ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 грудня 2017 року місто Дніпро
Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
заявника ОСОБА_3
прокурора ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність начальника слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області старшого радника юстиції ОСОБА_5 щодо не розгляду звернення в порядку ст.220 КПК України у кримінальному провадження № 0000418, -
встановив:
ОСОБА_3 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, оскаржуючи бездіяльність начальника слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області старшого радника юстиції ОСОБА_5 у кримінальному провадження №0000418, яка полягає у не розгляді її клопотання в порядку ст.220 КПК України про скасування постанови слідчого про закриття цього кримінального провадження.
В судовому засіданні заявниця підтримала свою скаргу та наполягала на її задоволенні, вважає, що рішення про закриття кримінального провадження прийнято необґрунтовано, тому начальник слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області старший радник юстиції ОСОБА_5 має скасувати відповідну постанову про його закриття.
Прокурор в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, подав письмові заперечення, відповідно до яких, слідчим відділом Бабушкінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000418 за ч.1 ст.364 КК України за фактом можливого зловживання посадовими особами Дніпропетровської міської ради своїм службовим становищем, що призвело до порушення житлових прав ОСОБА_3 . У ході досудового розслідування встановлено, що рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 12.01.1990 №45/1 будинок АДРЕСА_1 визнано аварійним, а мешканців такими, що підлягають відселенню. На підставі рішення виконкому Бабушкінської районної у місті ради від 19.06.1998 №336 «Про затвердження протоколу засідання громадських комісій з житлових питань при виконкомі» ОСОБА_3 надано двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , відселивши ОСОБА_3 та її родину з аварійного будинку АДРЕСА_1 . Враховуючи, що ОСОБА_3 відмовилась від добровільного переселення до наданої квартири, рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03.11.1998 у справі №2-2115/98 задоволено позовну заяву виконавчого комітету Бабушкінської районної ради народних депутатів та переселено ОСОБА_3 та її сім`ю з квартири АДРЕСА_3 у квартиру АДРЕСА_4 . Також встановлено, що листом №ст-10 від 30.10.1998 управління економіки виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради повідомлено ОСОБА_3 про те, що на АДРЕСА_5 проводиться будівництво житлового будинку за замовленням Університету залізничного транспорту та при введенні його в експлуатацію буде розглянуто питання щодо надання ОСОБА_3 квартири у вказаному житловому будинку. Листом від 02.03.1999 №7/29-102 виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради гарантував ОСОБА_3 виділення двокімнатної квартири у житловому будинку на АДРЕСА_5 . Однак після введення вказаного будинку в експлуатацію в 2006 році двокімнатна житлова квартира АДРЕСА_6 виділена ГУМВС України в Дніпропетровській області. З метою захисту інтересів родини ОСОБА_3 08.09.2008 прокуратура області звернулась до суду із позовом до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради про зобов`язання надати ОСОБА_6 та її сім`ї у складі ОСОБА_3 та ОСОБА_7 квартиру в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_5 , який рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.09.2006 №3669 введено в експлуатацію. Постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15.09.2010, залишеною без змін ухвалами апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.01.2011 та Вищого адміністративного суду України від 05.04.2011, у задоволенні позову прокурору відмовлено. Рішення судів набрали законної сили відповідно до вимог чинного законодавства. Відмовляючи у задоволенні позову, суди зазначили, що посилання прокурора на гарантійний лист виконкому про надання іншого житла як на доказ бездіяльності відповідача при виконанні власних повноважень, передбачених п.2 ч.1 ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», безпідставні та такі, що не узгоджуються із положеннями ст.19 Конституції України, якими не передбачено видачу листів з гарантійними зобов`язаннями щодо надання житлових приміщень і більше того спонукання в подальшому до їх примусового виконання. У ході досудового розслідування також встановлено, що згідно з актом «Про вилучення для знищення документів, не внесених до національного архівного фонду» №1 від 07.08.2012 розпорядження міського голови про надання відпусток та розпоряджень за 1997-2006 роки знищено, у зв`язку з чим перевірити законність підписання ОСОБА_8 як виконувачем обов`язків міського голови листа №1/64 від 17.10.2006 не виявилось можливим. В подальшому з урахуванням рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03.11.1998, матеріалів справи до нього, свідчень свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та інших, постанови Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15.09.2010, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.01.2011, ухвали Вищого адміністративного суду України від 25.09.2013 та матеріалів справи до нього, а також положень Житлового кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про міліцію» 06.10.2015 слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України. Прокуратура області погодилась з прийнятим рішенням, про що ОСОБА_3 неодноразово повідомлялось 29.10.2015, 12.04.2016 за №04/2-162-11. Разом з тим, законність закриття кримінального провадження перевірено Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, ухвалою якого від 18.11.2015 ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні скарги про скасування постанови про закриття провадження. У той же час апеляційним судом Дніпропетровської області 01.02.2016 відмовлено ОСОБА_3 у поновленні строку на апеляційне оскарження вказаної ухвали. Також слідчим відділом прокуратури Дніпропетровської області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000822 за ч.2 ст.364 КК України за фактом зловживання службовим становищем колишнім начальником УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_13 та службовими особами УМВС України в області. За результатами досудового розслідування 31.03.2016 слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Законність прийнятого процесуального рішення перевірено процесуальним керівником, підстав для скасування не встановлено. Не погоджуючись із вказаним процесуальним рішенням, ОСОБА_3 подано скаргу до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою суду від 29.07.2016 відмовлено у задоволенні скарги на постанови про закриття кримінального провадження. З урахуванням викладеного, враховуючи, що ОСОБА_3 тривалий час зверталась до прокуратури Дніпропетровської області з одного і того ж питання, на яке останній неодноразово надавались ґрунтовні та вмотивовані відповіді, на підставі ст.8 Закону України «Про звернення громадян», провадження за зверненнями ОСОБА_3 щодо незаконного закриття кримінального провадження №0000418 за ч.1 ст.364 КК України припинено.
Зазначені в запереченнях факти підтверджується документами, наданими прокурором, що долучені до справи.
Слідчий суддя, вислухавши сторони та дослідивши матеріали скарги, виходить з наступного.
Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України, зокрема Главою 26, передбачений порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування.
Об`єктом оскарження на підставі глави 26 КПК України може бути тільки рішення, дії, бездіяльність слідчого, прокурора при здійсненні своїх повноважень під час досудового розслідування.
Частиною 1 ст. 303 КПК України передбачений перелік рішень, дій, бездіяльності слідчого або прокурора, які підлягають оскарженню під час досудового розслідування, який є вичерпним.
Частиною 2 ст. 303 КПК України визначається інший порядок оскарження та розгляду інших скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 КПК України.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 303 КПК України визначено, що під час досудового розслідування може бути оскаржена бездіяльність слідчого/прокурора у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.
Отже, законодавцем визначена наявність зв`язку між обов`язком слідчого чи прокурора вчинити визначені КПК України дії та строком, у межах якого зазначені особи зобов`язані їх вчинити.
Таким чином, в порядку п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України може бути оскаржена бездіяльність слідчого чи прокурора щодо нездійснення певної процесуальної дії, яку вони зобов`язані вчинити у відповідності до КПК України і ця процесуальна дія має бути вчинена у строки, визначені КПК України.
В іншому випаду, у відповідності до положень п. 7 ч.1 ст. 303 КПК України, особа наділена правом оскаржити рішення слідчого чи прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій.
У п.1.3. Узагальнення «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування» (лист від 12.01.2017 № 9-49/0/4-17) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу на те, що бездіяльність, яка підлягає оскарженню відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК, передбачає три обов`язкові ознаки: 1) слідчий або прокурор наділені обов`язком вчинити певну процесуальну дію; 2) така процесуальна дія має бути вчинена у визначений КПК строк; 3) відповідна процесуальна дія слідчим чи прокурором у встановлений строк не вчинена. Таким чином, наведена норма дозволяє звернутися до суду зі скаргою не на будь-яку бездіяльність, а лише щодо обов`язків, строк виконання яких чітко регламентований кримінальним процесуальним законодавством.
Наведеним ознакам відповідає бездіяльність, яка виникає внаслідок невиконання вимог ст. 220 КПК, згідно з якою клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.
При цьому варто зважати на те, що відповідна бездіяльність може бути зумовлена не лише невчиненням процесуальної дії в межах встановлених зазначеною нормою строків, а й неналежним розглядом клопотання, зокрема, залишенням його без процесуального реагування або неналежним на нього процесуальним реагуванням.
За висновком Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеним в зазначеному лист від 12.01.2017 № 9-49/0/4-17 (п.1.3.), скарги, подібні до тієї, що розглядається, взагалі не можуть бути предметом розгляду у порядку ст.303 КПК України .
В даному випадку, скарга, що розглядається, не містить зобов`язань про проведення процесуальних дій у певний строк та здійснення слідчих (розшукових) дій і негласних слідчих (розшукових) дій та виходить за межі переліку рішень, дій, бездіяльності слідчого або прокурора, які підлягають оскарженню під час досудового розслідування, визначеного ст.303 КПК України оскільки чинним КПК України не передбачено обов`язок прокурора або начальника слідчого управління скасувати постанову слідчого про закриття кримінального провадження у певний строк, та це віднесено до їх прав.
Більш того, вимога, викладена у скарзі щодо зобов`язання вчинити зазначені дії саме начальника слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області старшого радника юстиції ОСОБА_5 , не узгоджується із приписами ст.39 КПК України, відповідно до якої керівник органу досудового розслідування не наділений повноваженнями на скасування постанови про закриття кримінального провадження.
В той же час, посада, яку обіймає ОСОБА_5 , має подвійне значення: окрім начальника слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області, ця посада одночасно відноситься й до заступника прокурора області. Тобто ОСОБА_5 є одночасно і начальником слідчого органу і прокурором в розумінні п.10 ч.1 ст.15 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якого, прокурором органу прокуратури є заступник керівника регіональної прокуратури.
Однак, прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.
Відповідно ж до ч.2 ст.37 КПК України, прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою статті 313, частиною другою статті 341 цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.
Термін «прокурор» розтлумачений у п.15 ч.1 ст.3 КПК України, згідно до якої, прокурор - особа, яка обіймає посаду, передбачену статтею 17 Закону України "Про прокуратуру", та діє у межах своїх повноважень.
Приписами ст.17 Закону України "Про прокуратуру" врегульовано наступне:
1.Прокурори здійснюють свої повноваження у межах, визначених законом, і підпорядковуються керівникам виключно в частині виконання письмових наказів адміністративного характеру, пов`язаних з організаційними питаннями діяльності прокурорів та органів прокуратури.
Адміністративне підпорядкування прокурорів не може бути підставою для обмеження або порушення незалежності прокурорів під час виконання ними своїх повноважень.
2. Генеральний прокурор має право видавати письмові накази адміністративного характеру, що є обов`язковими до виконання всіма прокурорами.
Керівник регіональної прокуратури має право видавати письмові накази адміністративного характеру, що є обов`язковими до виконання першим заступником, заступниками, керівниками та заступниками керівників підрозділів, прокурорами відповідної регіональної прокуратури та керівниками місцевих прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної регіональної прокуратури.
Керівник місцевої прокуратури має право видавати письмові накази адміністративного характеру, що є обов`язковими до виконання його першим заступником, заступниками, керівниками та заступниками керівників підрозділів, прокурорами відповідної місцевої прокуратури.
Перші заступники та заступники керівників органів прокуратури відповідно до розподілу обов`язків мають право видавати письмові накази адміністративного характеру, що є обов`язковими до виконання підлеглими прокурорами відповідного органу прокуратури.
3. Під час здійснення повноважень, пов`язаних з реалізацією функцій прокуратури, прокурори є незалежними, самостійно приймають рішення про порядок здійснення таких повноважень, керуючись при цьому положеннями закону, а також зобов`язані виконувати лише такі вказівки прокурора вищого рівня, що були надані з дотриманням вимог цієї статті.
Прокурори вищого рівня мають право давати вказівки прокурору нижчого рівня, погоджувати прийняття ним певних рішень та здійснювати інші дії, що безпосередньо стосуються реалізації цим прокурором функцій прокуратури, виключно в межах та порядку, визначених законом. Генеральний прокурор має право давати вказівки будь-якому прокурору.
Прокурором вищого рівня є:
1) для прокурорів, керівників та заступників керівників підрозділів місцевої прокуратури - керівник місцевої прокуратури чи його перший заступник або заступник відповідно до розподілу обов`язків;
2) для прокурорів, керівників та заступників керівників підрозділів регіональної прокуратури - керівник регіональної прокуратури чи його перший заступник або заступник відповідно до розподілу обов`язків;
3) для керівника місцевої прокуратури, його першого заступника та заступників - керівник відповідної регіональної прокуратури чи його перший заступник або заступник відповідно до розподілу обов`язків;
4) для керівника регіональної прокуратури, його першого заступника та заступників, керівника та заступника керівника підрозділу, прокурора Генеральної прокуратури України - Генеральний прокурор чи його перший заступник або заступник відповідно до розподілу обов`язків;
5) для першого заступника та заступника Генерального прокурора - Генеральний прокурор.
4. Накази адміністративного характеру, а також вказівки, що прямо стосуються реалізації прокурором функцій прокуратури, видані (віддані) в письмовій формі в межах повноважень, визначених законом, є обов`язковими до виконання відповідним прокурором.
Прокурору, якому віддали наказ чи вказівку в усній формі, надається письмове підтвердження такого наказу чи вказівки.
5. Прокурор не зобов`язаний виконувати накази та вказівки прокурора вищого рівня, що викликають у нього сумнів у законності, якщо він не отримав їх у письмовій формі, а також явно злочинні накази або вказівки. Прокурор має право звернутися до Ради прокурорів України з повідомленням про загрозу його незалежності у зв`язку з наданням (відданням) прокурором вищого рівня наказу або вказівки.
6. Надання (віддання) незаконного наказу або вказівки чи його (її) виконання, а також надання (віддання) чи виконання явно злочинного наказу або вказівки тягнуть за собою відповідальність, передбачену законом.
З урахуванням наведеного, слід дійти висновку про те, що до компетенції заступника прокурора Дніпропетровської області - начальника слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області старшого радника юстиції ОСОБА_5 відноситься прийняття певних процесуальних рішень в кримінальних провадженнях, що розслідуються слідчими або прокурорами цього управління. Водночас, такі повноваження за своєю правовою природою є дискреційними, тобто становлять собою сукупність прав і обов`язків, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, можливих в кожній конкретній ситуації.
З цього випливає, що обов`язок розглядати звернення потерпілих, або сторін кримінального провадження та їх представників щодо вчинення певних процесуальних дій в порядку ст.220 КПК України на цю посадову особу не розповсюджується.
Відтак, скарга ОСОБА_3 на бездіяльність заступника прокурора Дніпропетровської області - начальника слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області старшого радника юстиції ОСОБА_5 щодо не розгляду звернення в порядку ст.220 КПК України у кримінальному провадження №0000418 задоволенню не підлягає.
Доходячи до такого висновку, слідчим суддею також враховуються факти, викладені прокурором у письмових запереченнях проти скарги.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.3, 110, 303, 305-307, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -
ухвалив:
В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність начальника слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області старшого радника юстиції ОСОБА_5 щодо не розгляду звернення в порядку ст.220 КПК України у кримінальному провадження № 0000418- відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1