АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання: ОСОБА_4 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні 24 січня 2017 року матеріали кримінального провадження № 0008652, за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року, щодо

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Сєверодонецьк, Луганської області, громадянин України, без постійного місця проживання, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останні рази вироками Сєверодонецького міського суду Луганської області:

- від 15 травня 2012 року - за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком1 рік;
- від 15 серпня 2012 року за ч. 1 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 1 місяць;

та
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в смт. Боково-Платове м. Антрацит, Луганської області, громадянин України, без постійного місця проживання, зареєстрований в АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, останні рази за вироками Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області:

- від 17 липня 2007 року, за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 3 ст. 313, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, звільнений з колоній умовно-достроково на 1 місяць 16 днів;
- від 21 листопада 2013 року за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участі сторін кримінального провадження: прокурора захисників обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком суду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожен окремо, визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, і призначено кожному окремо покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Крім того, на підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за даним вироком обвинуваченому ОСОБА_6 частково приєднано не відбуте покарання за вироком Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 21 листопада 2013 року і остаточно призначено йому покарання за сукупністю вироків у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких просять, скасувати вирок суду першої інстанції та закрити дане кримінальне провадження. Зокрема, апеляційні скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки висновки викладені у вироку суду не відповідають дійсним фактичним обставинам справи, ґрунтуються на доказах, які відповідно до вимог закону є недопустимими, мають суб`єктивний та суперечливий зміст, а також не спростовують тих доказів та обставин, на які обвинувачені посилалися під час розгляду справи, як на підстави їх невинуватості у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення. Разом з тим, зазначають, що вони не вступали в попередню змову один з одним та не мали умислу на відкрите викрадення чужого майна у потерпілого ОСОБА_10 , так як в цей час знаходилися в іншому місці, а тому не скоювали інкримінованого їм злочину. Водночас, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вказують, що свідок ОСОБА_11 їх оговорив та дав неправдиві свідчення, щоб уникнути відповідальності, оскільки в нього були неприязні стосунки з обвинуваченими.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 звертає увагу на те, що він раніше відмовлявся від захисника, оскільки надіявся на законне та справедливе рішення суду та вважав, що його буде виправдано у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому вважає, що було порушено його право на захист.

Обвинувачений ОСОБА_6 вказує на те, що судом безпідставно було йому до призначеного покарання за цим вироком приєднано покарання і за вироком Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 21 листопада 2011 року, оскільки він за останнім вказаним вироком суду не засуджувався.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення обвинувачених та їх захисників, кожного окремо, на підтримку доводів апеляційних скарги, доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг та просив вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, провівши судове слідство і судові дебати та вислухавши останнє слово кожного з обвинувачених, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вироком суду, 24 липня 2015 року біля 23 годин поряд з будинком № 52 на вул. Попудренка в м. Києві ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб відкрито викрали чуже майно повторно, поєднавши грабіж з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого. При цьому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 збили ОСОБА_10 з ніг, побили останнього руками і ногами по голові і тулубу, заподіявши потерпілому фізичний біль, та відкрито викрали у потерпілого мобільний телефон Motorola Xt 912 вартістю 2000 гривень і з місця злочину зникли.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції досить повно, всебічно, об`єктивно і прискіпливо дослідив обставини провадження, та на підставі сукупності правильно оцінених доказів, всупереч доводам апеляційних скарг обвинувачених, відповідно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , прийшов до вірного висновку про наявність достатніх доказів щодо визнання винуватими останніх у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна повторно за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого (грабіж), за обставин викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються зібраними у провадженні доказами, які всупереч твердженням обвинувачених, сумнівів у своїй достовірності не викликають, оскільки були ретельно перевірені районним судом в судовому засіданні та їм була надана належна оцінка у вироку.

Зокрема, незважаючи на невизнання обвинуваченими ОСОБА_5 та ОСОБА_6 своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, їх винуватість доведена зібраними у провадженні доказами, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_12 , з яких убачається, що увечері 24 липня 2015 року, останній повертався додому від станції метро «Чернігівська» на Лісовий масив. В цей час до нього підійшов раніше незнайомий ОСОБА_11 і попросив цигарку. Віддавши ОСОБА_11 пачку з останньою цигаркою, потерпілий відчув удар по голові та упав на землю обличчям вниз. Далі його били руками і ногами по голові і спині одночасно кілька чоловік, він їх не бачив, вони одночасно відбирали його майно. Після побиття він підвівся і побачив, що від нього тікають ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , яких він раніше не знав, але в подальшому упізнав при пред`явленні на впізнанні осіб, які тікали від нього після грабежу.

Факт скоєння обвинуваченими кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України підтверджується також і показаннями свідка ОСОБА_11 , який показав, що увечері 24 липня 2015 року вживав горілку з обвинуваченими ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в районі станції метро «Чернігівська». Потім вони разом пішли в напрямку станції метро «Лісова», але згодом він їх втратив з поля зору. Далі він побачив раніше незнайомого потерпілого ОСОБА_10 і попросив у того закурити. В цей час з боку підбігли ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вдарили потерпілого по голові, збили з ніг, удвох били лежачого та відбирали його майно, а потім втекли.

При цьому судом першої інстанції було дано оцінку зібраних у справі доказами, на підставі яких суд і прийшов до переконання про правдивість показань свідка ОСОБА_11 , які, всупереч доводам апеляційних скарг, є в цілому послідовними, логічними, переконливими і підтверджуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 .
Правдивість своїх вищенаведених показань ОСОБА_11 підтвердив і в суді апеляційної інстанції.

Доводи апеляційних скарг обвинувачених про те, що висновки викладені у вироку суду ґрунтуються на доказах, які відповідно до вимог закону є недопустимими, мають суб`єктивний та суперечливий зміст, є безпідставними, оскільки досліджені докази в місцевому суді, суд визнав належними і допустимим, і з таким висновком погоджується і колегія суддів, і вважає їх такими, що виключають достатні, розумні і обґрунтовані підстави для сумнівів у винуватості ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кожному з них кримінальному правопорушенню.

З тих же підстав безпідставними слід визнати і доводи обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про те, що вони не вступали в попередню змову один з одним та не мали умислу на відкрите викрадення чужого майна у потерпілого, так як в цей час знаходилися в іншому місці, оскільки вказані доводи теж спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 .

Як вбачається із вироку суду, суд призначаючи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання врахував їх минуле і попередні судимості, суспільну небезпечність і тяжкість нового злочину, відсутність від нього тяжких наслідків і пом`якшуючих покарання обставин, рецидив злочину як обтяжуючу обставину, інвалідність ОСОБА_6 , думку потерпілого про відсутність потреби у суворому покаранні, і призначив обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі на строк необхідний для попередження нових злочинів і виправлення в умовах ізоляції від суспільстві.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що призначене ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання, кожному, у виді позбавлення волі строком відповідно на 4 роки, що є мінімальним покаранням, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених.

Що ж стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_5 про порушення його права на захист, оскільки дане кримінальне провадження розглядалось у відсутності у нього захисника, то вони є надуманими, оскільки дана категорія кримінальних проваджень не передбачає обов`язкову участь захисника і крім того сам ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що добровільно відмовлявся від захисника під час досудового розслідування і при розгляді даного провадження районним судом.

Як вбачається з матеріалів даного провадження, ( а.п. 131-132 т. 1) обвинувачений ОСОБА_6 21 листопада 2013 року був засуджений Антрацитівським міськрайонним судом Луганської області за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України до позбавлення волі строком на чотири роки, та на підставі ст.ст. 75, 76 того ж Кодексу звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки. За таких обставин, колегія суддів доводи сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_6 , щодо незаконного часткового приєднання до призначеного йому покарання не відбутого покарання за вироком Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 21 листопада 2013 року, через те, що відносно останнього такий вирок взагалі не постановлявся, вважає не переконливими, надуманими і такими, що спростовуються матеріалами провадження та направлені на ухилення обвинуваченим ОСОБА_6 від справедливого покарання.

Не вбачаючи з матеріалів провадження будь-яких підстав для скасування вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ухвалено законний та обґрунтований вирок, а призначене їм, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, покарання є необхідним та достатнім для їх виправлення, перевиховання та попередження нових кримінальних правопорушень, і його не можна визнати явно несправедливим.

Крім того, оскільки після ухвалення згаданого вироку районним судом, 26 листопада 2015 року Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» ч. 5 ст. 72 КК України була викладена в новій редакції, яка передбачає, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, то колегія суддів приходить до переконання про необхідність доповнити резолютивну частину вироку вказівкою про те, що строк відбуття покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відраховувати з врахуванням розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2015 року, за яким ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожен окремо, визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, - залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених, відповідно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без задоволення.

В порядку ст. 404 КПК України та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року зарахувати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до строку відбування покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення відповідно з 06 та 12 серпня 2015 року по 24 січня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №11-кп/796/389/2017 Категорія КК: ч. 2 ст. 186 КК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_13 Доповідач: ОСОБА_1