Справа № 461/5494/15-к
№ 1-кп/183/1061/17
20 грудня 2017 року м.Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів:
судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_9 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гірник Донецької області, громадянина України, з неповною вищою освітою, не працюючого, не судимого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 проживаючого за адресою: АДРЕСА_2
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України -
15 листопада 2017 року з апеляційного суду Дніпропетровської області повернуто кримінальне провадження на новий судовий розгляд кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України.
Під час підготовчого судового засідання 30 листопада 2017 року ОСОБА_9 продовжено раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по 22 грудня 2017 року включно.
В судовому засіданні 20 грудня 2017 року прокурором заявлено усне клопотання про продовження раніше застосованого відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування клопотання прокурор послався на те, що в даному кримінальному провадженні не можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, в силу ч.5 ст.176 КПК України, який забезпечить кримінальне провадження в суді. При цьому, ризик передбачений пп.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, який враховувався при застосуванні та продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не відпав, не зменшився та продовжує існувати. Враховуючи тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, який віднесено до категорії особливо тяжких, ступінь відповідальності за нього, відсутність доказів офіційного працевлаштування ОСОБА_9 , місця його перебування, відсутність сталих соціальних зв`язків, прокурор вважає, що наявні всі підстави для продовження раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Захисники в судовому засіданні, кожен окремо, заперечували проти продовження запобіжного заходу ОСОБА_9 . Захисник ОСОБА_6 заявила клопотання про скасування обвинуваченому запобіжного заходу, підтримане захисниками ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . В обґрунтування клопотання посилалася на те, що обвинувачений ОСОБА_9 тримається під вартою з 18 березня 2015 року, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, являється громадянином України, постійне місце проживання на території України, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні малолітню дитину, міцні соціальні зв`язки за місцем проживання. Судом першої інстанції втрете переглядається кримінальне провадження, яке триває понад розумні строки та на протязі 2 років 10 місяців обвинувачений утримується під вартою. Попередня оцінка всім наявним та очевидним доказам кримінального провадження щодо доведення вини ОСОБА_9 надана ухвалами апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року та від 23 жовтня 2017 року. Внаслідок направлення справи на новий розгляд суд першої інстанції знову буде чекати та вимагати від прокурора надання доказів на підтвердження винуватості. Крім того захисник звернула увагу на ту обставину, що тяжкості покарання, яка загрожує у разі визнання ОСОБА_9 винним не може бути взята до уваги суду, оскільки на сторону обвинувачення покладається обов`язок довести належними та допустимими доказами вину обвинуваченого у злочину який йому інкримінують, а також безумовні підстави продовження тримання під вартою останнього. Висловлені в ухвалі слідчого судді, суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу та продовження строку його дії висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, обвинувачення, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінального провадження. Саме на прокурора покладений обов`язок доводити, наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, а сторона захисту не повинна доводити суду про зменшення або зникнення цих ризиків. Вказує, що клопотання про продовження строку тримання під вартою прокурор має подати не пізніше п`яти днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. У клопотанні повинно бути зазначено в тому числі і виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у клопотанні виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. Але у суду відсутнє дане клопотання, а також його немає і у обвинуваченого. Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_9 на теперішній час має поганий стан здоров`я, одружений, за місцем проживання та у місці тимчасового тримання характеризується позитивно, не знаходиться на обліку у лікаря нарколога та психіатра. Крім того, паспорт обвинуваченого знаходиться в матеріалах кримінального провадження, що унеможливлює його втечу до інших місць та країн. Підкреслює, що суспільний інтерес справи не може виправдовувати необхідність подальшого продовження застосування запобіжних заходів через тривалий строк розгляду справи.
Захисник ОСОБА_7 , окрім викладеного в клопотанні про скасування запобіжного заходу, доповнив обґрунтування клопотання пославшись на необхідність скасування запобіжного заходу обвинуваченому тим, що прокурором не вживаються дії, спрямовані на дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження.
Обвинувачений підтримав позицію своїх захисників, зазначив, що доказів на підтвердження ризиків продовження ним кримінального правопорушення чи переховування від суду прокурором не надано. Також звернув увагу на ту обставину, що він перебуває під дією запобіжного заходу на протязі тривалого часу. Має сім`ю, дитину, яка потребує його виховання. Крім того звернув увагу суду на відсутність письмового клопотання прокурора з обґрунтуванням необхідності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою а також доказів, що підтверджують наявність ризиків, що позбавляє його можливості в достатній мірі висловити свої заперечення проти доводів прокурора.
Заслухавши прокурора, захисників, обвинуваченого суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
15 травня 2015 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 надійшло до Галицького районного суду м.Львова.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року кримінальне провадження направлено до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року ОСОБА_9 окрім іншого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2016 року вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2015 року скасовано, призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2017 року ОСОБА_9 окрім іншого, визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.258-3 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2017 року вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 червня 2017 року скасовано, призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Під час судового розгляду судами неодноразово вирішувалось питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу строку запобіжного заходу. Так, ухвалою суду від 30 листопада 2017 року ОСОБА_9 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який спливає 22 грудня 2017 року.

Як наголосив Конституційний суду України у п.5 рішення від 23.11.2017 № 1-28/17, під час судового провадження у суді першої інстанції (проведення підготовчого судового засідання та судового розгляду) прокурор як сторона обвинувачення має обов`язок підтримувати публічне обвинувачення у суді, доводити винуватість особи та необхідність продовження запобіжного заходу шляхом подання відповідних клопотань щодо цього продовження. Конституційний Суд України виходить з того, що запобіжні заходи (домашній арешт та тримання під вартою), які обмежують гарантоване частиною першою статті 29 Конституції України право людини на свободу та особисту недоторканність, можуть бути застосовані судом на новій процесуальній стадії - стадії судового провадження у суді першої інстанції, зокрема під час підготовчого судового засідання, за наявності клопотання прокурора (частина четверта статті 176 Кодексу). Згідно з конституційними принципами рівності та змагальності інші учасники кримінального провадження, разом із прокурором, наділені повноваженням заявляти клопотання, зокрема, щодо застосування інших, у тому числі і більш м`яких, запобіжних заходів, їх зміни чи скасуванні.

У відповідності до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу. Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, пов`язаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.

Водночас, за ч.5 ст.176 КПК України, запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч.ч. 1 - 4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті. Слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

З огляду на те, що відносно ОСОБА_9 стороною обвинувачення складено обвинувальний акт, який розглядається судом, означене свідчить про наявність обґрунтованої підозри (обвинувачення) у вчиненні ним кримінальних правопорушень.

Водночас, суд вважає, що прокурором не доведено станом на день розгляду клопотання ризики, передбачені статтею 177 цього Кодексу існують.

Так, матеріали провадження свідчать, що ОСОБА_9 одружений, має малолітню дитину на утриманні, постійне та тимчасове місце проживання та території Новомосковського району Дніпропетровської області, що свідчить на відсутність ризиків, передбачених п.1 ч.1 ст.177 КПК України. Той факт, що обвинувачений не працює не свідчить про відсутність сталих соціальних зв`язків та можливість переховуватися від суду. Крім того, матеріалів кримінального провадження вбачається, що стороною обвинувачення до кримінального провадження залучено в якості речового доказу пакет, в описі змісту якого вказано про наявність серед залучених доказів паспорту громадянина України ОСОБА_9 /т.3/.

На відсутність ризиків, передбачених пп.2, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України вказує той факт, що всі докази у справі за думкою сторони обвинувачення зібрані, речові докази знаходяться у справі та у сторони обвинувачення, а свідки наявні та заявлені тільки зі сторони захисту. Потерпілого від кримінального правопорушення органом досудового розслідування, процесуальним керівником чи судом до участі в кримінальному провадженні не залучалося. Доказів можливості перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином не долучено.

Про відсутність ризиків, передбачених п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме - ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується свідчить той факт, що обвинувачений раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, мав позитивну характеристику за місцем проживання та має позитивну характеристику за місцем тимчасового перебування на час розгляду кримінального провадження, не знаходиться на обліку у лікаря нарколога та психіатра, мобільний телефон, за допомогою якого за висновком сторони обвинувачення вчинено злочин вилучено, співучасників злочину не встановлено.

Однією з підстав для обрання та продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_9 судами взято до уваги те, що обвинувачений обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, внаслідок чого має можливість переховуватися від суду та те, що тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Однак, суд, при вирішенні питання про доцільність продовження строку запобіжного заходу чи наявність підстав для скасування його керується положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі Конвенція), а також практикою і правовими позиціями Європейського суду з прав людини, викладеними в п.п. 75-85,98 рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України» від 06.11.2008, рішенні у справі «Гавула проти України» від 16.05.2013, рішенні у справі «Коберник проти України» від 25.07.2013, рішенні у справі «Таран проти України» від 17.10.2013, рішенні у справі «Тодоров проти України» від 12.01.2012, рішенні у справі «Адам`як проти Польщі», п. 66 рішення від 09.01.2003 у справі «Шишков проти Болгарії», п. 40 рішення від 10.06.2008 у справі «Тасе проти Румунії», п. 36 рішення від 15.12.2016 у справі «Ігнатов проти України», п. 30 рішення від 03.10.2006 у справі «МакКей проти Сполученого Королівства», від 27.06.1968 у справі «Неймайстер проти Австрії» в яких Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на неприпустимості порушення прав людини, гарантованих ст.ст. 5,6 Конвенції, а саме щодо необґрунтованого і тривалого тримання обвинуваченого під вартою, необхідності розгляду судом питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів до обвинуваченого, особливо який вже тривалий час утримується під вартою, про обов`язковий періодичний судовий контроль щодо доцільності продовження перебування особи під вартою, а також щодо того, що тяжкість обвинувачення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання, самі по собі, не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення, оскільки чим більший строк, проведений в попередньому ув`язненні, тим менше у особи, яка притягується до відповідальності прагнення до уникнення відповідальності за вчинене. А позбавлення волі особи не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Так, згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України»). Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються.

Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Отже, основною метою ст. 29 Конституції України є недопущення свавільного обмеження (позбавлення) свободи чи особистої недоторканності особи.

Про фундаментальність права на свободу та особисту недоторканність свідчить також факт його закріплення у більшості міжнародних правових актів. Зокрема, у Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9), у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року вказано, що ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9).

Право на свободу та особисту недоторканність, як і будь-яке інше право, потребує захисту від свавільного обмеження, для чого вимагається періодичний судовий контроль за обмеженням чи позбавленням свободи та особистої недоторканності, що має здійснюватися у визначені законом часові інтервали.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_9 затримано 18 березня 2015 року та станом до 20 грудня 2017 року обвинувачений знаходиться під дією запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Тож, з урахуванням значного строку тримання під вартою сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , суспільний інтерес до розгляду справи не може бути безумовною підставою для продовження щодо нього запобіжного заходу та обставиною, покладеною в обґрунтування висновку про наявність підстав для продовження такого строку..

Приймаючи рішення суд також бере до уваги ту обставину, що по справі зібрано та долучено докази, прокурором не подане завчасно відповідне клопотання про продовження строків дії запобіжного заходу для ознайомлення обвинуваченому та стороні захисту.

Таким чином, з огляду на всі вищезазначені обставини, суд приходить до переконання про відсутність достатніх і вагомих підстав для подальшого тримання обвинуваченого під вартою та можливість і доцільність скасування останньому запобіжного заходу, із необхідністю зобов`язання обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного судом, з огляду на те, що прокурором доведено обставини, передбачені пунктом 1 частини першої статті 194 КПК України, але не доведено обставин, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті,

За таких обставин клопотання захисника підлягає задоволенню, а в задоволенні клопотання прокурора належить відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 194, 331 КПК України, суд, -

ухвалив:
відмовити прокуророві в задоволенні клопотання про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Клопотання сторони захисту задовольнити.

Скасувати обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 22 грудня 2017 року о 15:30 год.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3