Тарутинський районний суд Одеської області
____________________________________________________________________________________
Справа № 1532/438/2012
Провадження по справі № 1/514/2/17
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 березня 2017 року смт Тарутине
Суддя Тарутинського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у попередньому судовому засіданні в залі суду смт Тарутине кримінальну справу № 4 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

В С Т А Н О В И В:
До Тарутинського районного суду Одеської області надійшла кримінальна справа № 4 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

В попереднє судове засідання підсудний ОСОБА_4 не з`явився, надав письмову заяву про проведення попереднього судового засідання за його відсутності, просив справу повернути на додаткове розслідування з огляду на те, що йому не роз`яснено про права обвинуваченого, також йому на досудовому розслідуванні не був призначений захисник, незважаючи на його прохання та погіршення після аварії стану здоров`я, у тому числі погіршення зору.

Прокурор в судовому засіданні, враховуючи заяву підсудного ОСОБА_4 просила повернути кримінальну справу на додаткове розслідування.

Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали зазначеної кримінальної справи суддя дійшов наступних висновків.

Так, відповідно до ст. 240 КПК (1960 року) попередній розгляд справи здійснюється суддею, який визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 16-2 цього Кодексу, одноособово з обов`язковою участю прокурора. Про день попереднього розгляду справи повідомляються також інші учасники процесу, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 246 КПК (1960 року) при попередньому розгляді справи суддя з власної ініціативи чи за клопотанням прокурора, обвинуваченого, його захисника чи законного представника, потерпілого, позивача, відповідача або їх представників своєю постановою повертає справу на додаткове розслідування у випадках, коли під час порушення справи, провадження дізнання або досудового слідства були допущені такі порушення вимог цього Кодексу, без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду.

У постанові суддя зазначає підстави повернення справи на додаткове розслідування і може вказати, які слідчі дії повинні бути проведені при додатковому розслідуванні. В постанові також повинно бути вирішено питання про запобіжний захід щодо обвинуваченого. Копія постанови протягом трьох діб після її винесення надсилається сторонам.

Дослідивши матеріали кримінальної справи суддя дійшов висновку про наявність допущених під час досудового слідства таких порушень КПК (1960 року), без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду.

Зокрема, пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 11 лютого 2005 року № 2 «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування», встановлено, що кримінальна справа у будь-якому разі не може бути призначена до судового розгляду, якщо вона не була порушена або порушена некомпетентною особою, її розслідування провадила не уповноважена на те особа чи особа, яка підлягала відводу.

Статтею 130 КПК України (1960 року) встановлено, що про рішення, прийняті слідчим або прокурором під час провадження досудового слідства у випадках, зазначених у цьому Кодексі, а також у випадках, коли це визнає за необхідне слідчий або прокурор, складається мотивована постанова.

З матеріалів справи вбачається, що подія злочину сталася на території Ширяївського району Одеської області, злочин, що було інкриміновано ОСОБА_4 , було вчинено на території Ширяївського району Одеської області, а тому дана кримінальна справа підслідна органу досудового слідства Ширяївського району.

Проте, в порушення ст. 112 та ст. 130 КПК України (1960 р) дана кримінальна справа розслідувалась слідчим управлінням УМВС України в Одеській області, зокрема слідчим ОСОБА_5 , без винесення відповідної постанови про зміну підслідності, що є неприпустимим.

Окрім того, відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві» від 24 жовтня 2003 року № 8 (далі за текстом Постанова) згідно з чинним кримінально-процесуальним законодавством (статті 43, 43-1 ( 1001-05 ), 132, 142, 223 ( 1002-05 ), 263 і 334 КПК підозрюваному, обвинуваченому, підсудному, засудженому мають бути роз`яснені їхні права. Зокрема, підозрюваний має право знати, в чому він підозрюється, обвинувачений - у чому він обвинувачується, підсудний - за якою статтею Кримінального кодексу України (далі - КК) йому пред`явлено обвинувачення, а засуджений - у вчиненні якого злочину його визнано винним.

Суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб постанова про притягнення як обвинуваченого була конкретною за змістом. Зокрема, в описовій її частині зазначаються: злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа; час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому; стаття (частина, пункт статті) кримінального закону, якою передбачений цей злочин.

Недодержання органами досудового слідства вимог статей 132 і 142 КПК (1960 року) може бути підставою для повернення справи на додаткове розслідування.

Водночас, в протоколі про роз`яснення процесуальних прав обвинуваченому (а.с. 193) відсутнє посилання на роз`яснення слідчим права обвинуваченого подавати докази (п. 3 ч. 1 ст. 142 КПК (1960 року), окрім того в порушення п. 4 ч. 1 ст. 142 КПК (1960 року) слідчим роз`яснено право витребовувати та приєднувати до справи лише речові докази, хоча в силу положень ст. 65 Кодексу докази бувають не лише речовими, а ще й показаннями свідків, висновками експертів тощо, не роз`яснено права заявляти відводи спеціалістові та знайомитися з усіма матеріалами справи після закінчення досудового слідства (п.п. 5, 7 ч. 1 ст. 142 КПК (1960 року).

Більше того, враховуючи письмову заяву підсудного про недотримання слідчим та прокурором його права на захист, в попередньому судовому засіданні суддею перевірено дотримання цих вимог.

За положеннями ст. 59 та ч. 2 ст. 63 Конституції України підозрюваний, обвинувачений, підсудний мають право на правову допомогу та захист. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 45 КПК (1960 року) участь захисника при провадженні дізнання, досудового слідства і в розгляді кримінальної справи в суді першої інстанції є обов`язковою у справах про злочини осіб, які через свої фізичні або психічні вади (німі, глухі, сліпі тощо) не можуть самі реалізувати своє право на захист, - з моменту затримання особи чи пред`явлення їй обвинувачення або з моменту встановлення цих вад.

Як вказав у своїй заяві підсудний, після ДТП в нього погіршився стан здоров`я, зокрема і зір.

Викладене також підтверджується висновком експерта № 3086 від 15 вересня 2011 року, відповідно до якого ОСОБА_4 спричинені тяжкі тілесні ушкодження, у тому числі ушкодження очей (а.с. 151-152).

Проте, слідчим, на порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 45 КПК (1960 року) не забезпечено обов`язкової участі захисника, що є істотним порушенням права обвинуваченого на захист.

За змістом п.п. 13, 9 Постанови під особами, які через свої фізичні або психічні вади не можуть самі реалізувати право на захист (п. 2 ч. 1 ст. 45 КПК, необхідно розуміти, зокрема, осіб з істотними дефектами мови, зору, слуху тощо, а також осіб, які хоча і визнані осудними, але мають психічні вади, що перешкоджають самостійно захищатися від обвинувачення. Захисник допускається до участі у справі щодо такої особи з моменту, коли було встановлено наявність у неї зазначених вад.

При попередньому розгляді справи суддя зобов`язаний перевірити, чи забезпечили органи дізнання, досудового слідства реалізацію права обвинуваченого на захист. Встановивши, що право на захист було порушено і що це унеможливлює подальше провадження у справі, суддя має повернути її на додаткове розслідування.

Суд не бере до уваги постанову про прийняття відмови обвинуваченого від захисника від 31 січня 2012 року (а.с. 192), позаяк слідчому на момент її внесення було відомо про зазначений висновок експерта № 3086 від 15 вересня 2011 року і про спричинені обвинуваченому тяжкі тілесні ушкодження, у тому числі органів зору, а тому він зобов`язаний був в порядку ст. 47 Кодексу призначити захисника через адвокатське об`єднання, вирішити питання про скасування постанови про прийняття відмови від захисника, забезпечити участь такого захисника для захисту обвинуваченого.

Без з`ясування вказаних обставин, враховуючи стан підсудного після ДТП, а також вимоги ст. 21 ч. 2 КПК України, слідчий не вправі був вирішувати питання, зокрема, про пред`явлення обвинувачення ОСОБА_4 .

Також, з`ясовано, що на підтвердження встановлення особи обвинуваченого слідчий додав до матеріалів кримінальної справи копію паспорту громадянина так званої «Приднестровської Молдавської республіки» (а.с. 199-200).

Суд зазначає, що відповідно до ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення.

Документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Дану Конвенцію підписали Республіка Вірменія, Республіка Білорусь, Республіка Казахстан, Киргизька Республіка, Республіка Молдова, Російська Федерація, Республіка Таджикистан, Туркменістан, Республіка Узбекистан, Україна, а також приєдналися Азербайджанська Республіка та Грузія.

Придністровська Молдавська Республіка не є Стороною Конвенції від 22 січня 1993 року.

Згідно із ст. 110 Конституції Республіки Молдова, прийнятої 29 липня 1994 року, а також ст. З Закону Республіки Молдова від 22 липня 2005 року «Про основні положення особливого правового статусу населених пунктів лівобережжя Дністра (Придністров`я)» у складі Республіки Молдова засновано адміністративно-територіальне формування Придністров`я.

Представники органів влади України не беруть участі в офіційних заходах, що провадяться у Придністров`ї, та не здійснюють листування з адміністрацією т. зв. «Придністровської Молдавської республіки». Всі контакти з регіоном здійснюються через Посольство України в Республіці Молдова.

Враховуючи вищенаведене, адміністративно-територіальний устрій Республіки Молдова не містить формування під назвою «Придністровська Молдавська Республіка» (ПМР), а у зв`язку з невизнанням Україною самопроголошеної ПМР суд виходить з того, що на державному рівні Україна визнає суверенітет та територіальну цілісність Республіки Молдова, а отже додану до матеріалів кримінальної справи копію паспорту громадянина «Придністровської Молдавської республіки» не можна вважати офіційним документом, який підтверджує особу.

Таким чином, враховуючи допущені істотні порушення норм кримінально-процесуального закону під час здійснення досудового слідства суд дійшов висновку про необхідність повернення справи на додаткове розслідування.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 240, 244, 246 КПК (1960 року), суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Кримінальну справу № 4 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повернути на додаткове розслідування.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді підписки про невиїзд залишити в силі.

На постанову протягом семи діб з дня її винесення сторони можуть подати апеляції до Апеляційного суду Одеської області.

Суддя: ОСОБА_1