Дата документу Справа № 333/2775/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/463/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.126 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 07 грудня 2016 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.126 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винним і засуджено за те, що він 13 лютого 2016 р. приблизно о 23 год., будучи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , в ході конфлікту з дружиною ОСОБА_10 , в який втрутилась мати дружини ОСОБА_11 , з метою нанесення побоїв, на ґрунті неприязних відносин штовхнув потерпілу ОСОБА_11 , від чого вона впала на підлогу. Після цього обвинувачений ОСОБА_9 наніс потерпілій ОСОБА_11 не менше дев`яти ударів обома руками та ногами в різні частини тіла та кінцівок, умисно спричинивши їй фізичний біль, тобто завдав побої.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ст.126 ч.1 КК, як умисне завдання побоїв. Йому призначено покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин. Вирішено питання про початок строку відбування покарання і цивільний позов.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не погоджуючись із вироком суду, посилався на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону. А тому апелянт просив вирок скасувати, з одночасним ухваленням нового вироку, яким його виправдати.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого і його захисника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги; вивчивши думку прокурора і представника потерпілої, які не погодились з доводами та вимогами апеляції і вважали за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляція не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку; досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями потерпілої ОСОБА_11 про те, що 13.02.2016 року близько 23.00 год. в приміщенні квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в присутності її доньки ОСОБА_10 і її сусідки ОСОБА_12 схопив її руками, кинув її на підлогу, став бити руками і ногами по тулубу, ногам і рукам, наніс їй не менше дев`яти ударів. Дочка намагалась його заспокоїти, але їй це не вдалось. Через деякий час обвинувачений залишив її та пішов з квартири.

Свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_12 повністю підтвердили такі покази. Висновок суду про час та місце вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення підтверджується також протоколом про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, в якому зазначено, що 21 лютого 2016 р. ОСОБА_11 звернулась в поліцію із заявою про те, що 13 лютого 2016 року приблизно о 23 год. ОСОБА_9 в квартирі по АДРЕСА_3 , спричинив їй тілесні ушкодження (а.с. 104). Факт нанесення потерпілій побоїв у зазначений час підтверджений записами в медичних документах, згідно яким ОСОБА_11 звернулась за допомогою в службу швидкої допомоги наступного дня, т.т. 14 лютого 2016 р. о 12 год. 15 хв. (а.с. 53); в медичній картці потерпілої зазначено, що їй спричинені гематоми правого передпліччя та лівого плеча (а.с. 53-57).

Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що ОСОБА_9 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126 КК.

ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.125 КК за ознакою спричинення умисного легкого тілесного ушкодження за обставин, наведених в оскаржуваному вироку суду. Проте, через визнання судом у встановленому законом порядку висновків судово-медичних експертиз про встановлення ступеню тяжкості спричинених обвинуваченим ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, недопустимим доказом через призначення проведення даних експертиз неповноважним слідчим, дії ОСОБА_9 перекваліфіковано з ч.1 ст.125 КК на ч.1 ст.126 КК. Дані склади кримінальних правопорушень мають спільний об`єкт і суб`єкт, обидва можуть вчинятися лише умисно. Різниця об`єктивної сторони даних кримінальних правопорушень складається лише в характері суспільно-небезпечних наслідків.

Отже, правильно проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 в умисному протиправному посяганні на здоров`я людини за обставин, зазначених в обвинувальному акті (час, місце, спосіб, суб`єкт злочинного посягання, потерпіла особа). Та обставина, що з наведених причин під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження лише заподіяння ОСОБА_9 . ОСОБА_11 саме легкого тілесного ушкодження, зумовило обґрунтовану перекваліфікацію дій обвинуваченого з ч.1 ст.125 КК на ч.1 ст.126 КК, як це передбачено ч.3 ст.337 КПК. Адже з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Вийшовши за наведених обставин за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, і покращивши, тим самим, становище обвинуваченого ОСОБА_9 , оскільки кримінальне правопорушення за ч.1 ст.126 КК є менш тяжким, ніж обвинувачення за ч.1 ст.125 КК, суд ухвалив справедливе судове рішення та захистив права людини і її основоположні свободи. Тим самим, дотримуючись ч.3 ст.337 КПК та у відповідності з положеннями ч.5 ст.95 цього Кодексу, суд першої інстанції постановив вмотивований вирок, який відповідає вимогам ст.374 КПК в цій частині.

Тому судова колегія критично ставиться до заперечення апеляційної скарги про те, що суд при ухваленні вироку вийшов за межі пред`явленого обвинувачення.

Захист в апеляційній скарзі зауважував на тому, що ОСОБА_11 наполягала, що їй було завдано легких тілесних ушкоджень, що суд не прийняв до уваги, перекваліфіковуючи дії обвинуваченого на ст.126 КК, яка не передбачає настання таких наслідків. Проте за змістом ст. 94 КПК оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок. Колегія суддів установила, що суд першої інстанції дотримався вимог цієї норми закону. Крім того, апеляційний суд зважає на те, що ОСОБА_11 вирок суду не оскаржила. В своїх запереченнях на доводи апеляційної скарги вимагала вирок суду залишити без змін. А тому такий довод апеляційної скарги на правильність ухваленого судового рішення не впливає.

З цих же підстав не можна прийняти до уваги заперечення апеляційної скарги, в якій критично оцінюється прийняття районним судом до уваги записів медичної картки потерпілої ОСОБА_11 . Адже висновок про доведеність винуватості ОСОБА_9 у побитті ОСОБА_11 робився перш за все на підставі показів самої потерпілої і двох свідків. В апеляційній скарзі обвинуваченим не ставиться питання про неповноту чи неправильність дослідження доказів. Захист не клопотався про повторне їх дослідження. А тому суд апеляційної інстанції, не маючи з огляду на приписи ч.3 ст.404 КПК повноважень за власної ініціативи наново досліджувати докази, відповідно не дослідивши їх безпосередньо, не вправі давати їм іншу оцінку, ніж дав районний суд.

Судова колегія не вбачає протиріч між показами свідків і потерпілої, якими викриваються злочинні дії обвинуваченого. Всі зазначені особи одноголосно заявили, що саме ОСОБА_9 побив ОСОБА_11 за наведених в оскаржуваному вироку обставин. Всі вказані особи заявили, що ОСОБА_9 при цьому перебував у стані алкогольного сп`яніння, навівши відповідні обґрунтування таких висновків. Тому до заперечень захисту про безпідставний висновок суду про перебування обвинуваченого під час вказаних подій у стані алкогольного сп`яніння судова колегія ставиться також критично.

Не приймає апеляційний суд і заперечень апеляційної скарги й про те, що не встановлення спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень зумовлює й необхідність відмови і у відшкодуванні моральної шкоди. Адже судова колегія погоджується із висновком районного суду про доведеність вини ОСОБА_9 у спричиненні ОСОБА_11 побоїв. Такі побої завдавались обвинуваченим у різні частини тіла потерпілої, як руками, так і ногами. Внаслідок таких побоїв ОСОБА_11 була змушена звернутись за медичною допомогою. Побої мали місце на очах доньки потерпілої, її онуки і сторонньої особи, що додавало елементу приниження жіночої честі і гідності. Тому судова колегія погоджується із висновком районного суду про те, що ОСОБА_11 внаслідок протиправних посягань ОСОБА_9 на її здоров`я зазнала й моральних страждань. Тому районний суд, навівши відповідні правові обґрунтування, дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з винної особи на користь потерпілої 10000 грн. Така сума, відповідає ступеню завданих страждань, відповідає характеру протиправного посягання і матеріальному становищу обвинуваченого. Тому доводи апеляційної скарги про незаконність судового рішення в цій частині є необґрунтованими.

Оскільки апеляційна скарга не містить у собі заперечень щодо виду і розміру призначеного покарання, судова колегія з огляду на положення ч.1 ст. 404 КПК вирок суду в цій частині не переглядала.
Відтак вирок районного суду є законним і обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і встановлених ним обставин, а відображають лише позицію сторони захисту щодо досліджених судом обставин, а тому підстави для зміни вироку суду чи його скасування відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 07 грудня 2016 року в цій щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4