490/5923/17
н/п 1-кп/490/769/2017

УХВАЛА
14 липня 2017 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
З участю сторін кримінального провадження: сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_6 ; потерпілий ОСОБА_7 , сторона захисту: обвинувачений ОСОБА_8 , захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11
ВСТАНОВИВ :
В провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушеннь, передбачених ч.1 ст.122, ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.
Учасники процесу, що з`явилися у підготовче судове засідання, вважали можливим призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту.
Вислухавши думки учасників процесу, суд приходить до наступного.
Згідно п.5 ч.2 ст.291 КПК України, крім іншого, в обвинувальному акті має бути наведено виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Відповідно до положень ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Відповідно до ч.3 ст.337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Виходячи зі змісту п.п. 1, 2 ч.3 ст.374 КПК України, у разі ухвалення судом виправдувального чи обвинувального вироку, у мотивувальній частині вироку має бути зазначено формулювання обвинувачення, що пред`явлене особі. При цьому, в обвинувальному вироку має бути зазначено формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, його форми вини і мотивів.
У постанові від 24 листопада 2016 року у справі № 5-328 К/С-16, переглядаючи судові рішення з підстав, передбачених пунктом 2 ст. 445 КПК України, яка є обов`язковою для виконання, Верховний Суд України зазначив, що аналіз цієї норми (ч.2 ст. 291 КПК України)свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:
1) фактичних обставин кримінального правопорушення;
2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);
3) формулювання обвинувачення.
При цьому, як зазначено далі у вказаній постанові, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Зі змісту цього ж судового рішення випливає правовий висновок Верховного Суду України про те, що наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
Таке наведення фактичних обставин Верховний Суд України у своєму рішенні називає конкретністю обвинувачення.
Проте, обвинувальний акт, що надійшов до суду, не містить належної фактичної моделі вчиненого злочину, адже містить суперечливе викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які згідно положень ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та не містить чіткої правової кваліфікації діяннь обвинуваченого.
Так, в обвинувальному акті, з одного боку, зазначено, що обвинувачений ОСОБА_12 неофіційно працював у ТОВ "Литком", яке здійснює діяльність з організації поховань та надання ритуальних послуг, а потерпілий ОСОБА_7 є приватним підприємцем та також здійснює діяльність з організації поховань і надання ритуальних послуг, тобто є бізнес конкурентом ТОВ "Литком".
З іншого боку ж в обвинувальному акті вказується, що заподіяння тілесних ушкоджень та замах на протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_7 вчинено ОСОБА_12 з невстановлених мотивів.
При цьому ані при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення, ані у формулюванні обвинувачення, чітко не зазначено мету та мотив спричинення обвинуваченим ОСОБА_12 потерпілому ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, і мету та мотив при здійсненні замаху на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_7 .
Зазначена інформація є суперечливою та не зрозумілою.
В той же час мотив і мета цих злочинів (ст. 122 та ст.115 КК України) є обов`язковими елементами складів відповідних злочинів, оскільки в деяких випадках вони є їх кваліфікуючими ознаками.
До того ж, обвинувальний акт, що надійшов до суду, не містить належної правової моделі злочину.
Так, згідно обвинувального акту, зазначена наступна правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_12 : ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, за правовою кваліфікацією ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України
В той же час, формулювання обвинувачення, викладене органом досудового розслідування, не відповідає диспозиції вказаних статей.
Так, згідно обвинувального акту ОСОБА_12 обвинувачується у нанесенні тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_7 /без зазначення форми вини, а також передбачених законом ознак таких тілесних ушкоджень/, а також у закінченому замаху на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_7 01.02.2017 року, яке не було доведено до кінця з причин, які не залежали від його волі /без зазначення передбаченого законом юридичного значення такої дії - умисне вбивство/.
Таке недотримання вищевказаних вимог має наслідком істотний вплив на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд.
Такі недоліки обвинувального акту роблять обвинувачення, висунете ОСОБА_12 неконкретним, порушують його право на захист, зокрема право бути детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього (Стаття 6 § 3(а) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод), а суд позбавляють можливості зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою а також забезпечити право на захист належним чином з додержанням усіх передбачених законом складових цього права.
З огляду на те, що судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, вказані елементи складів злочинів, що інкримінуються ОСОБА_12 , та кваліфікацію дій обвинуваченого - суд самостійно не вправі визначати, оскільки згідно ч. 3 ст.337 КПК України має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
У той же час, призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, який не відповідає наведеним вище вимогам закону, може призвести до порушення права на захист та позбавити суд можливості, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, прийняти законне і обґрунтоване рішення з урахуванням положень ст. 337, п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.
З огляду на наведене, відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, зазначений вище обвинувальний акт підлягає поверненню.
Під час досудового розслідування до обвинуваченого ОСОБА_12 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Строк тримання обвинуваченого ОСОБА_12 під вартою спливає 21 липня 2017 року.
Під час підготовчого судового засідання прокурором подано клопотання про продовження вказаного строку на 60 діб.
У своєму клопотанні прокурор зазначила, що обвинувачений ОСОБА_12 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 15 ч.1 ст. 115 КК України, останній відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, оскільки санкція ч.1 ст.115 КК України передбачає покарання понад 10 років позбавлення волі, та існують ризики, що ОСОБА_12 може спробувати переховатись від суду, так як останнім вчинено умисні кримінальні правопорушення, які відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких, обвинувачений офіційно ніде не працює, не має інших джерел прибутку, постійно змінює місця свого проживання; знищити, сховати чи спотворити речі, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення - на теперішній час в ході досудового розслідування не встановлено місцезнаходження речових доказів, а саме - зброї, яка використовувалась під час вчинення вказаних злочинів; незаконно впливати на свідків та потерпілого - оскільки останні прямо вказують на обвинуваченого як особу, що вчинила вищезгадані кримінальні правопорушення; вчиняти кримінальні правопорушення відносно потерпілого чи вчинити інше кримінальне правопорушення, з урахуванням того, що ОСОБА_12 раніше був засуджений за скоєння особливо тяжкого злочину та підозрюється у скоєні аналогічних злочинів, характеризується як схильний до вчинення насильницьких злочинів.
Обвинувачений та його захисники проти задоволення вказаного вище клопотання прокурора заперечували, вважали клопотання прокурора безпідставним та необґрунтованим.
Вислухавши з приводу вказаного питання думки учасників процесу, суд приходить до наступного. Зі змісту ст. 199 КПК України слідує, що суд продовжує строк тримання обвинуваченого під вартою, якщо на момент розгляду клопотання про продовження цього строку ризики враховані при застосуванні такого запобіжного заходу не зменшилися.
Враховуючи те, що ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, є обґрунтованим вважати, що існують наступні ризики: з метою ухилення від відповідальності може зникнути з місця проживання, переховуватися від суду; знищити, сховати, або спотворити речі які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків та на потерпілого; вчиняти інші кримінальні правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_7 .
Вказані ризики були враховані слідчим суддею при обранні та продовженні запобіжного заходу, та на день розгляду справи ці ризики не зменшились.
Таким чином, прокурором під час розгляду клопотання доведено існування ризиків, передбачених п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, менш суворого ніж тримання під вартою, що відповідно до ст.ст. 183, 194, 199 КПК України є підставою для продовження строку тримання під вартою.
У зв`язку із викладеним, клопотання обвинуваченого та його захисників про зміну запобіжного заходу на більш м`який, не підлягає задоволенню.
Керуючись п.п. 13, 14, 21 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 9, ст.ст. 314, 371, 372 КПК України, -
ПОСТАНОВИВ :
Клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_12 під вартою - задовольнити.
У клопотанні обвинуваченого та його захисників - відмовити.
Строк дії застосованого до обвинуваченого ОСОБА_12 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжити на строк до 11 вересня 2017 року включно.
На ухвалу суду в частині повернення обвинувального акту може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом семи днів з дня її проголошення. В іншій частині - ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили негайно після її проголошення.
Головуючий:
Судді: