Провадження № 1-кп/537/19/2017
Справа № 537/2690/16-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.02.2017 року Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурорів ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці кримінальне провадження №0001714 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука, Полтавської області, громадянина України українця, освіта незакінчена вища, розлученого, має на утриманні неповнолітню дитину, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення передбачено ч. 1 ст. 115 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
В провадженні Крюківського районного суду м. Кременчука у судді ОСОБА_1 перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 331 КПК України суд під час судового розгляду за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
В судовому засіданні захисником ОСОБА_7 заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу, на обґрунтування якого зазначила, що на даний час не має жодних підстав щодо застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки відсутні ризики передбаченні ч .1 ст. 177 КПК України, а тому доцільно змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
В судовому засіданні прокурор заперечував проти клопотання захисника вказавши, що ризики передбаченні ч. 1 ст. 177 КК України не зменшилися, оскільки обвинувачений після скоєння злочину переховувався від органів досудового слідства, може впливати на свідків та потерпілих, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Також останній обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання в виді позбавлення волі до 15 років, а тому не доцільно змінювати обвинуваченому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
Потерпіла ОСОБА_8 заперечувала проти клопотання захисника та підтримала думку прокурора.
Представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 погодилась з думкою прокурора.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав думку свого захисника.
Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука від 17.11.2016 року відносно ОСОБА_6 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з 22 грудня 2016 року до 19 лютого 2017 року до 24 години.
Згідно зі статтею 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першої цієї статті.
Відповідно до ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, суд виходить із вимог статті 29 Конституції України, якими передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Наведені Конституційні гарантії права на свободу та особисту недоторканість поєднується з такими ж вимогами статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), яка відповідно до вимог частини 1 статті 9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположним свобод людини (1950 року), Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції».
У пункті 1 статті 1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 Закону України «Про визнання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.
Європейський суд з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії" закріпив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим моментом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. У справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року вказано, що особлива якість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.
ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання до 15 років позбавлення волі. Обвинувачений після скоєння злочину переховувався від органів досудового слідства. Також, суду не було подано доказів, які б свідчили про відсутність ризиків передбачених ч .1 ст. 177 КПК України та на які вказував прокурор . Суду не доведено, що за станом здоров`я обвинувачений не може утримуватися в місцях попереднього ув`язнення.
Отже, на підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу, слід відмовити.
Керуючись статтями 177, 181, 331, 371, 372 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3