Справа № 461/8362/16-к
Провадження № 1-кс/461/6364/16
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, -
19.12.2016 року до Галицького районного суду м. Львова надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Львівської області ОСОБА_4 , яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення. Скарга мотивована наступним. 16.11.2016 р. та 24.11.2016 р. ОСОБА_3 звернувся до прокурора Львівської області з заявами про вчинення слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 364, 366, 375 КК України. Заступником прокурора Львівської області надано відповідь заявнику про відсутність підстав для повторного розгляду заяв про вчинення слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 364, 366, 375 КК України, оскільи аналогічні заяви уже розглядались прокуратурою області. Вважає такі дії неправомірними та просить зобов`язати прокурора Львівської області внести відомості про вищезазначені кримінальні правопорушення в ЄРДР і розпочати розслідування.
Вирішуючи питання про можливість розгляду скарги ОСОБА_3 Галицьким районним судом м. Львова, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 32 КПК України кримінальне провадження щодо обвинувачення судді у вчиненні кримінального провадження не може здійснюватися тим судом, у якому обвинувачений обіймає чи обіймав посаду судді.
Відповідно до ч. 2 ст. 42 КПК України обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому ст. 291 цього Кодексу.
Виходячи із системного аналізу наведених положень процесуального закону право відводу (самовідводу) у розгляді кримінального провадження, в якому учасником або зацікавленою особою є суддя, виникає лише у разі набуття останнім процесуального статусу обвинуваченого або потерпілого, як це передбачає ч. 1 ст. 34 КПК України.
Однак, ОСОБА_3 оскаржує бездіяльність заступника прокурора Львівської області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його заявою про вчинення злочину суддею. Тобто кримінальне провадження щодо судді, про якого йдеться у скарзі, не відкрите, а тому підстави для вирішення питання про самовідвід відсутні.
Аналогічна позиція викладена Вищім спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 26.08.2014 року у справі 5-6084впс14. В останній зазначено про відсутність підстав для передачі справи в інший суд по підсудності, тобто, по-суті, визначена можливість розгляду такої категорії справ суддями того самого суду, де працює суддя, відносно якого вирішується питання про зобов`язання внести відомості в ЄРДР.
В судове засідання призначене на 17 год. 00 хв. 20.12.2016 року ОСОБА_3 не з?явився, про час та місце судового засідання повідомлявся телефонограмою від 20.12.16 р. (о 11:53 год.) та повідомленням, відправленим на електронну пошту. Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України розгляд скарги здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу. Частиною 1 ст. 135 КПК України визначено, що особа викликається до слідчого судді шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою. Тобто, ОСОБА_3 був повідомлений про час та місце судового засідання належним чином. Частиною 1 ст. 306 КПК України визначено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею з урахуванням положень глави 26 КПК України. В частині 2 ст. 306 КПК України зазначено про розгляд відповідних скарг протягом 72 годин з моменту надходження скарги. Тобто, цією главою КПК України встановлені особливості щодо скороченого строку для розгляду відповідних скарг. ОСОБА_3 направив до суду заяву, в якій зазначив, що призначення розгляду скарги в скорочений термін не дозволяє йому вчасно підготуватись до розгляду скарги. Суд не може не розглядати скаргу, строки розгляду якої обмежені чинним законодавством, при відмові скаржника з`являтися до суду без поважних причин. В матеріалах справи відсутні будь які документи, окрім тих, які надав сам ОСОБА_3 . Тому доводи ОСОБА_3 про недостатність часу, необхідного для ознайомлення з матеріалами справи, суд вважає необґрунтованими. Тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи за його відсутності.
Прокурор в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Вивчивши скаргу та надані матеріали, слідчий суддя прийшов до висновку про необґрунтованість скарги з наступних підстав.
Як вбачається з досліджених матеріалів, 16.11.2016 р. та 24.11.2016 року ОСОБА_3 звернувся до прокурора Львівської області з заявою про вчинення слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 364, 366, 375 КК України. Заступником прокурора області ОСОБА_6 надано відповідь ОСОБА_3 від 09.12.2016 року, в якій вказано, що підстав для повторного розгляду заяв про вчинення слідчим суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 364, 366, 375 КК України - немає. У цій відповіді також зазначено, що аналогічного змісту заяви вже були предметом розгляду, за результатами якого начальником відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури області прийнято рішення про відсутність підстав для реєстрації до ЄРДР відповідних відомостей.
Положення ч. 1 ст. 214 КПК України зобов`язують слідчого, прокурора невідкладно, але не пізніше 24-х годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування тільки таку заяву або повідомлення, які містять ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші.
Такий обов`язок слідчого і прокурора визначено ч. 1 ст. 2 КК України, оскільки підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про вчинення злочину є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).
Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, - вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань і щодо них не повинно проводитися досудове розслідування.
При безпідставно ініційованому досудовому розслідуванні порушується гарантія недоторканності суддів і їх незалежності у виконанні професійних обов`язків, спроба втручання у здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.
Частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 р. № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 р. № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 р. № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 р. та інших.
Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про статус суддів" (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що "недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом". Відповідно до положення ч. 1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.
Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.
Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.
Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13 червня 2007 р.
Так, до 21 листопада 2012 р. КПК України 1960 р. визначав процедуру досудового слідства у справах щодо суддів (тобто у справах публічного чи приватно-публічного обвинувачення), яке розпочиналося з порушення кримінальної справи відповідно до приводів і підстав, які були передбачені ст. 94 КПК 1960 р., тобто заяви або повідомлення підприємств, установ, організацій, посадових осіб, представників влади, громадськості або окремих громадян, які містили достатні дані, що вказували на наявність ознак злочину, або безпосереднє виявлення органом дізнання, слідчим, прокурором або судом ознак злочину.
Заявники про злочин попереджалися про відповідальність за неправдивий донос і у зв`язку з цим від них відбирали відповідну підписку.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 48 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон № 2453-VI) винести постанову про порушення кримінальної справи щодо судді мав право лише Генеральний прокурор України або його заступник.
Відповідно до вимог статей 97 і 98 КПК України 1960 р. прийняття заяв і повідомлень про злочини було обов`язковим і не пізніше триденного строку після їх отримання зазначені у ч. 3 ст. 48 Закону № 2453-VI посадові особи, за наявності приводів і підстав, зазначених у ст. 94 КПК України 1960 р., зобов`язані були щодо судді порушити кримінальну справу або відмовити в її порушенні чи направити заяву або повідомлення за належністю.
Коли необхідно було перевірити заяву або повідомлення про злочин до порушення справи, така перевірка здійснювалася в строк не більше десяти днів шляхом відібрання пояснень від окремих громадян чи посадових осіб або витребування необхідних документів.
Після порушення справи Генеральний прокурор України або його заступник направляв справу для провадження досудового слідства.
Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року (далі - КПК 2012 р.), який набрав чинності з 21 листопада 2012 року, законодавцем змінено початок кримінального провадження: досудове розслідування - перша стадія кримінального провадження - починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не містить визначення поняття "приводів і підстав" до початку кримінального провадження і за їх наявності винесення постанови про порушення кримінальної справи, як це передбачалось статтями 94, 97 - 98 КПК 1960 р.
Положення ч. 1 ст. 214 КПК України 2012 р. зобов`язує слідчого, прокурора невідкладно, але не пізніше 24-х годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування тільки по заяві або повідомленню, які містять ознаки кримінального правопорушення, а не будь-які інші.
На такий обов`язок слідчого, прокурора вказують вимоги частин 3, 4 і 5 ст. 214 КПК, згідно з якими до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про кримінальне правопорушення, вимагається короткий виклад обставин, які свідчать про вчинення саме кримінального правопорушення, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частин статті) закону України про кримінальну відповідальність, тобто КК, зміст повідомлення слідчим прокурора про підставу початку досудового розслідування, що до 21 листопада 2012 р. було передбачено ст. 94 КПК України 1960 р.
Положення ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Визначення приводів і підстав як підстав для початку досудового розслідування також наведено і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 р. № 6 "Про деякі питання, що виникають під час розгляду судами України скарг на постанови органів дізнання, слідчого, прокурора про порушення кримінальної справи".
При вирішенні питання про наявність в діях судді ознак складу злочину і внесенні їх до Єдиного реєстру досудових розслідувань слід брати до уваги і роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. "Про незалежність судової влади" "відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені".
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання (пункти 10 і 11).
Будь-яких конкретних відомостей про вчинення слідчим суддею ОСОБА_5 кримінальних правопорушень при розгляді справи - заявник не навів. Сама по собі незгода з судовим рішенням слідчого судді ОСОБА_5 не є підставою для внесення в ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення суддею.
Тому правові підстави для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення за скаргою ОСОБА_3 - відсутні.
Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя приходить до висновку, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 303, 305, 306, 307,309 КПК України, слідчий суддя,-
Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1