АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000187 від 12 вересня 2016 року, за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2017 року про повернення прокурору обвинувального акта по кримінальному провадженню щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Покровськ (Красноармійськ) Донецької області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 в режимі відеоконференції, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2017 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000187 від 12 вересня 2016 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, повернуто прокурору для усунення виявлених недоліків, які суд вбачає в тому, що прокурором не сформульоване обвинувачення, а лише викладені фактичні обставини з посиланням на кваліфікацію кримінального правопорушення. Така неконкретність обвинувачення перешкоджає як обвинуваченому, так і його захиснику реалізації передбаченого ст.42 КПК України права знати, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення його обвинувачують.

Крім того судом зазначено, що на досудовому слідстві було порушено право на захист ОСОБА_6 , оскільки виходячи з реєстру матеріалів досудового розслідування, 25 липня 2016 року ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, а 26 липня 2016 року була винесена постанова про залучення захисника ОСОБА_6 , тобто захисник був залучений вже після повідомлення про підозру.

Також суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначає, що реєстр матеріалів досудового розслідування не містить посилань на здійснення викликів підозрюваного та не зазначені відомості про те, кому безпосередньо, в який спосіб вручено повідомлення про висунуту ОСОБА_6 підозру, та чи вручалося воно взагалі в установленому законом порядку.

Крім того суд звертає увагу, що органом досудового розслідування не вірно зазначені ознаки вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, тобто не зрозуміло, в чому саме конкретно обвинувачується останній.

Не погоджуючись з судовим рішенням, прокурор, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Прокурор вказує, що в обвинувальному акті по даному кримінальному провадженні вказані не лише фактичні обставини правопорушення, яке вчинив ОСОБА_6 , а й чітко сформульовано його обвинувачення.

На думку прокурора, залучення до участі в розгляді кримінального провадження захисника 26 липня 2016 року, тобто до наданого дозволу слідчого судді на здійснення спеціального досудового розслідування від 25 листопада 2016 року, не може приводити до порушення права підозрюваного ОСОБА_6 на захист.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_7 , який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, ухвалу суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, думку захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам ст.291 КПК України.

У цьому провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що суд ухвалив судове рішення з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в обвинувальному акті викладені лише фактичні обставини кримінального правопорушення, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність без формулювання обвинувачення.

Відповідно до вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

У міжнародних джерелах права, зокрема в Конвенції, йдеться про те, що однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до пункту «а» частини третьої статті 6, є негайна і детальна поінформованість зрозумілою для обвинуваченого мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Практика Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд) орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, що така неконкретність викладеного в обвинувальному акті обвинувачення перешкоджає як обвинуваченому, так і його захиснику в реалізації передбаченого ст.42 КПК України права знати, у вчиненні якого саме кримінального правопорушення його обвинувачують, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості проводити судовий розгляд відносно ОСОБА_6 , оскільки йому фактично не висунуте обвинувачення.

Висновки суду першої інстанції про допущення на досудовому слідстві порушення права на захист ОСОБА_6 є слушними з огляду на наступне.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна або без такої.

Згідно ч.1 ст.52 КПК України, участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів.

Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, долученого до даного обвинувального акту, в пункті 2 розділу 1 зазначено, що 25 липня 2016 року ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.258-3 КК України, а згідно пункту 1 розділу 2 даного реєстру, 26 липня 2016 року була винесена постанова про залучення захисника ОСОБА_6 , тобто захисник був залучений вже після повідомлення про підозру, що може свідчити про допущені порушення права на захист.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності в обвинувальному акті відомостей про те, коли, в яку терористичну організацію вступив ОСОБА_6 , на підставі чого вона є терористичною, яку саме роль він там виконує, розкриття об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину з посиланням на положення закону про кримінальну відповідальність, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згадані відомості зазначені при викладанні встановлених органом досудового розслідування фактичних обставин кримінального правопорушення, а отже не можуть вважатися формулюванням обвинувачення.

Що стосується посилання суду першої інстанції на неможливість перевірки дотримання органом досудового розслідування процедури спеціального досудового розслідування, то вони не є достатньо обґрунтованими зважаючи на те, що відповідні процесуальні порушення, за умови їх наявності, самі по собі не свідчать про невідповідність обвинувального акту вимогам процесуального закону та існування підстав для застосування положень п.3 ч.3 ст.314 КПК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності повернення обвинувального акту прокурору.
Порушень кримінального процесуального законодавства, які тягнуть за собою скасування чи зміну ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2017 щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: