Справа № 740/5065/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/551/2017
Категорія - ч.2 ст. 115 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження

неповнолітньої особи, яка вчинила суспільно -

небезпечне діяння, ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

законного представника ОСОБА_8

психолога ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

прокурора ОСОБА_11

Розглянула у судовому засіданні в м. Чернігові матеріали клопотання про застосування заходів виховного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001714, щодо особи, яка не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, учня 8-го класу Ніжинської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2,

за вчинення суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 березня 2017 року про застосування примусових заходів виховного характеру,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою щодо неповнолітнього ОСОБА_6 , який не досяг віку кримінальної відповідальності за вбивство з особливою жорстокістю свого сусіда ОСОБА_12 , застосовані примусові заходи виховного характеру з передачею неповнолітнього під нагляд батькам ОСОБА_13 та ОСОБА_8 строком на 2 роки, з обмеження дозвілля шляхом заборони відвідувати розважальні заклади, в тому числі й ті, в яких здійснюється продаж спиртних напоїв та перебувати в громадських місцях без нагляду батьків після 21 години строком на 2 роки.

Скасований, накладений ухвалою слідчого судді від 28.10.2016 року арешт на майно

Питання про долю речових доказів і документів було вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Під час судового розгляду було встановлено, що тринадцятирічний ОСОБА_6 23 жовтня 2016 року, близько 24 години, прийшов у буд. АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_12 , під час конфлікту, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, маючи умисел на позбавлення життя, з мотивів особистої неприязні, взяв дерев`яну палицю, якою умисно завдав не менше двадцяти ударів в область голови, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок потерпілого, який лежав на ліжку, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді: обширної гематоми лівого передпліччя, кисті і пальців; закритого перелому 2-3-4 п`ясних кісток лівої кисті; обширної гематоми правого передпліччя і ліктьового суглобу; рвано-забійної рани передпліччя і відкритого багато уламкового перелому правої ліктьової кістки; гематоми правої кисті і відкритого перелому 3-4 п`ясних кісток; крововиливів правого колінного суглобу і правого стегна; відкритого фрагментарного перелому правої стегнової кістки; двох гематом правої гомілки і закритого перелому обох кісток правої гомілки; гематоми лівої ступні; двох крововиливів обличчя, внаслідок чого ОСОБА_12 помер через травматичний шок.

Завдаючи численні удари лежачому потерпілому дерев`яною палицею по всім частинам тіла, малолітній ОСОБА_6 усвідомлював, що завдає особливих фізичних страждань та діє з особливою жорстокістю.

Застосовуючи примусовий захід виховного характеру у формі передачі батькам з обмеженням дозвілля, суд першої інстанції виходив з того, що малолітній має позитивні характеристики, вперше вчинив суспільно-небезпечне діяння, на обліку у кримінальній поліції не перебував, має двох батьків, які здатні забезпечити його належну поведінку, щиро кається, зробив правильні висновки.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, через неправильне застосування кримінального закону, явну невідповідність заходу виховного характеру суспільній небезпеці вчиненого кримінального правопорушення та особі неповнолітнього. Постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_6 захід виховного характеру у виді направлення його до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків до його виправлення на строк 3 роки.

Доводи апеляційної скарги прокурора аргументовані тим, що неповнолітній вчинив особливо небезпечне кримінальне правопорушення, навмисне вбивство з особливою жорстокістю, серед ночі, що є підтвердження того, що він вийшов з під контролю батьків та потребує ізоляції від негативного соціального середовища, в якому виховується.

Під час судового розгляду судом першої інстанції малолітній ОСОБА_6 пояснював, що більше ніж півроку ходив у будинок до ОСОБА_12 , де грав у карти з дорослими, які називали його малявкою, принижували, що в подальшому стало основною причиною вбивства.

Приймаючи рішення про передачу малолітнього під нагляд батькам, суд не прийняв до уваги, що ОСОБА_13 та ОСОБА_8 розлучені, проживають в різних населених пунктах і фактично не можуть здійснювати нагляд за сином. Більш того, після вчинення суспільно-небезпечного діяння ОСОБА_6 не регулярно відвідує начальний заклад, що знову залишилось поза увагою батьків.

Обмеживши дозвілля малолітнього та встановивши особливі вимоги щодо його поведінки, суд фактично дозволив ОСОБА_6 , за умови присутності батьків відвідувати розважальні заклади, в тому числі й ті, в яких здійснюється продаж спиртних напоїв, та перебувати в громадських місцях після 21 години, що вказує на неправильне застосування закону України по кримінальну відповідальність.

Звертає увагу на порушення судом вимог ст.ст. 370, 372, 501 КПК України, у зв`язку з відсутністю в резолютивній частині ухвали висновку суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, за яке щодо нього застосований примусовий захід виховного характеру.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, неповнолітнього ОСОБА_6 , який обіцяв виправитися без застосування до нього більш суворого виховного заходу, що він слухає батьків, відвідує школу, зробив правильні висновки і не хотів, щоб так сталося з потерпілим, захисника адвоката, який заперечував проти апеляційної скарги прокурора, зазначаючи, що неповнолітній не вийшов з-під контролю батьків, відсутні правові підстави для направлення його в спеціальний заклад, законного представника ОСОБА_8 , яка також просила залишити сина під її контролем, зазначаючи, що ОСОБА_6 за характером запальний, проте добрий і чуйний, вони з батьком сина відвозять і забирають зі школи, посилено контролюють та виховують, а тому відсутня потреба забирати його із сім`ї, психолога ОСОБА_9 , яка працює в школі, де навчається неповнолітній, з пояснень якої вбачається, що після вчинення суспільно-небезпечного діяння ОСОБА_14 контролюють батьки, чого не відбувалося раніше, батьки дітей, які навчалися з неповнолітнім, забрали своїх дітей зі школи та вимагали ізоляції ОСОБА_14 , після повернення останнього з реабілітаційного центру, заспокоїлися, потерпілого ОСОБА_10 , який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, заявляючи, що ОСОБА_15 схильний до насильства та жорстокості, його брат - убитий ОСОБА_12 , був інвалідом, не вставав з ліжка, неповнолітній палицею повідбивав усі частини тіла, після вбивства побив ще одного чоловіка, проте його попросили не заявляти, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Згідно ст. 501 КПК України, під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру, суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно - небезпечне діяння; чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння; чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

У зв`язку з цим, доводи прокурора про порушення судом вимог ст.ст. 370, 372, 501 КПК України, у зв`язку з відсутністю в резолютивній частині ухвали висновку суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, за яке щодо нього застосований примусовий захід виховного характеру, є необґрунтованими.

Винуватою можна визнати тільки особу, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння і досягла віку кримінальної відповідальності. Особи, які не досягли віку 14 років, кримінальну відповідальність за усі злочини, в тому числі і за навмисне вбивство з особливою жорстокістю, не несуть, про що прямо зазначено у ст. 22 КК України, а тому не можуть бути визнані винуватими.

Судом першої інстанції під час судового розгляду було з`ясовано, що мало місце суспільно-небезпечне діяння, передбачене п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, що його вчинив ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому на день вчинення вбивства, станом на 23 жовтня 2016 року, виповнилося тільки 13 років.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора про обрання більш суворого примусового заходу виховного характеру, підлягають задоволенню з таких підстав.

Положення ст. 103 КК України вимагають, щоб суд при обрані конкретного виду примусового заходу виховного характеру всебічно та повно враховував характер і ступінь суспільної небезпечності злочину, обставини його вчинення, умови життя малолітнього, виховання, вплив дорослих, стан здоров"я та рівень розвитку.

З пояснень неповнолітнього, наданих суду першої інстанції та апеляційному суду, він віддає перевагу дорослим, а не ровесникам. Потерпілого ОСОБА_12 відвідував майже кожного дня, у будинку останнього з дорослими грав у карти.

З характеристики, наданої на ОСОБА_6 як учня Ніжинській ЗОШ І-ІІІ вбачається, що він пропускає школу, запізнювався на уроки, порушував дисципліну, ніколи не виконує домашніх завдань, на уроках займається власними справами.

Пославшись на позитивні характеристики неповнолітнього, суд першої інстанції, не звернув уваги на їх відсутність, що неповнолітній ОСОБА_6 , не піддається контролю як з боку батьків, так і школи, що і призвело до вчинення злочину.

Опівночі неповнолітній збирається і йде до дорослого сусіда, якого із помсти, що його не вважають рівним дорослим чоловікам, забиває палицею до смерті, завдаючи болючих ударів, переломів та страждань.

З однолітками, неповнолітній ОСОБА_6 не товаришує, не завжди тактовний, часто буває неврівноваженим, в більшості спілкується з учнями старшого віку.

Дійсно, кожен з батьків, як батько ОСОБА_13 , так і мати ОСОБА_8 , позитивно характеризуються, але за наявності складних взаємовідносин між собою, не можуть здійснювати позитивного впливу на дитину, оскільки в сім`ї відсутні взаєморозуміння, повага та турбота, через що втратили контроль за поведінкою сина.

Відповідно до інформації Центру соціальної-психологічної реабілітації, сім`я ОСОБА_6 опинилась в складних життєвих обставинах і не в змозі подолати їх за допомогою власних можливостей.

У судовому засіданні було достеменно встановлено, що батьки неповнолітнього ОСОБА_6 розлучились у середині серпня 2016 року, проживають у різних населених пунктах і про те, що їх син більше ніж пів року ходив у будинок до ОСОБА_12 , не знали.

Відповідно до висновку Ніжинської центральної районної лікарні від 03 березня 2017 року ОСОБА_6 не має жодних медичних протипоказань для перебування у загальноосвітніх школах та професійних училищах соціальної реабілітації для дітей і підлітків, які потребують особливих умов виховання.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 2 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», до спеціальних навчально-виховних установ, відповідно до п.5 ч.2 ст.105 КК України, направляють неповнолітніх, котрі вийшли з-під контролю батьків чи осіб, які їх заміняють, не піддаються виховному впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру. До таких установ не можна направляти осіб, визнаних інвалідами, а також тих, кому згідно з висновком відповідних спеціалістів перебування там протипоказане за станом здоров`я через наявність певних захворювань.

У даному кримінальному провадженні, неповнолітній ОСОБА_6 не підконтрольний батькам, він відчуває себе дорослим, що і намагався довести вчиненням убивства потерпілого ОСОБА_12 , не бажає навчатися, не дисциплінований, протипоказань щодо направлення його до спеціального виховного закладу не має, а тому з урахуванням досягнення на час апеляційного розгляду віку 14 років, підлягає направленню до професійного училища соціальної реабілітації, а не до виховної установи для дітей та підлітків, як просив прокурор в апеляційній скарзі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 задовольнити частково.

Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 березня 2017 року в частині застосування примусового заходу виховного характеру щодо ОСОБА_6 скасувати.

Застосувати до неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Богданівка Ніжинського району Чернігівської області, примусовий захід виховного характеру у виді направлення його до професійного училища соціальної реабілітації, до його виправлення на строк 3 (три) роки.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили негайно і може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18