Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-659ск18

Верховний суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 27 липня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и в:
статтею 427 КПК визначено вимоги, яким повинна відповідати касаційна скарга.
Перевіривши скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором

не дотримано положень п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК, оскільки не наведено правового обґрунтування заявлених ним вимог щодо необхідності скасування вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції з підстав, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу з урахуванням відповідних положень статей 412-414, КПК.
Так прокурор зазначає про неправильне застосування місцевим та апеляційним судами закону України про кримінальну відповідальність (статті 50, 65 КК), проте обмежується лише посиланням на Постанови Пленуму Верховного Суду України №7

від 24 жовтня 2003 року та № 2 від 07 лютого 2003 року, і не вказує, у чому конкретно полягають ці порушення.
Вказуючи, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано обставини, які обтяжують ОСОБА_5 покарання: вчинення злочину щодо особи похилого віку

та у стані алкогольного сп`яніння, прокурор не зазначає, чи посилалася сторона обвинувачення на такі обставини та чи зазначала їх в обвинувальному акті, а також,

у чому полягає порушення апеляційним судом ст. 67 КК.
Також прокурор не зазначив, які клопотання сторони обвинувачення безпідставно

не задовольнив апеляційний суд усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК.
Крім того, посилання прокурора на невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого внаслідок м`якості не містить обґрунтування відповідно до ст. 414 КПК з урахуванням ч. 2 ст. 50 КК. Прокурор

не зазначає, чому наближене до максимальної міри покарання, призначене засудженому за ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років є недостатнім для кари та виправлення засудженого і запобігання вчиненню нових злочинів,

а покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років (яке просив застосувати в апеляційній скарзі прокурор), буде сприяти цій меті.
Крім того, прокурор не наводить доводів на обґрунтування порушень апеляційним судом положень ст. 53 КПК, на які посилається в касаційній скарзі.
Суд касаційної інстанції є судом права, відповідно до положень

ст. 433 КПК переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній згаданого обґрунтування та наявність наведених суперечностей перешкоджає вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, які до неї ставляться, її потрібно залишити без руху та встановити строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків (прокурор має підтвердити, що не пропустив такого строку при повторному зверненні до суду).
Враховуючи наведене та керуючись ч. 1 ст. 429 КПК,
п о с т а н о в и в:
залишити без руху касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 і встановити п`ятнадцятиденний строк із дня отримання ухвали на усунення зазначених у ній недоліків.
У разі невиконання викладених в ухвалі вимог касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3