Справа № 744/92/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/738/2017
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000319, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2017 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тимоновичі Семенівського району Чернігівської області, українця, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, пенсіонера, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинувачуваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Не погоджуючись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Вироком Семенівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 120 годин громадських робіт.

Стягнуто з обвинуваченого на користь держави 264 грн. 30 коп. процесуальних витрат.

Питання щодо речових доказів вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, перекваліфікувавши дії ОСОБА_6 з ч. 3 на ч. 1 ст. 185 КК України, що суперечить вимогам п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах проти власності» № 10 від 06.11.2009 року, позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 24.03.2016 р. № 5-299кс15 та доказам, зібраними у кримінальному провадженні. Зокрема, потерпілий ОСОБА_8 свій двір вважає сховищем, а залишаючи господарство, зачинив хвіртку на запірний пристрій. Згідно протоколу огляду місця події від 10.11.20016 року та протоколу слідчого експерименту від 18.01.2017 року домоволодіння потерпілого огороджене металевим парканом з металевими воротами та хвірткою. Тому, на думку апелянта, двір домоволодіння потерпілого є сховищем.

При розгляді провадження судом І інстанції встановлено, що 09 листопада 2016 року, близько 11 години 00 хвилин, ОСОБА_6 , проходячи повз жиле домоволодіння ОСОБА_8 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , через незамкнену хвіртку, що вела до двору домоволодіння, помітив бензопилу «Бригадир», яка стояла на ганках біля будинку. В подальшому останній, маючи умисел на крадіжку, реалізуючи свій злочинний намір до кінця, діючи свідомо, з корисливих мотивів, користуючись відсутністю власника та сторонніх осіб, шляхом вільного доступу, зайшов на територію двору та здійснив крадіжку бензопили «Бригадир», що належить ОСОБА_8 , і утримуючи при собі викрадене майно, місце вчинення кримінального правопорушення залишив, отримавши тим самим реальну можливість розпоряджатись та користуватись викраденим майном на власний розсуд, завдавши тим самим потерпілому, згідно висновку судової товарознавчої експертизи № 4311/16-24 від 08.12.2016 року, матеріальних збитків на загальну суму 1813 грн. 50 коп.

Суд 1 інстанції, перекваліфіковуючи дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 185 КК України, обґрунтував свої висновки тим, що двір домоволодіння потерпілого не можна вважати сховищем, тобто місцем, призначеним для постійного чи тимчасового зберігання майна, яке має засоби охорони від доступу сторонніх осіб. Незважаючи на наявність огорожі хвіртка вказаного господарства не була зачинена на запірний пристрій, що давало змогу стороннім особам безперешкодно заходити у двір. Двір господарства, зокрема ганок будинку, не може бути звичайним місцем зберігання такого майна як бензопила.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі, пояснення обвинуваченого, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні суду 1 інстанції обвинувачений вину не визнав та показав, що 09 листопада 2016 року на прохання його племінника ОСОБА_9 пішли до Тимоновицького сільського голови ОСОБА_8 , так як племінник хотів щось у нього спитати. Підійшовши до господарства потерпілого, племінник зайшов у двір, звідки повернувся з бензопилою, яку збирався продати. На його прохання повернути пилу, племінник відмовився. Він особисто до двору потерпілого не заходив. Потім ОСОБА_10 продав пилу ОСОБА_11 . Згодом їх наздогнав ОСОБА_8 , якому вони все розповіли, а коли приїхала поліція, то за їх вказівкою він підписував папери та показував рукою на місце вчинення злочину, а також взяв вину на себе.

При проведенні слідчого експерименту 18.01.2017 року ОСОБА_6 визнав свою вину у викраденні бензопили повністю і показав, що він та його племінник, який є розумово відсталим, проходили повз будинок ОСОБА_8 і він помітив через відчинену хвіртку у дворі на ганку бензопилу, яку і вирішив викрасти. Впевнившись, що поблизу нікого не має, зайшов у двір та викрав бензопилу. Племінник в цей час знаходився на вулиці і в двір не заходив. Так як йому було тяжко її нести, він віддав її племіннику. Продав бензопилу ОСОБА_12 за 1 літр горілки та 500 грн. Викрав він її з метою подальшого продажу.

В суді апеляційного суду вину свою не визнав, посилаючись на скоєння даного злочину саме його племінником ОСОБА_9 , при цьому просив не призначати йому покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог, щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи у суді першої інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

На думку колегії суддів, вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано не було.

Пунктом 5 частиною 2 статті 291, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що обвинувальний акт, серед іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, а мотивувальна частина вироку у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

При цьому, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді. Висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового слідства та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.

Як вбачається з пред`явленої підозри та обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що він 09 листопада 2016 року, близько 11 години 00 хвилин, проходячи повз жиле домоволодіння ОСОБА_8 , через незамкнену хвіртку, шляхом вільного доступу, зайшов на територію двору та здійснив крадіжку бензопили «Бригадир», що належить ОСОБА_8 , чим завдав потерпілому матеріальних збитків на загальну суму 1813 грн. 50 коп. Тобто, слідством виписана фабула кримінального правопорушення за правовою кваліфікацією ч.1 ст.185 КК України.

Дії ж обвинуваченого органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 3 ст. 185 КК України. Кваліфікуючою ознакою даного злочину, є проникнення в житло, інше приміщення чи сховище. Під проникненням розуміють вторгнення, а не потрапляння через незамкнену хвіртку, шляхом вільного доступу на територію двору. Потрапляння до приміщення не тотожне вторгненню, проникненню, навпаки означає випадкове, незаплановане прибуття в певне місце.

Тобто, у даному випадку, викладені в обвинувальному акті фактичні обставини злочину, за своїм змістом, не відповідають правовій оцінці обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК України, так як не містять такої кваліфікуючої ознаки, як крадіжка чужого майна, поєднана з проникненням у сховище, що є порушенням прав обвинуваченого на захист, оскільки особа, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення має чітко усвідомлювати, у вчиненні якого злочину вона обвинувачується. Обвинувачення не є конкретним і суд 1 інстанції не звернув уваги на вказані порушення.

Колегія суддів вважає, що вищезазначені порушення є істотними, в відповідності до ч.1 ст. 412 КПК України, перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення і не можуть бути усунуті судом апеляційної інстанції.

Окрім того, перекваліфіковуючи дії обвинуваченого ОСОБА_6 з ч. 3 на ч. 1 ст. 185 КК України, з підстав відсутності проникнення, суд допустився помилки, залишивши поза увагою роз`яснення, які маються в п.22 постанови ПВС України «Про судову практику у справах проти власності» №10 від 06.11.2009 року, що, вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки як проникнення в сховище, повинен мати на увазі, що під проникненням слід розуміти незаконне вторгнення до нього будь-яким способом ( із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання, шляхом обману чи з використанням підроблених документів, тощо). Під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація, тощо).

Відповідно до протоколу огляду місця події від 10.11.2016 року двір потерпілого ОСОБА_13 мав металеву огорожу з воротами та хвірткою, яка закривалася на запірний пристрій.

Не переконливі висновку суду і щодо суб`єкту вчинення даного правопорушення.

Крім того, як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції перекваліфікував дії обвинуваченого з ч. 3 ст. 191 КК України на ч. 1 ст. 185 КК України, проте підозра за ч. 3 ст. 191 КК України останньому не пред`являлась та не була предметом досудового розслідування та судового розгляду.

У вступній частині вироку, в анкетних даних обвинуваченого ОСОБА_14 , зазначено, що він є пенсіонером, проте судом 1 інстанції останньому призначено вид покарання, який не підлягає призначенню у відповідності до вимог ст. 56 КК України, тобто, на думку колегії суддів, дані відомості про особу обвинуваченого судом належним чином не перевірені.

Таким чином, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог закону, передбачених ч.1 ст. 412 КПК України, що перешкодили йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 412, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 12 травня 2017 року відносно ОСОБА_6 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала апеляційного суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4