АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 193/1813/16-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/91/К/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року, якою було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
засуджений ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити ухвалу, якою задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.
ОСОБА_6 засуджений вироком Оболонського районного суду м. Києва від 10.08.2015 року за злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді 6 років позбавлення волі.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.03.2016 року вирок суду відносно ОСОБА_6 змінено в частині призначеного покарання, та пом`якшено призначене покарання до 5 (п`яти) років позбавлення волі.
На підставі ч.5 ст.72 КК України, зараховано ОСОБА_6 у строк покарання, строк попереднього ув`язнення, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі, в період з 28.08.2014 року по 29.03.2016 року включно.
05 жовтня 2016 року засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2016 року у задоволенні клопотання засудженого було відмовлено, та своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений ОСОБА_6 не довів своє виправлення. Немає заохочень, а згідно постанов про накладення стягнення на ОСОБА_6 два рази були накладені стягнення за допущені порушення встановленого порядку відбування покарання.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги засуджений ОСОБА_6 посилається на ті обставини, що суд безпідставно відмовив в задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, на що є усі підстави, а саме, всі стягнення за порушення режиму утримання в СІЗО м. Києва погашено, а відношенням до праці за період відбування покарання він довів своє виправлення. Крім того, засуджений вказує, що під час відбування покарання сильно захворів, лікувався у міжобласній лікарні м. Львова, а коли прибув до Софіївської ВК № 45, то постійно знаходився в закритій лікувальній установі СВК № 45, тому не мав можливості брати участі в роботах з благоустрою колонії та програмах диференційованого виховного впливу.
В судовому засіданні при апеляційному розгляді прокурор та представник Софіївської ВК № 45 заперечували проти задоволення апеляційної скарги засудженого, просили колегію суддів відмовити у її задоволенні, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.
Засуджений ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу, просив ухвалу суду скасувати та звільнити його від подальшого відбування покарання умовно-достроково.
Відповідно до ст. 402 КПК України заперечення на апеляційну скаргу сторонами апеляційного розгляду подані не були.
Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду Дніпропетровської області, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та матеріали особової справи засудженого ОСОБА_6 , обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, зіставивши їх з наявними матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 про те, що він поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення і тому може бути умовно-достроково звільнений від подальшого відбування покарання, не можуть бути прийняті до уваги і тому не підлягають задоволенню.
На думку колегії суддів, розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_6 суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини провадження та в достатній мірі вмотивував свій висновок про те, що він не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного покарання, зважаючи на те, що таке звільнення є правом, а не обов`язком суду, при цьому колегія суддів враховує не тільки факт відбуття останнім певної частини покарання, а й тяжкість і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, поведінку засудженого під час відбування покарання, ставлення до праці, становлення його на шлях виправлення.
Згідно із ч. 2 ст. 81 КК України головною підставою умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є сумлінна поведінка засудженого і ставлення до праці.
П. 15 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 26 квітня 2002 р. «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», передбачає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання застосовуються суддею районного (міського) суду за місцем відбування засудженим покарання за спільним поданням органу, що відає виконанням покарання та спостережної комісії. Тому висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен базуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі, а не за час, що безпосередньо передує розгляду питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення від покарання.
Разом з тим, критерієм сумлінної поведінки є неухильне дотримання всіх вимог режиму місця відбування покарання та всіх покладених на засудженого обов`язків. Чесним ставленням до праці є постійна старанність у роботі, прагнення до кращого виконання дорученої роботи, підвищення кваліфікації, бережливе ставлення до матеріалів, обладнання.
Враховуючи обставини кримінального провадження, данні про особу і поведінку засудженого ОСОБА_6 , який раніше неодноразово судимий, за період відбуття покарання в установах виконання покарання характеризується посередньо (а.кп.14), під час відбування покарання мав два стягнення за порушення вимог відбування покарання (а.кп.15), заохочень не має.
Згідно витягу із протоколу засідання комісії Львівської ВК № 48 від 17.06.2016 року вбачається, що адміністрація установи виконання покарань вважає, що ОСОБА_6 на шлях виправлення не став (а.кп.13).
На думку колегії суддів, розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_6 суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини провадження та в достатній мірі вмотивував свій висновок про те, що до засудженого ОСОБА_6 не може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування призначеного покарання, з таким висновком суду погоджується і колегія суддів.
За викладених обставин доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 є необґрунтованими, а тому вони не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. 81 КК України, ст.ст. 405, 407, 419, 537, 539 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року, якою було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 , про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3