У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000210, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новолазарівки Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, за касаційною скаргою представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 на вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 березня 2016 року,
в с т а н о в и л а:

За цим вироком ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік з відрахуванням у дохід держави 10% із суми заробітку.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 7115,35 грн та 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. У решті позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 березня 2016 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочину за таких обставин. Так, 08 березня 2015 року приблизно о 18.00 год. на території належної ОСОБА_9 садиби АДРЕСА_2 під час святкування з односельчанами, що супроводжувалося вживанням спиртних напоїв, між присутніми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 виник конфлікт з приводу неповаги, виявленої останнім при спілкуванні з власницею садиби ОСОБА_9 Намагаючись заспокоїти ОСОБА_10 , у конфлікт втрутився ОСОБА_8 , що не сподобалося ОСОБА_6 , який умисно наніс потерпілому ОСОБА_8 удар дерев`яною палицею та два удари ногами по голові, чим заподіяв останньому тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
У касаційній скарзі представник потерпілого порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Скаржник зазначає, що: обвинувальний акт не відповідає вимогам закону, оскільки в ньому не зазначено усіх тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, не вказано про вчинення злочину групою осіб та з хуліганських мотивів; вирок суду не відповідає вимогам ст. 374 КПК, оскільки у ньому не зазначено, яких саме тілесних ушкоджень заподіяв обвинувачений; неправильно встановлено умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, оскільки, на думку скаржника, злочин вчинено з хуліганських мотивів; при вирішенні цивільного позову суд безпідставно не врахував усіх витрат, понесених потерпілим, не взяв до уваги ступеня його моральних страждань і задовольнив позов частково. Крім того, представник потерпілого вказує на безпідставну відмову суду в задоволенні цивільного позову в частині стягнення з винного витрат на правову допомогу, понесених потерпілим, а також витрат за проведення експертиз. Також скаржник посилається на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК, порушення цим судом принципу безпосередності дослідження доказів та м`якість призначеного засудженому покарання.
У запереченні на касаційну скаргу засуджений ОСОБА_6 просить залишити судові рішення без зміни.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав скаргу частково, просив скасувати судові рішення в частині цивільного позову та направити на новий розгляд у порядку цивільного судочинства, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі представника потерпілого, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Посилання скаржника на те, що місцевий суд безпідставно виключив з вироку частину пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення і не визнав його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Згідно з вироком, цей суд розглянув провадження з дотриманням вимог ст. 337 КПК у межах пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті. Суди першої та апеляційної інстанцій розглянули доводи представника потерпілого про невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК і визнали їх необґрунтованими, про що в судових рішеннях наведено мотиви, з якими у свою чергу погоджується і суд касаційної інстанції.

Твердження скаржника про те, що у вироку відсутня вказівка на тілесні ушкодження, які отримав потерпілий, є необґрунтованими. У вироку місцевого суду зазначено кількість, механізм нанесених ударів винною особою потерпілому та локалізація спричинених тілесних ушкоджень. У ньому наведено висновки експерта від 20 квітня 2015 року № 42 та від 24 листопада 2015 року № 11, в яких зазначено всі отримані потерпілим ОСОБА_8 тілесні ушкодження та дано висновок про можливий механізм їх отримання. Порушень вимог статей 370, 374 КПК колегія суддів не вбачає.

У касаційній скарзі представник потерпілого стверджує, що ОСОБА_6 вчинив злочин не на ґрунті особистих неприязних відносин, а з хуліганських мотивів, і вказує на неправильну кваліфікацію судом дій винного.

З таким твердженням погодитися не можна. Відповідно до роз`яснень, які містять в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», а також у правових позиціях цього суду, викладених у постанові від 05 лютого 2015 року (справа № 5-41 кс 14), дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікуються лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

У судовому засіданні місцевого суду встановлено, що конфлікт, у результаті якого потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, стався під час святкування та вживання алкогольних напоїв на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з приводу того, що ОСОБА_11 , вітаючи присутніх жінок зі святом, висловився на їх адресу нецензурною лайкою, що не сподобалося ОСОБА_10 , і коли ОСОБА_8 встав на захист ОСОБА_11 , це не сподобалося ОСОБА_6 . Отже, суд правильно встановив, що протиправні дії ОСОБА_6 не були поєднані з очевидним для нього грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, а були викликані раптово виниклими неприязними стосунками. За встановлених судом фактичних обставинах справи дії винного кваліфіковано правильно. З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який у своїй ухвалі відповідно до ст. 419 КПК навів докладні мотиви прийнятого рішення.

Покарання ОСОБА_6 призначено із дотриманням вимог статей 50, 65 КК, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, а також обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання. Твердження представника потерпілого про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно вказав при призначенні покарання на наявність у винного на утриманні дитини, спростовується копією свідоцтва про народження, згідно з яким ОСОБА_6 має неповнолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. 223). Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив усі обставини справи, дані про особу винного і дійшов обґрунтованого висновку, що призначене місцевим судом покарання є достатнім та необхідним для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів.

Посилання у касаційній скарзі на безпідставне невирішення судом питання про відшкодування винним витрат за проведення експертиз є необґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК суд стягує із засудженого на користь держави лише документально підтверджені витрати на залучення експерта. Відомості щодо розміру таких витрат зазначаються в обвинувальному акті.

З матеріалів справи убачається, що обвинувальний акт не містить зазначених відомостей, більше того, відсутні такі відомості про розмір витрат на проведення експертиз і у висновках цих експертиз. За таких обставин суд не мав процесуальних повноважень для стягнення з ОСОБА_6 витрат на проведення експертиз, а тому в цій частині вимоги, викладені в касаційній скарзі, є безпідставними.

Водночас посилання представника потерпілого на невмотивованість рішення суду про часткове задоволення цивільного позову потерпілого в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, відмови у стягненні витрат на правову допомогу є обґрунтованим.

Суд першої інстанції, постановивши у кримінальному провадженні обвинувальний вирок і визнавши ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, в повному обсязі не дослідив обставин, викладених у цивільному позові потерпілого, усупереч вимогам ст. 370 КПК не навів обґрунтованих мотивів, через які не погодився з цим позовом у частині відшкодування витрат на проведення томографії та МРТ. Обґрунтовуючи своє рішення, місцевий суд зазначив, що проведення цих процедур лікарем не призначалось, на їх проведенні наполягав сам потерпілий. При цьому місцевий суд не врахував характеру отриманих потерпілим ОСОБА_8 тілесних ушкоджень. Зокрема, згідно з висновком експерта потерпілий отримав такі тілесні ушкодження, як: забійна рана в потиличній області справа, вдавлений перелам зовнішньої кісткової пластинки в потиличній області, забій головного мозку І-го ступеня, синдром внутрішньочерепної гіпертензії, вестибуло-атактичний синдром. Усі ушкодження в області голови у своїй сукупності відносяться до категорії ушкоджень середньої тяжкості, а тому суд мав би врахувати наведене при з`ясуванні причини звернення потерпілого для проведення зазначених медичних діагностичних досліджень та їх необхідності у цьому конкретному випадку. За наведених обставин висновки місцевого суду про відсутність у ОСОБА_8 такої необхідності є необґрунтованими.
Також колегія суддів не може погодитися з визначеним місцевим судом розміром відшкодування потерпілому моральної шкоди в сумі 5000 грн, з урахуванням при цьому ступеня тяжкості отриманих ним тілесних ушкоджень, глибини його фізичних та душевних страждань, часу, який він провів у лікарнях і був позбавлений можливості вести звичний для себе спосіб життя та який є необхідним для повної фізичної реабілітації потерпілого. Суд касаційної інстанції вважає, що вирішення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_8 , не відповідає вимогам статей 23, 1168 ЦК та статті 128 КПК, засадам розумності та справедливості, а висновок судів у цій частині є належним чином невмотивованим.
Суд апеляційної інстанції формально розглянув апеляційну скаргу в цій частині і не навів обґрунтованих доводів на підтвердження свого висновку.
Крім того, відмова суду в задоволенні цивільного позову потерпілого в частині стягнення із засудженого витрат на правову допомогу не ґрунтується на законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. До таких, зокрема, відносяться витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором. Усупереч цьому місцевий суд зазначив, що цивільний позов у цій частині задоволенню не підлягає, оскільки ці витрати має нести потерпілий. У свою чергу суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що зазначені витрати слід стягнути з обвинуваченого, не зробив цього, а послався на те, що надані потерпілим документи на підтвердження розміру витрат на правову допомогу не відповідають вимогам щодо їх оформлення. При цьому за наявності в матеріалах провадження копії договору про надання правової допомоги та квитанції про оплату такої допомоги (а. 124), суд не зазначив, яким саме вимогам не відповідають ці документи й погодився з відмовою в задоволенні позовних вимог у цій частині, не навівши мотивів такого рішення.
З урахуванням наведеного судові рішення в частині вирішення цивільного позову потерпілого про стягнення матеріальної та моральної шкоди та витрат на правову допомогу підлягають скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК та призначенню на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 17 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 про стягнення матеріальної і моральної шкоди та судових витрат (витрати на правову допомогу) скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3