Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/3928/14-к
У Х В А Л А
01.06.2016 року м.Виноградів
Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі представника скаржників адвоката ОСОБА_3 , прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів матеріали скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження від 29.04.2016р.,
В судовому засіданні представник скаржників доводи скарги підтримали повністю з підстав, наведених в ній, а відтак просили її повністю задоволити, прокурор заперечував проти задоволення даної скарги, вважає оскаржувану постанову слідчого законною та обґрунтованою.
При розгляді даної скарги суд виходить з того, що відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дії чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а відтак, саме в запровадженні такого механізму реального захисту громадянами своїх прав у суді і полягає здійснення функцій правової держави та її утвердження як такої.
Так, інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування є важливою гарантією захисту прав учасників кримінального процесу, зокрема, відповідно до приписів п.17 ч.1 ст.7 КПК України забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності є однією із загальних засад кримінального провадження.
Зокрема, главою 26 КПК України визначено порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування, зокрема, ч.1 ст.303 КПК України передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора підлягають оскарженню під час досудового провадження та ким.
Пріоритетним завданням кримінального провадження (ч.1 ст.3 КПК України) визначено захист осіб від кримінальних правопорушень.
Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування є важливою гарантією захисту прав учасників кримінального процесу, зокрема, відповідно до приписів п.17 ч.1 ст.7 КПК України забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності є однією із загальних засад кримінального провадження.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Розглядаючи дану скаргу суд виходить з того, що інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності на стадії досудового розслідування є важливою гарантією захисту прав учасників кримінального процесу, зокрема, відповідно до приписів п.17 ч.1 ст.7 КПК України забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності є однією із загальних засад кримінального провадження.
Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження, зокрема, потерпілим або його представником.
Між тим, з матеріалів кримінального провадження та матеріалів скарги вбачається, що скаржники звернулися до прокуратури Закарпатської області із письмовою заявою про кримінальне правопорушення на незаконні дії ДІМ Виноградівського РВ УМВС України ОСОБА_8 , в які зазначали наступні елементи злочинних діянь: Підписи на обох протоколах про адміністративне правопорушення в графі «отримав копію протоколу» підроблені і не належать заявникам, а відмітки про відмову від отримання не зазначено в жодному з протоколів; Протоколи на ОСОБА_5 та Собода 1.1, (про вчинення ними дрібного хуліганства) складені ДІМ ОСОБА_8 внаслідок розгляду заяви про злочин самих ОСОБА_5 та ОСОБА_21 , які є потерпілими від злочину; Справи про адміністративне правопорушення закриті апеляційним судом Закарпатської області, як такі, що не відповідають законодавству, а отже в діях ОСОБА_8 є склад злочину щодо внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до вимог ст. 284 ч. 1 п.2 КПК України кримінальне провадження закривається у разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення.
Згідно ст. 9 ч. 2 КПК України під час кримінального провадження слідчий зобов`язаний дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Відповідно до вимог ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути вмотивована, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі постановлені нею питання, виключаючи провадження в справі й обумовлюють її закриття.
В скарзі на постанову про закриття кримінального провадження порушувалось питання про скасування постанови з мотивів неповноти та однобічності проведеного досудового розслідування, а також невідповідності висновків слідчого фактичним обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів потерпілі виклали обставини, які на їх думку, мали суттєве значення для правильного вирішення справи та не були досліджені під час досудового слідства.
Слідчий суддя, на якого Кримінально процесуальним кодексом України покладено обов`язок здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, зобов`язаний перевірити законність прийнятої слідчим постанови. Зокрема, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, слідчий суддя має звернути увагу на те, чи містить ця постанова детальний виклад обставин, за яких заявник вважає, що вчинено кримінальне правопорушення та доводи слідчого на їх спростування.
Однак, вказані вимоги закону при прийнятті слідчим рішення про закриття кримінального провадження дотримані не були.
1) Підписи на обох протоколах про адміністративне правопорушення в графі «отримав копію протоколу» підроблені і не належать заявникам, а відмітки про відмову від отримання не зазначено в жодному з протоколів;
2) Протоколи на ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (про вчинення ними дрібного хуліганства) складені ДІМ ОСОБА_8 внаслідок розгляду заяви про злочин самих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є потерпілими від злочину.
3) Справи про адміністративне правопорушення закриті апеляційним судом Закарпатської області, як такі, що не відповідають законодавству. А й отже в діях ОСОБА_8 є склад злочину щодо внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
Слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_9 ухвалою було зобов`язано прокуратуру Закарпатської області внести відомості до ЄРДР.
В рамках проведення досудового розслідування кримінальне провадження неодноразово закривалося слідчими СВ прокуратури Закарпатської області.
1) Вирішити питання про заміну слідчого ОСОБА_13 на іншого слідчого прокуратури;
2) Провести одночасні допити між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 для усунення розбіжностей в їх показаннях;
3) Провести судово-почеркознавчу експертизу щодо визначення належності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , рукописних текстів у графах «копію отримав» в протоколах про адміністративне правопорушення;
4) Вирішити питання про визнання показів свідка ОСОБА_8 допустимими чи недопустимими, з урахуванням п. 6 ч. 2 ст. 87, 94 КПК України.
1) провести одночасні допити між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , ОСОБА_17 для усунення розбіжностей в їх показаннях;
2) вирішити питання про визнання показів свідка ОСОБА_6 очевидно недопустимими, у зв`язку з тим, що така особа є потенційним підозрюваним у вчиненні злочину.
3) вирішити питання про заміну слідчого ОСОБА_13 на іншого слідчого прокуратури;
4) вирішити питання про внесення відомостей до ЄРДР стосовно ОСОБА_19 , який в рамках даного провадження дав завідомо неправдиві показання в якості свідка, які спростовуються вироком Виноградівського районного суду від 22.05.2014 року.
Статтею 2 КПК України визначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Ухвалою слідчого судді Виноградівського районного суду по справі № 299/2806/15-к від 06.10.2015 року зобов`язано вирішити питання про заміну слідчого ОСОБА_13 на іншого слідчого прокуратури. Після цього, проведення досудового розслідування було доручено слідчому ОСОБА_7 з вимогою забезпечити належне досудове розслідування в даному кримінальному провадженні та у стислі терміни прийняти остаточне рішення. І вже 29.12.2015 року слідчий виніс постанову про закриття даного кримінального провадження за відсутністю в діях ОСОБА_8 ознак складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 366 КК України.
Ухвалою слідчого судді Виноградівського районного суду по справі № 299/3928/14-к від 22.03.2016 року скасовано вищезазначену постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження від 29.12.2015р. І вже через місяць 29.04.2016 року слідчий повторно виніс постанову про закриття даного кримінального провадження за відсутністю в діях ОСОБА_8 ознак складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 366 КК України
Як встановлено судом, слідчий СВ прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 з моменту постановлення судом ухвали від 22 березня 2016 року не здійснив жодну слідчу дію (а.с. 161 -212).
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження (том 3 а.с. 207-208) ОСОБА_5 та ОСОБА_17 були викликані слідчим СВ Виноградівського ВП Берегівського ВП ГУНП ОСОБА_22 на проведення одночасних допитів зі ОСОБА_8 . Проте, з письмової заяви ОСОБА_8 від 27.04.2016 року (а.с. 209 Т3) вбачається, що такий відмовився від участі у проведенні одночасних допитів, оскільки не бажає повторюватися, а попередні свої покази підтримує в повному обсязі.
При цьому, як видно зі змісту постанови про закриття кримінального провадження від 29.04.2016 року, такого висновку слідство дійшло на підставі допиту в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_19 , та зібраних документів, зокрема рішень судів різних інстанцій та висновку експерта № 15/686 від 25.08.2015 року.
Однак, зазначених доводів заявників слідчий СВ прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 в повному обсязі не перевірив, не зібрав доказів, що мають значення для кримінального провадження, не з`ясував та не проаналізував всі обставини, які б свідчили про наявність чи відсутність події кримінального правопорушення, а за наявності події кримінального правопорушення, винуватість тієї чи іншої особи у його вчиненні. Крім того, як свідчать матеріали кримінального провадження, слідчим не були проведено одночасні допити між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 та ОСОБА_17 , на пояснення яких він посилається в оскаржуваній постанові, і такого висновку він дійшов на підставі даних, які вже містились в матеріалах кримінального провадження та на підставі яких вже не однократно виносились постанови про закриття даного кримінального провадження і які не однократно скасовувались слідчими суддями, з поверненням матеріалів для усунення недоліків досудового розслідування.
Приймаючи рішення про закриття кримінального провадження, слідчий посилається на показання свідків, які були допитані у іншому провадженні, що є недопустимим, оскільки у відповідності до ст. 84 КПК України, - доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
А ст. 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Стаття 87 КПК України визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння - отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження гр. ОСОБА_19 був допитаний 22 вересня 2014 року в якості свідка (а.с. 226). Відповідно до а.с. 190 гр. ОСОБА_8 також допитаний 03 червня 2014 року в якості свідка. У протоколах допиту даних свідків не повідомлено осіб про їх право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання. За таких обставин суд в порядку ч.4 ст. 87 КПК України визнає дані докази недопустимими.
Також судом встановлено, що постановою старшого слідчого СВ прокуратури Закарпатської області ОСОБА_23 від 11 вересня 2014 року постанову слідчого ОСОБА_10 від 27.06.2014 року було скасовано та надано наступні вказівки: допитати свідків події ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , приєднати до матеріалів провадження обвинувальні акти стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за ч.1 ст. 125 КК України, встановити чи оскаржувалась постанова Виноградівського районного суду від 19.03.2012 року. Як вбачається з матеріалів провадження, вищезазначені вказівки слідчим не було виконано.
Суд окремо зазначає, що слідчий ОСОБА_7 у неповній мірі дослідив доводи заявників щодо незаконних дій ОСОБА_8 . Так, у заяві про вчинення кримінального правопорушення від 14.11.2011 року (а.с.4 Т1), заявники вказують, що ОСОБА_8 підробив письмові пояснення гр. ОСОБА_26 , а саме: після її підписання пояснень через деякий час дописав речення щодо вживання членами її сім`ї алкогольних напоїв.
Як вбачається із повторних пояснень гр. ОСОБА_26 від 24.11.2011 року (а.с. 13-14 Т1), така зазначала, що під час дачі пояснень ДІМ ОСОБА_8 вона нічого не писала про перебування її чоловіка в стані алкогольного сп`яніння. Пізніше, вона довідалася про те, що в її поясненнях було дописано, що ОСОБА_5 та її чоловік пили пиво з алкогольних напоїв. Саме тому вона спеціально допитувалася в суді, щоб посвідчити, що останнє речення де йшлося про пиво написане не з її слів, а іншою ручкою, вже набагато пізніше та іншим стилем написання. Як зазначала ОСОБА_26 її права грубо порушені ОСОБА_8 , адже вона писала достовірні та правдиві пояснення по справі, а ОСОБА_8 підробив її пояснення, дописав туди неправдиву інформацію після її підписання даного документа.
Аналогічні пояснення надав ОСОБА_5 у поясненнях від 24.11.2011 року (а.с. 5-7 Т1), ОСОБА_27 (а.с. 8-9 Т1) та ОСОБА_6 (а.с. 10-12 Т1).
Проте, слідчий не надав даним доводам належну оцінку, не дослідив факт дописання окремого речення у письмових поясненнях ОСОБА_26 іншою ручкою, іншим стилем написання та в інший час, ніж час безпосереднього відібрання пояснень від громадянки, шляхом призначення окремої експертизи.
Також, слідчий в оскаржуваній постанові зазначив, що на час складення стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 протоколів про адміністративні правопорушення у ДІМ ОСОБА_8 були достатні підстави вважати, що саме ці особи вчинили стосовно ОСОБА_19 адміністративне правопорушення, передбачене ст. 173 КУпАП, оскільки на це вказував сам ОСОБА_19 . Суд не погоджується з цією позицією слідчого, оскільки така повністю спростовується матеріалами кримінального провадження: заявою про злочин від 17.07.2011 року написаною ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 76-77 Т1), поясненнями ОСОБА_6 від 17.07.2011 року (а.с. 104-105 Т1), поясненнями ОСОБА_26 від 18.07.2011 року (а.с. 110-111 Т1), поясненнями ОСОБА_5 від 18.07.2011 року (а.с. 112-113 Т1), і які були наявні у провадженні ОСОБА_8 перед тим, як той склав протоколи про адміністративні правопорушення відносно потерпілих. Відповідно до вищезазначених документів, дані особи чітко вказали на особу порушника ОСОБА_19 . Проте, ДІМ ОСОБА_8 при складенні протоколів зіслався тільки на суперечливі пояснення ОСОБА_19 (а.с. 106-109 Т1), що свідчить про явно суб`єктивний розгляд ОСОБА_8 заяв потерпілих.
Між іншим, слідчим ОСОБА_7 при винесенні оскаржуваної постанови не було взято до уваги преюдіальні обставини, встановлені судами різних інстанцій, чим було порушено положення ст. 124 Конституції України, відповідно до якої судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України. Відповідно до ст. 90 КПК України рішення національного суду, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.
Відтак, потерпілі надали слідчому наступні судові рішення, що набрали законної сили: постанову апеляційного суду Закарпатської області від 07.12.2011 року, постанову апеляційного суду Закарпатської області від 03.01.2012 року, вирок Виноградівського районного суду від 22.05.2014 року та постанову Виноградівського районного суду від 19.03.2012 року. Відповідно до вказаних судових рішень гр. ОСОБА_19 визнаний винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України відносно ОСОБА_6 під час події 17.07.2011 року; провадження в адміністративних справах щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні ними адміністративного правопорушення по ст. 173 КУпАП закриті, а бездіяльність ДІМ ОСОБА_8 щодо невручення ОСОБА_5 копії протоколу про адміністративне правопорушення визнана протиправною.
Однак, слідчий ОСОБА_7 не врахував преюдиціальні обставини, встановлені судовими рішеннями, обмежившись показами ОСОБА_8 .
Таким чином, прийняття слідчим рішення про закриття кримінального провадження не можна вважати таким, що ґрунтується на належних доказах.
Зокрема, слідчий суддя Виноградівського районного суду в ухвалі від 22 березня 2016 року вказав, що слідчим не було проведено повне і неупереджене розслідування даної справи, проводив розслідування із «виправдовувальним ухилом», надав беззаперечну доказову силу лише показам ОСОБА_8 , при цьому необґрунтовано не прийняв до уваги пояснення скаржників та члені їх сімей.
Відповідно до положень ст.124 Конституції України, судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України. З цього випливає, що вказівки слідчого судді є обов`язковими для органу досудового розслідування у випадку повернення кримінального провадження для подальшого досудового розслідування.
Також, прокурор, заперечуючи проти задоволення скарги, зазначив, що протоколи про адміністративні правопорушення, складені відносно скаржників не являються офіційними документами. Суд не погоджується з такою позицією, оскільки прокурор відмовився в судовому засіданні навести мотиви та обґрунтування свого висновку та зазначає наступне:
Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. А висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України, враховуються іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права (ст. 13 Закону України Про забезпечення права на справедливий суд).
Вказане у скарзі питання було предметом розгляду в постанові Верховного Суду України від 09.07.2015 у справі про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2015 року.
Так, у відповідності із Законом України від 02.10.1992 № 2657-ХІІ «Про інформацію» документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі, а інформація будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 цього Закону).
Цивільний процесуальний кодекс України 2004 року до фактів, що мають юридичне значення, відносить ті з них, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (стаття 256 Кодексу).
Примітка до статті 358 Кримінального кодексу України під офіційним документом розуміє документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи-докази у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм і містять передбачені законом реквізити.
Тому при встановленні ознак офіційного документа як предмета злочину слід керуватися такими критеріями:
1) документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її професійної чи службової компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами;
2) зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків.
Відповідно до ст. 251 КУпАП Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення.
Відповідно до п. 2.1 Наказу МВС № 185 від 22.02.2001 року (надалі Наказ) (в редакції, що діяла на час складення протоколів відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) визначено, що при вчиненні громадянами правопорушення уповноважені на те посадові особи органів внутрішніх справ згідно зі статтями 254, 255 КУпАП складають протокол про адміністративне правопорушення.
Форма, реквізити протоколу про адміністративне правопорушення, що притаманні офіційному документу затверджені Додатком 1 до Наказу.
Пункт 4.1 Наказу визначає, що бланки протоколів про адміністративні правопорушення та протоколів про адміністративне затримання є документами суворого обліку і друкуються із зазначенням серії (додаток 8) і номера.
Протокол про адміністративне правопорушення мають право складати уповноважені на це посадові особи територіальних і транспортних органів та підрозділів внутрішніх справ, які мають спеціальні звання (пункт 2.3. Наказу).
Таке положення міститься також у статті 255 КУпАП, яка зазначає, що у справах про адміністративні правопорушення, що розглядаються органами, зазначеними в статтях 218 - 221 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати: 1) уповноважені на те посадові особи: органів внутрішніх справ статті 173 - 173-2.
Отже, протоколи про адміністративні правопорушення, складені відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є документами, що містять зафіксовану на матеріальному носії інформацію, яка може бути використана як документ-доказ у правозастосовній діяльності, що складені та посвідчені посадовою особою Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області дільничним інспектором ОСОБА_8 , з дотриманням визначених законом форм, містять передбачені законом реквізити, а тому такі документи являються офіційними в розумінні примітки до ст. 358 КК України.
За весь час розслідування даного провадження слідчий (маючи в розпорядженні всі необхідні докази: показання скаржників, рішення судів, які доказують винуватість ОСОБА_8 , провів формальне розслідування та закрив провадження, взявши до уваги тільки показання учасника кримінального правопорушення, а також матеріали службового розслідування, які проведені формально самими працівниками УМВС. Окрім того, в своїй постанові слідчий вказує на те, що виходячи зі змісту ст. ст. 86-90 КПК України вирішення питань щодо недопустимості доказів покладається саме на суд, а повноваження прокурора чи слідчого на вирішення питання щодо допустимості чи недопустимості доказів КПК України обмежені.
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ст.84 КПК України).
Вбачається, що слідчий надав беззаперечну доказову силу показанням - свідку ОСОБА_28 , проте слідчим не проведено одночасні допити між всіма свідками та учасниками провадження, оскільки в їх показах містяться розбіжності, не враховано постанови апеляційних судів Закарпатської області, не враховано вимоги ухвали слідчого судді Виноградівського районного суду від 22.05.2015 р., зокрема, такі виконанні лише частково.
Так, на час розгляду даної скарги слідчим проігноровані вимоги ухвали слідчого судді про необхідність проведення одночасних допитів ОСОБА_5 , ОСОБА_17 та ОСОБА_8 , не вирішено питання про визнання показів свідка ОСОБА_8 допустимими чи не допустимими з урахуванням положень п.6 ч.2 ст.88, ст.94 КПК України.
До того ж, щодо одночасних допитів, слід зазначити, що ОСОБА_8 надав на адресу слідчого заяву, в якій відмовляється від участі в одночасних допитах, керуючись ст. 63 Конституції України (а.с.209, т.3). За таких обставин, сам ОСОБА_8 відмовляється спростовувати покази ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а тому слідчий повинен керуватися зібраними доказами в сукупності, а не посилатися на окремі допити ОСОБА_8 та ОСОБА_19 ..
Тобто слідчим на даний час не проведено одночасні допити між всіма свідками та учасниками провадження, оскільки в їх показах містяться розбіжності, не враховано постанови апеляційних судів Закарпатської області, не враховано постанову Виноградівського районного суду, не досліджено доводи та обґрунтування заявників, викладених в їх заяві про злочин.
Встановлено також, що майже три роки пройшло з того часу, як скаржники звернулися із заявою про вчинення даного кримінального правопорушення.
З цього приводу суд вважає зазначити наступне.
Законодавець встановив засоби захисту законних прав і інтересів особи від вчиненого стосовно неї злочину, серед переліку цих засобів є можливість відкриття кримінального провадження і проведення досудового розслідування, яке повинно бути здійснено у розумні строки без невиправданої затримки.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься і розумність строків (п.21 ч.1 ст.7 КПК України).
Під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції (ст.28 ч.ч.1,2 КПК України).
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303-307,376 ч.2 КПК України, суд-
Скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження від 29.04.2016р. - задоволити.
Матеріали даного кримінального провадження направити прокурору Закарпатської області для організації належного досудового розслідування .
Копію ухвали невідкладно направити учасникам кримінального провадження та прокурору.
Повний текст ухвали виготовлений 06.06.2016р.
Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора відповідно до приписів ч.3 ст.307 КПК України не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Слідчий суддя ОСОБА_1