядом лікаря-нарколога з жовтня 2016 року з приводу психічних поведінкових розладів внаслідок вживання декількох психоактивних речовин, має синдром залежності; перебувала під профілактичним наглядом лікаря-нарколога з грудня 2011 року з приводу вживання алкоголю зі шкідливими наслідками. Знята з-під нагляду в липні 2015 року через відсутність повторних звернень більше 3-х років; офіційно не працевлаштована; одружена; має на утриманні двох малолітніх дітей, за місцем мешкання характеризується посередньо.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, з урахуванням принципу індивідуалізації покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_4 не можливе без її ізоляції від суспільства, з обранням їй міри покарання в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк десять років.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання, призначеного засудженій ОСОБА_4 , зазначивши, що суд першої інстанції призначив покарання у виді позбавлення волі на строк, що перевищує нижчу межу, встановлену санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, втім близький до неї, з реальним його відбуттям.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_4 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню, достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Апеляційний суд розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_4 дотримався вимог ст. 419 КПК України, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги прокурора, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано залишив його апеляційну скаргу без задоволення.

Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 3 січня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3