1Справа № 335/722/16-к 1-кп/335/76/2017
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 травня 2017 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суді у м.Запоріжжі кримінальне провадження №00000685 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дніпропетровськ, українець, громадянин України, не одружений, маючий на утриманні двох малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, маючий вищу освіту, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Згідно обвинувального акту від 12.05.2017 року, органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що у вересні 2013 року ОСОБА_5 від знайомого йому ОСОБА_7 , дізнався про наміри ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продати автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , який належав останньому на підставі права власності. ОСОБА_5 виказав ОСОБА_7 намір придбати вказаний автомобіль, на що останній пообіцяв домовитись про всі умови придбання автомобіля зі ОСОБА_4 . Згідно усної домовленості між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , останній зобов`язувався придбати автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 за грошові кошти, у сумі 7000 доларів США. За умовами усної домовленості, ОСОБА_5 повинен був виплатити грошову суму у розмірі 7000 доларів США частинами. Першу частину грошових коштів у сумі 2000 доларів США ОСОБА_5 повинен був передати ОСОБА_4 , через ОСОБА_7 , після надання у користування автомобіля Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , ключів запалювання від нього та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а залишок грошових коштів у сумі 5000 доларів США, ОСОБА_5 повинен був сплатити ОСОБА_4 , через ОСОБА_7 , поетапно, впродовж 6 місяців.

Наприкінці вересня 2013 року ОСОБА_5 зустрівся з ОСОБА_7 , від якого отримав у користування автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , ключі запалювання від нього та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. У свою чергу ОСОБА_5 передав ОСОБА_7 , впродовж вересня-грудня 2013 року, грошові кошти за вказаний автомобіль, на загальну суму 2000 доларів США.

В подальшому, на початку грудня 2013 року, ОСОБА_4 , виказав ОСОБА_7 намір на оформлення генеральної довіреності від свого імені на ім`я ОСОБА_5 на право користування, розпорядження, володіння автомобілем Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , на що ОСОБА_5 погодився.

Реалізовуючи усну домовленість, 10.12.2013 року, ОСОБА_4 , знаходячись в приміщенні нотаріальної контори, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, проспект Леніна 99, в присутності ОСОБА_5 , оформив генеральну довіреність серії ВТО № 291711 від свого імені на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на право користування, розпорядження, володіння раніше вказаним автомобілем. При цьому, продовжуючи умови усної домовленості, потерпілий ОСОБА_4 залишив оригінал вказаної генеральної довіреність серії ВТО № 291711 у себе, до повної сплати ОСОБА_5 залишку суми.

Після оформлення довіреності, наприкінці грудня 2013 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_7 та повідомив, що у нього зламався придбаний ним автомобіль та попросив допомогти у буксировці автомобіля та пошуку СТО. У свою чергу, ОСОБА_7 приїхав до ОСОБА_5 та допоміг йому довезти автомобіль Ford Contour до знайомого йому майстра з ремонту автомобілів ОСОБА_8 . Прибувши на станцію технічного обслуговування ОСОБА_5 передав ОСОБА_8 автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , ключі запалювання та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для проведення його ремонту.

Через декілька днів, наприкінці грудня 2013 року, у ОСОБА_5 виник умисел на заволодіння залишком грошових коштів, у розмірі 5000 доларів США, які останній повинен був виплатити потерпілому ОСОБА_4 за автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 . З цією метою, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій, ОСОБА_5 віддав невстановленим в ході слідства особам автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , повідомивши їм місце його перебування та надав дозвіл, в ході телефонної бесіди, ОСОБА_8 на передачу невстановленим особам автомобіля Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , ключів запалювання від нього та свідоцтво на право реєстрації транспортного засобу, таким чином не повернув потерпілому ОСОБА_4 залишок грошових коштів у сумі 5000 доларів США, позбавивши останнього можливості повернути автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , чим спричинив потерпілому ОСОБА_4 матеріальної шкоди на загальну суму 5000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на грудень 2013 року складала 39 965,00 грн.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).

Відповідно до вимог ст.337 КПК України, судовий розгляд кримінального провадження проводився лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту.

На думку обвинувачення, вина ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України доведена повністю, а саме: показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , показаннями потерпілого ОСОБА_4 , письмовими доказами.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані по справі докази, які представлені стороною обвинувачення і докази, які зібрані в ході судового розгляду, оцінивши їх, вислухавши пояснення свідків, обвинуваченого, потерпілого, суд приходить до наступних висновків.

В судовому засіданні ОСОБА_5 свою вину у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України не визнав. По суті пред`явленого обвинувачення пояснив, що він умислу на шахрайство не мав. Зазначив, що у 2013 році він від знайомого йому ОСОБА_7 дізнався про те, що продається автомобіль Ford Contour, за 7000 доларів США, який він, після його огляду, вирішив придбати. ОСОБА_7 пообіцяв домовитись про всі умови придбання зі ОСОБА_4 з відстрочкою. Після чого, ОСОБА_7 йому передав ключі, техпаспорт та автомобіль. Він користувався автомобілем та віддавав через ОСОБА_7 грошові кошти за нього для передання власнику автомобіля, усього віддав ОСОБА_7 - 2800 доларів США, це було до революції. Потім його бізнес перестав приносити дохід, закрився, у нього виникло тяжке матеріальне становище, а автомобіль зламався. Він подзвонив ОСОБА_7 , який запропонував йому перевести авто на СТО до знайомого ОСОБА_10 , що і було зроблено. Потім він поїхав у м. Київ, а до нього почали звертатися невідомі особи, які пропонували «кришувати» його бізнес - ресторан «Голлівуд», на що він відмовлявся. Після його відмови почалися перешкоди у веденні бізнесу, йому та його дружині погрожували, неодноразово приїжджала міліція. Залишок грошових коштів за автомобіль він повинен був передати ОСОБА_7 для передання ОСОБА_4 , при цьому він повідомляв ОСОБА_7 що є фінансові проблеми і оплатити решту йому зараз складно, однак обов`язково він гроші поверне. Під час перебування у м.Києві, одного дня йому телефонує дружина і каже, що їй погрожують, також йому телефонували невідомі і казали віддати в "оренду супругу або автомобіль», вони настояли забрати автомобіль. Він подзвонив ОСОБА_8 та телефон підтвердив необхідність передати автомобіль невідомим особам, однак зробив це вимушено, тому що ці невідомі особи погрожували йому то його сім`ї. Де перебував автомобіль цим особам міг повідомити лише ОСОБА_7 . Дружині він сказав писати заяву у райвідділ, яка так і зробила, але на ці звернення реакції не було. Коли він приїхав у м. Запоріжжя, одразу зустрівся з ОСОБА_7 і сказав, що потрібен власник автомобіля, щоб написати заяву про угон автомобіля, а він сказав, що сам зі ОСОБА_4 усе вирішить. Він від ОСОБА_4 не переховувався, однак усі перемовини проходили через ОСОБА_7 , який контакти ОСОБА_4 йому не давав. До моменту розгляду провадження у суді жодного телефонного номеру потерпілого у нього не було. ОСОБА_7 йому погрожував, щоб той повернув гроші, а авто він забере. Потім йому подзвонив слідчий і повідомив про заяву ОСОБА_4 , він і не думав що це заява проти нього.

Він розуміє, що має віддати гроші ОСОБА_4 за проданий йому автомобіль, який у подальшому було у нього викрадено. Він мав роботу, репутацію, мав дохід, на той період йому потрібен був автомобіль, він об`єктивно мав матеріальну можливість його придбати та бажав реального виконання зобов`язання у повному обсязі, так як розраховував на значний прибуток від бізнесу і розраховував розплатитися за автомобіль за 3 місяці, однак трапилися обставини, через які він втратив не тільки бізнес, а й сім`ю, однак жодного шахрайства на меті у нього не було. Навіть зараз він готовий сплатити кошти потерпілому за усною угодою, домовився з потерпілим про складання розписки.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 пояснив, що десь у 2013 році доручив, на той час, своєму працівнику ОСОБА_7 продати його автомобіль Форд, 1999 року випуску, червоного кольору за ціною 7 000 доларів США. Після чого, ОСОБА_7 знайшов покупця ОСОБА_5 , який, за усною домовленістю, передав йому через ОСОБА_7 2 000 доларів США, а 5 000 доларів США повинен був передати пізніше (протягом шести місяців), на що він погодився. Після отримання 2000 доларів США, вказаний автомобіль ОСОБА_7 разом із ключами та документами було передано ОСОБА_11 . Пізніше у грудні 2013 року він оформив довіреність на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на повне користування та розпорядження вказаним автомобілем. У нотаріуса він вперше побачив ОСОБА_5 , а також там був і ОСОБА_7 . З ОСОБА_12 більше не спілкувався та не бачився. Зв`язок між ОСОБА_5 та ним відбувався лише через ОСОБА_7 , якому він постійно нагадував про необхідність повернення ОСОБА_5 залишку грошових коштів. ОСОБА_5 не виконав свої зобов`язання ні перед ОСОБА_7 , не перед ним. На теперішній час залишок грошових коштів за автомобіль не отримав.

На протязі двох років до суду він не звертався, думав, що гроші йому ОСОБА_5 через ОСОБА_7 поверне, розписку також не складав. Дійсно він за увесь цей час до ОСОБА_5 не звертався, хоча пропонував ОСОБА_7 організувати з ним зустріч, на що ОСОБА_7 повідомляв, що домовиться про це сам.

Вважає, що ОСОБА_5 повинен йому віддати несплачені грошові кошти за автомобіль. Більше нічого не вимагає, автомобіль йому вже не потрібен. У судовому засіданні 16.05.2017 року цивільний позов підтримав лише на 2700 доларів США, оскільки на цю суму вони домовилися скласти розписку.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 17.11.2016 р. пояснила, що є нотаріусом. На даний момент її нотаріальна діяльність припинена. З обвинуваченим та потерпілим особисто не знайома, але бачила їх раніше при здійсненні нею нотаріальної дії.

До неї, як до нотаріуса, звернувся гр. ОСОБА_4 для засвідчення довіреності від нього на право повного розпорядження та володіння його автомобілем. При цьому, ним було надано відповідні документи на автомобіль, які підтверджують право власності. Оскільки, повіреними були ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , нею було витребувані оригінали їх паспортів та після встановлення їх осіб, виконуючи волю власника автомобіля ОСОБА_4 , було складено проект довіреності, який передано власнику та представникам для ознайомлення. Вони ознайомилися з проектом, перевірили свої дані та надали свою згоду. Після чого, проект був перенесений на бланк, підписаний ОСОБА_4 та нею посвідчений і зареєстрований в реєстрі. Оригінал довіреності було передано одному з представників, а копію ОСОБА_4 .

Також зазначила, що в її присутності грошові кошти не передавалися, оскільки оформлювалася довіреність. Нею роз`яснювалися наслідки посвідчення такої довіреності.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні 17.11.2016 р. пояснив, що з обвинуваченим ОСОБА_14 існують дружні відносини. Десь два-три роки тому назад, він працював водієм на підприємстві, де начальником був ОСОБА_4 , який доручив йому продати його автомобіль Форд, червоного кольору за 7 000 доларів США. В той час він зустрів ОСОБА_15 та запропонував йому купити цей автомобіль. ОСОБА_14 погодився купити автомобіль, але у розстрочку. Спочатку дав завдаток у розмірі 200 доларів США, потім віддавав частинами, що у загальній сумі склало 2000 доларів США, які він передав ОСОБА_4 . Залишок грошових коштів ОСОБА_14 обіцяв віддати через два місяці (після Нового року). У зв`язку з чим, десь у вересні ОСОБА_16 було передано автомобіль, документи та ключі (ключі були в одному екземплярі), а після сплати ним 2000 доларів США, у грудні ОСОБА_4 дав довіреність на повне розпорядження автомобілем на його ім`я та ОСОБА_17 . За домовленістю, оригінал довіреності знаходився у нього, а віддати довіреність він повинен після сплати ОСОБА_12 повної суми. На теперішній час, грошові кошти ОСОБА_12 не сплачені. З ОСОБА_12 він дуже часто спілкувався з приводу цих грошей та ОСОБА_14 просив почекати і обіцяв все віддати. Через деякий час, ОСОБА_14 звернувся до нього з проханням запропонувати майстра по ремонту авто, оскільки цей автомобіль зламався. Він запропонував ОСОБА_16 знайомого майстра та допоміг відбуксувати автомобіль на СТО. Пізніше ОСОБА_14 зателефонував йому та попросив телефон цього майстра для того щоб домовитися з ним та забрати автомобіль, оскільки в цей час ОСОБА_14 знаходився у м. Київ. Зі слів майстра, цей автомобіль разом з ключами і документами, за проханням ОСОБА_14 , забрали інші люди.

Зазначив, що про заволодіння автомобілем іншими особами, йому стало відомо від ОСОБА_5 , який сказав, що його сім`ї погрожують, забрали автомобіль та що він сам вирішить усе проблеми і віддасть гроші. Коли йому стало відомо, що цей автомобіль стоїть на стоянці на „Правому березі, то він повідомив про це ОСОБА_15 та він сказав, що сам його забере і у всьому розбереться. З слів ОСОБА_18 йому відомо, що на протязі цих двох років, автомобіль знаходився у невідомих осіб, але ОСОБА_5 обіцяв розрахуватися із ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_8 , у судовому засіданні 21.12.2016 р. пояснив, що з обвинуваченим ОСОБА_14 ніяких стосунків не має, потерпілого не знає. Десь три роки назад до нього у гараж, який розташований у м. Запоріжжя по вул. Макаренка, 1, привезли автомобіль Форд, червоного кольору для здійснення ремонту двигуна. Автомобіль привозили ОСОБА_19 і ОСОБА_20 . Він взяв у них документи на автомобіль та ключі, які залишалися у нього на час проведення ремонту. Після здійснення ремонту, він зателефонував ОСОБА_21 та повідомив, що той може забрати свій автомобіль. Федір у телефонному режимі повідомив, що автомобіль забере інша особа. Автомобіль приїхали забирати двоє осіб, у той час він зателефонував ОСОБА_21 , який підтвердив, що автомобіль треба віддати цим особам. Після чого, він віддав їм ключі, документи та автомобіль. Також зазначив, що за ремонт автомобіля розрахувалися раніше. Осіб, які забирали автомобіль та самого ОСОБА_21 , на теперішній час, він не впізнає.

Свідок сторони захисту ОСОБА_22 у судовому засіданні 24.02.2017 року пояснила, що є колишньою дружиною обвинуваченого, неприязних стосунків немає. Показала, що ОСОБА_5 одного дня у 2013 році прийшов додому і повідомив, що ОСОБА_7 запропонував взяти у розстрочку автомобіль, вони оглянули автомобіль і вирішили взяти його у розстрочку десь наприкінці вересня 2013 року і автомобіль був у їх користуванні. Десь через три місяці оформили довіреність у нотаріуса. Федор зустрічався з ОСОБА_7 і дав йому гроші за машину. Передали техпаспорт і ключі претензій до нього не було, керувала вона і ОСОБА_5 . ОСОБА_7 казав, що поки він не виплатить повну вартість, він довіреність на автомобіль не віддасть, так як оригінал довіреності зберігався у власника. Одного дня ОСОБА_5 їхав до м. Дніпропетровськ і в автомобілі порвався ремень, а ОСОБА_7 відбуксував на СТО. Після чого вона цей автомобіль не бачила. У цей же час до них у заклад «Голлівуд» приходили невідомі люди, їм телефонували, неодноразово погрожували, нібито, за якісь борги. Потім, коли ОСОБА_5 був у м.Києві, йому подзвонили та попрохали дати цю машину на час поки він не приїде та дасть їм грошей. Дзвонили, погрожували і казали: «Давай гроші» і прийшлося віддати автомобіль тим особам, які їм погрожували. Його не було у місті більше 2 тижнів. Вона неодноразово зверталася до міліції з приводу погроз. Їй відомо що ОСОБА_5 сплатив близько 2000 доларів США ОСОБА_7 за автомобіль.

Крім показань допитаних вищезазначених свідків, потерпілого, у судовому засіданні безпосередньо досліджені і письмові докази, долучені за клопотанням прокурором:

-Оригінал довіреності серії ВТО № 291711 від 10.12.2013 року згідно до якої, 10.12.2013 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було видано довіреність на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , згідно до якої він уповноважив вказаних осіб (кожен має право діяти самостійно) розпоряджатися, в тому числі і продати, передати в найм (оренду), за ціну та на умовах на свій розсуд належний йому автомобіль Ford Contour2.0, державний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, оригінал якої видано згідно до заяви ОСОБА_4 про добровільну видачу оригіналу довіреності .

- Інформація з Центру № 1 УДАІ ГУМВС № 10/13-601 від 19.02.2015 року, згідно до якої згідно до оперативних даних станом на 19.02.2015 року за ОСОБА_4 був зареєстрований автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , 1999 року випуску, 16.04.2014 року даний транспортний засіб знято з обліку за дорученням на ім`я ОСОБА_23 , 11.07.2014 року автомобіль зареєстровано за ОСОБА_24 ;

-Протокол тимчасового доступу до речей і документів зняття та постанови на облік 16.04.2014 транспортного засобу Ford Contour,, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_4 від 07.04.2015, які знаходились у МРЕО № від 07.04.2015 року та оригінали документів вилучених під час тимчасового доступу від 07.04.2015 з МРЕО № 1, а саме заява від 16. 04.2014 року від імені ОСОБА_4 , 1983р.н. щодо зняття автомобіля з обліку, результати звірки, витяг про реєстрацію довіреностей, копія довіреності від 12.04.2014 року від імені ОСОБА_4 ,1983 р.н. на ім`я ОСОБА_23 ;

-Протокол тимчасового доступу до автомобіля Ford Contour,, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ,від 04.08.2015 року та протокол огляду предмету - автомобіля Ford Contour,, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ,від 04.08.2015;

-Ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2015 про задоволення скарги ОСОБА_24 та повернення вилученого тимчасовим доступом майна - автомобіля Ford Contour,, 1999 року випуску, державний номер НОМЕР_1 ,; Копія розписки ОСОБА_24 від 24.11.2015 про отримання від ОСОБА_4 автомобіля Ford Contour, державний номер НОМЕР_1

-Висновок експерта № 270/15 від 27.10.2015 за результатами проведення авто-товарознавчої експертизи, згідно до якого середньо-ринкова вартість транспортного засобу- Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , на 10.12.2013 року може складати 60346,35 грн.;

Вищенаведені докази за їх аналізом у сукупності свідчать про факти, які суд встановлює на їхній підставі. Зокрема, з урахуванням пояснень обвинуваченого та потерпілого, суд вважає встановленими обставинами те, що ОСОБА_5 у вересні 2013 року від знайомого йому ОСОБА_7 , дізнався про наміри ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продати автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , який належав останньому на підставі права власності. ОСОБА_5 виказав ОСОБА_7 намір придбати вказаний автомобіль, на що останній пообіцяв домовитись про всі умови придбання автомобіля зі ОСОБА_4 . Згідно усної домовленості між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , останній зобов`язувався придбати автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 за грошові кошти, у сумі 7000 доларів США. За умовами усної домовленості, ОСОБА_5 повинен був виплатити грошову суму у розмірі 7000 доларів США частинами. Першу частину грошових коштів у сумі 2000 доларів США ОСОБА_5 повинен був передати ОСОБА_4 , через ОСОБА_7 , після надання у користування автомобіля Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , ключів запалювання від нього та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, а залишок грошових коштів у сумі 5000 доларів США, ОСОБА_5 повинен був сплатити ОСОБА_4 , через ОСОБА_7 , поетапно, впродовж 6 місяців. Наприкінці вересня 2013 року ОСОБА_5 зустрівся з ОСОБА_7 , від якого отримав у користування автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , ключі запалювання від нього та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. У свою чергу ОСОБА_5 передав ОСОБА_7 , впродовж вересня-грудня 2013 року, грошові кошти за вказаний автомобіль, на загальну суму 2000 доларів США. В подальшому, на початку грудня 2013 року, ОСОБА_4 , виказав ОСОБА_7 намір на оформлення генеральної довіреності від свого імені на ім`я ОСОБА_5 на право користування, розпорядження, володіння автомобілем Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , на що ОСОБА_5 погодився. Реалізовуючи усну домовленість, 10.12.2013 року, ОСОБА_4 , знаходячись в приміщенні нотаріальної контори, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, проспект Леніна 99, в присутності ОСОБА_5 , оформив генеральну довіреність серії ВТО № 291711 від свого імені на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на право користування, розпорядження, володіння раніше вказаним автомобілем. При цьому, продовжуючи умови усної домовленості, потерпілий ОСОБА_4 залишив оригінал вказаної генеральної довіреність серії ВТО № 291711 у себе, до повної сплати ОСОБА_5 залишку суми. Після оформлення довіреності, наприкінці грудня 2013 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_7 та повідомив, що у нього зламався придбаний ним автомобіль та попросив допомогти у буксировці автомобіля та пошуку СТО. У свою чергу, ОСОБА_7 приїхав до ОСОБА_5 та допоміг йому довезти автомобіль Ford Contour до знайомого йому майстра з ремонту автомобілів ОСОБА_8 . Прибувши на станцію технічного обслуговування ОСОБА_5 передав ОСОБА_8 автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , ключі запалювання та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу для проведення його ремонту. Через декілька днів, наприкінці грудня 2013 року, ОСОБА_5 надав дозвіл, в ході телефонної бесіди, ОСОБА_8 на передачу невстановленим особам автомобіля Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , ключів запалювання від нього та свідоцтво на право реєстрації транспортного засобу, у зв`язку із чим ОСОБА_8 віддав невстановленим в ході слідства особам автомобіль Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , які у подальшому розпорядилися ним поза волею ОСОБА_4 . Також не заперечується і сторонами, що ОСОБА_5 не повернув потерпілому ОСОБА_4 залишок грошових коштів за усною домовленістю про продаж автомобіля у сумі 5000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на грудень 2013 року складала 39 965,00 грн.

Пунктом 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Принцип презумпції невинуватості закріплено статтею 62 Конституції України, як нормою прямої дії та нормами Кримінального процесуального Кодексу України

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Відповідно до ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Дослідивши та оцінивши в сукупності надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявність в діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України стороною обвинувачення не доведена виходячи із наступного.

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Аналізуючи покази свідків допитаних у судовому засіданні, суд встановлює, що свідок ОСОБА_9 , окрім факту посвідчення генеральної довіреності серії ВТО № 291711 від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на право користування, розпорядження, володіння автомобілем Ford Contour, державний номер НОМЕР_1 , належних показів щодо предмету доказування по даному провадженню, а саме мету посвідчення такої довіреності, наявність в діях ОСОБА_5 прямого умислу на шахрайство, суду не надала.

Свідок же ОСОБА_8 підтвердив лише ті обставини, що до нього у гараж ОСОБА_7 і ОСОБА_5 привезли автомобіль Форд для здійснення ремонту, а він взяв у них документи на автомобіль та ключі, які залишалися у нього на час проведення ремонту, автомобіль з ключам та документами забрали двоє осіб за згодою ОСОБА_5 , який у телефонному режимі підтвердив, що автомобіль треба віддати цим особам. Ці обставини, ніким з учасників процесу і не оспорюються, і його покази не мають самостійного доказового значення.

Аналізуючи покази свідка ОСОБА_7 суд приходить до висновку, що вони частково підтверджують існування тих обставин, які викладені у обвинувальному акті, і які ніким з учасників процесу не оспорюються, зокрема в тій частині, що ОСОБА_4 , доручив йому продати його автомобіль Форд, червоного кольору за 7000 доларів США. ОСОБА_5 погодився купити автомобіль, але у розстрочку. Спочатку він дав завдаток у розмірі 200 доларів США, потім віддавав частинами, що у загальній сумі склало 2000 доларів США, які він передав ОСОБА_4 . Через деякий час, ОСОБА_14 звернувся до нього з проханням запропонувати майстра по ремонту авто, оскільки цей автомобіль зламався. Він запропонував ОСОБА_16 знайомого майстра та допоміг відбуксувати автомобіль на СТО. Зі слів майстра, цей автомобіль разом з ключами і документами, за проханням ОСОБА_14 , забрали інші люди. Зазначив, що про заволодіння автомобілем іншими особами, йому стало відомо від ОСОБА_5 , який сказав, що його сім`ї погрожують, забрали автомобіль та що він сам вирішить усе проблеми і віддасть гроші. Разом із тим, вказаний свідок наявності як об`єктивної так і суб`єктивної сторони інкримінуємого злочину, а саме умисел на заволодіння майном шляхом обману, як і корисний мотив в діях ОСОБА_5 не підтвердив.

Також у судовому засіданні як обвинувачений, так і потерпілий повідомили, що ОСОБА_7 їх спільне прохання організувати спільну зустріч проігнорував, не надаючи один одному контактів сторін цієї угоди.

Щодо показів свідка ОСОБА_22 то суд зазначає, що покази цього свідка підтверджують покази як обвинуваченого, так і свідка ОСОБА_7 , усі свідчення надані цим свідком під присягою і підстав недовіряти їм у суду немає.

Оцінюючи покази потерпілого ОСОБА_4 суд зазначає, що з його показів вбачається, що він вперше побачив ОСОБА_5 у нотаріуса і з ОСОБА_5 більше не спілкувався та не бачився, номерів зв`язку з ним не мав. Зв`язок між ОСОБА_5 та ним відбувався лише через ОСОБА_7 . Також на протязі судового слідства, потерпілий пояснював, що ОСОБА_5 особисто не відмовлявся повертати йому гроші, останній ніколи не переховувався, не уникав зустрічі з потерпілим, оскільки усі перемовини з приводу цих грошей проходили через посередника - ОСОБА_7 , ці покази суд визнає достовірними, вони також і підтверджуються поясненнями обвинуваченого та свідка ОСОБА_7 . Однак з його пояснень суд не може встановити, у чому саме полягав обман ОСОБА_5 з урахуванням їх спілкування через посередника.

Аналізуючи покази свідків сторони обвинувачення, яких було допитано у судовому засіданні ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , суд встановлює, що жоден із свідків не підтвердив обставин, викладених у обвинувальному акті щодо виникнення у грудні 2013 року у ОСОБА_5 умислу на заволодіння залишком грошових коштів, які останній повинен був виплатити потерпілому, як і не підтвердив того, що ОСОБА_5 якимось чином обманув потерпілого, так і не підтвердив, тих обставин, що з цією метою, ОСОБА_5 умисно віддав невстановленим особам автомобіль з метою заволодіння залишком невиплаченого боргу за домовленістю з потерпілим, і ці показання є стабільними як під час досудового розслідування так і під час судового слідства.

Також, вказані свідки не підтвердили ані наявності об`єктивної сторони інкримінуємого ОСОБА_5 злочину, ані наявність інкримінованого органом досудового розслідування з його боку прямого умислу на шахрайство та корисного мотиву.

Крім того суд, перевіряючи на предмет допустимості, достатності та належності дані, які містяться в письмових доказах, долучених до матеріалів кримінального провадження зазначає наступне.

Судом не приймається до уваги як належні докази, тобто як такі, що містять у собі обставини, які підлягають доказуванню, виходячи із предмету та меж доказування у даному провадженні, долучені прокурором: протокол тимчасового доступу до автомобіля Ford Contour,, протокол огляду предмету - автомобіля Ford Contour,, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25.08.2015; ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2015 про задоволення скарги ОСОБА_24 та повернення вилученого тимчасовим доступом майна - автомобіля Ford Contour,,; копія розписки ОСОБА_24 від 24.11.2015 про отримання від ОСОБА_4 автомобіля Ford Contour, висновок експерта № 270/15 від 27.10.2015 за результатами проведення авто-товарознавчої експертизи; протокол одночасного допиту та ДВД-Д диск на якому зафіксовано допит.

Щодо оригіналу довіреності серії ВТО № 291711 від 10.12.2013 від імені ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 на ім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , то вказаний доказ підтверджує лише факт оформлення нотаріально посвідченої довіреності, але жодних обставин які підлягають доказуванню у даному провадженні вказаний документ не містить.

Інших доказів в обґрунтування обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України за обставинами викладеними в обвинувальному акті стороною обвинувачення не надано, клопотань щодо отримання додаткових доказів, у тому числі у порядку передбаченому ст.333 КПК України прокурором суду заявлено не було.
Підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад передбаченого КК України злочину, тобто наступні елементи: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона злочину.

Так, злочин, передбачений ст. 190 КК України, є злочином проти власності. Відповідальність за вчинення цих злочинів передбачено нормами Розділу 6 Особливої частини Кримінального кодексу України. Предметом даного злочину є чуже майно, тобто речі матеріального світу, що можуть бути об`єктами цивільно-правових відносин власності і які не належать винному на підставі права власності.

Відповідно до ст.190 КК України об`єктивна сторона шахрайства полягає у протиправному заволодінні майном або придбанні права на нього шляхом обману потерпілого чи зловживанням його довірою.

Ознакою складу шахрайства є спосіб вчинення злочину, тобто спосіб, за допомогою якого майно переходить із законного фактичного володіння однієї особи до фактичного незаконного володіння іншої особи, яка не має права на відповідний об`єкт.

При шахрайстві волевиявлення потерпілого фальсифікується, потерпілий в цьому випадку діє під впливом обману, який є інструментом впливу на волю і свідомість потерпілого. Шахрайство є таким впливом на поведінку особи, яка відає майном, який вводить цю особу в оману щодо уявлень про факти дійсності і обумовлює зовні добровільну передачу майна винному. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільність передачі майна чи права на нього, тобто між діями або бездіяльністю винного і помилкою потерпілого, що визначив передачу майна, має бути причинний зв`язок.

Обманом визначається свідомий вплив на психіку іншої особи, що полягає у наданні завідомо неправдивої інформації, підтриманні наявної в особи помилки, неповідомленні інформації з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього.

Отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобов`язання (у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року).

Для правильної кваліфікації діяння особи як шахрайства необхідними є наступні ознаки: предмет злочину майно або права на майно; потерпілий - особа яка є власником майна (суб`єктом прав на майно) або особа у віданні чи користуванні якої таке майно (права на майно) перебуває на законних підставах; винна особа, яка є загальним суб`єктом злочину, передбаченого ст. 190; протизаконний психічний вплив на таку особу у формі обману та/або зловживання довірою, внаслідок чого дана особа вводиться в оману і має спотворене уявлення про обставини, в яких вона передає предмет злочину винній особі.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, є прямий умисел: особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі і бажає спричинити таку шкоду. Обов`язковими суб`єктивними ознаками шахрайства є корисливий мотив та корислива мета. Корисний мотив це спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна та корисна мета-збагатитися самому або незаконно збагатити інших осіб, в долі яких зацікавлений винний.

Отже, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, передбачає наявність в діях обвинувачених прямого умислу, обов`язок по доказуванню якого відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України покладається на орган державного обвинувачення.

Відсутність принаймні однієї з даних ознак свідчить про відсутність складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України.

В даному випадку, орган досудового розслідування визначив суспільно-небезпечне діяння, інкриміноване обвинуваченому, як злочин проти власності, кваліфікувавши його за ознаками, передбаченими ч. 1 ст. 190 КК України.

ОСОБА_5 в суді заперечував такі обставини щодо заволодіння залишком невиплачених грошових коштів шляхом обману, більш того заперечував наявність з його боку свідомого впливу на психіку потерпілого шляхом надання завідомо неправдивої інформації, неповідомлення інформації з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності передачі йому автомобіля, навпаки зазначав, що як на момент придбання автомобіля, так і на теперішній час він має намір повернути гроші за усною домовленістю, а з потерпілим фактично вперше зустрівся більше ніж через два місяця після передання йому ОСОБА_7 автомобіля.

ОСОБА_5 також підтвердив, що свої обов`язки за усною домовленістю перед потерпілим виконав частково, залишок грошових коштів не повернув через скрутне матеріальне становище, потерпілого не обманював, так як з ним і не спілкувався, хоча намагався це зробити через посередника, однак бажає розплатитися з потерпілим за усною угодою.

Про те, що ОСОБА_5 намагався виконувати взяті за усною угодою зобов`язання, які були обумовлені між сторонами угоди, свідчить те, що останній у виконання домовленостей передавав через посередника частину грошових коштів за продаж автомобіля декількома платежами і протягом певного часу у загальному розмірі 2000 доларів США, про що підтвердив як і сам потерпілий, так і свідок ОСОБА_7 .

Більш того, з пояснень учасників процесу судом встановлено, що усі домовленості з приводу продажу автомобіля та з приводу повернення залишку коштів відбувалися не безпосередньо між обвинуваченим та потерпілим, а через посередника.

Крім того, суд уважає, що бажання ОСОБА_5 скласти з ОСОБА_4 розписку, також свідчить про відсутність у нього умислу на вчинення шахрайських дій та спростовують твердження сторони обвинувачення, що ОСОБА_5 мав на меті привласнити ці кошти, не виконуючи зобов`язання, ще й обманом потерпілого.

Оцінивши вищезазначені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що органом досудового розслідування не було здійснено всіх можливих і необхідних заходів для перевірки даних, які б свідчили про наявність умислу у ОСОБА_5 на заволодіння чужим майном шляхом обману, не було знайдено достатніх доказів, які б без сумніву доводили вчинення ОСОБА_5 шахрайських дій шляхом обману потерпілого, а у судовому засіданні стороною обвинувачення не доведена належними і допустимими доказами об`єктивна і суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, тобто протиправне заволодіння грошовими коштами шляхом обману потерпілого та прямий умисел на заволодіння грошовими коштами потерпілого, корисливий мотив та корислива мета в діях ОСОБА_5 .

Ані з обвинувального акту, ані з досліджених судом доказів та показань свідків, потерпілого, не вбачається в чому ж саме полягав умисний характер дій ОСОБА_5 , направлених на заволодіння майном потерпілого саме шляхом обману, враховуючи зміст вказаних домовленостей між ним та потерпілим, як і не доведено, що з метою заволодіння цим майно ОСОБА_5 віддав невстановленим особам автомобіль який належав потерпілому, і що в момент заволодіння автомобілем ОСОБА_5 мав на меті привласнити залишок грошових коштів за цей автомобіль, не виконуючи взяті на себе зобов`язання за усною домовленістю з потерпілим.

Суд уважає, що у даній ситуації умисел обвинуваченого на заволодіння майном шляхом обману лишається лише припущенням сторони обвинувачення.

Недотримання сторонами вимог щодо письмової форми договору не можуть свідчити про обставини заволодіння ОСОБА_5 грошовими коштами шляхом обману, при тому, що ані потерпілий ОСОБА_4 , ані ОСОБА_5 не наполягали на оформленні в такій формі. Норми Цивільного законодавства України, а саме стаття 1 ЦК України регулюють особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Фактично із змісту пояснень як потерпілого, так і обвинуваченого вбачається, що між ними виникли правовідносини купівлі-продажу автомобіля із узгодженим сторонами розстроченням платежу за продаж автомобіля.

Таким чином, у разі здійснення ОСОБА_5 принаймні часткового повернення коштів за усним договором, і при відсутності належних і допустимих доказів про намір ОСОБА_5 не виконувати свої зобов`язання ще в момент отримання автомобіля підстави для притягнення до кримінальної відповідальності відсутні, оскільки у діях ОСОБА_5 відсутні об`єктивна і суб`єктивна сторона злочину «шахрайство», адже судом встановлено відсутність факту безоплатності заволодіння майном, притаманного всім формам розкрадань, в тому числі і шахрайству, а у даному випадку виконання домовленостей між сторонами у неповному обсязі не свідчить про наявність складу злочину.

Вказане переконує суд, що обвинувачений повідомляє суду достовірну версію розвитку подій, яка свідчить про існування між ним та потерпілим цивільно-правових відносин та відсутність в його діях складу кримінально караного діяння, передбаченого ст. 190 КК України.

Свої майнові права ОСОБА_4 вправі захищати шляхом звернення до суду в цивільно-правовому порядку.

У зв`язку з викладеним суд вважає за необхідне винести виправдувальний вирок, тому що в діяннях ОСОБА_5 немає складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, а пред`явлене йому обвинувачення не доведене.

Під час судового розгляду цього кримінального провадження суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, проте, стороною обвинувачення не надано суду доказів на спростування доводів обвинуваченого про те, що він не мав умислу на заволодіння залишком грошових коштів потерпілого шляхом обману, а надані прокурором докази, суд не визнає такими, що доводять вину обвинуваченого у вчиненні злочину поза розумним сумнівом.
Частина 5 ст.9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженнямв їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення Суду від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»).
Суд, дотримуючись вимог ст.337 КПК України, вважає, що можливість отримання доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні згаданого злочину повністю вичерпана та наголошує, що стороною обвинувачення не було доведено наявність у діях ОСОБА_5 складу інкримінованого злочину, а саме об`єктивної та суб`єктивної сторони, а виявлені в ході судового розгляду суперечності не спростовано, відтак, згідно положень та приписів Конституції України, КПК України, п.2 ст.6 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини всі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_5 тлумачаться судом на його користь.
Згідно до ч.3 ст.373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Така позиція також знаходить своє відображення і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку».
Виправдувальний вирок постановляється судом у випадках передбачених ст.284 та 373 КПК України. П.3 ч.1 ст. 373 КПК України встановлено, що виправдувальній вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
З огляду на викладене та враховуючи вимоги п.3 ч.1 ст.373 КПК України, обвинувачений ОСОБА_5 підлягає виправданню за ч.1 ст.190 КК України у зв`язку із недоведеністю наявності в його діяннях складу цього злочину.
Відповідно до ст. 129 КПК у разі виправдання за відсутності складу злочину суд залишає позов без розгляду. Отже у відповідності до ст.129 КПК України, цивільний позов ОСОБА_4 слід залишити без розгляду.
Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.124 КПК України, щодо стягнення судових витрат на залучення експерта тільки при постановлені обвинувального вироку, суд вважає необхідним судові витрати покласти на рахунок держави.

Запобіжний захід не обирався.

Враховуючи обставини справи і результати судового слідства по ній суд постановляє виправдувальний вирок.

Керуючись ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (зі змінами та доповненнями внесеними Протоколом №11 від 11.05.1994 року, Протоколом №14 від 13.05.2004 року), ст.62 Конституції України, ст.ст.17, 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та виправдати на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України у зв`язку з відсутністю у його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст.190 КК України.

Речові докази: довіреність ВТО № 291711 від 10.12.2013 р залишити в матеріалах провадження, заяву №384 від 16.04.2014 року, підсумки звернення по всім базам на АМТ Ford Countour, АР9774 АС, витяг про реєстрацію в єдиному реєстрі А 507394, квитанції № , які долучені до матеріалів кримінального провадження залишити в матеріалах кримінального провадження, автомобіль Ford Countour, АР9774 АС - повернути володільцю ОСОБА_24 .

Цивільний позов ОСОБА_4 , залишити без розгляду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, мають право на ознайомлення з журналом судового засідання та подання на нього письмових зауважень.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

ОСОБА_5 та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1