25 квітня 2017 року м. Київ
Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю потерпілої ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК,
У касаційній скарзі потерпіла, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_7 й правильності кваліфікації його дій, порушує питання про зміну судових рішень щодо нього у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Потерпіла просить пом`якшити ОСОБА_7 захід примусу, застосувавши ст. 75 КК. На думку скаржника, суди всупереч ст. 65 вказаного Кодексу не врахували повною мірою всіх даних про особу засудженого і дійшли необґрунтованого висновку про неможливість виправлення його без ізоляції від суспільства.
За вироком Бородянського районного суду Київської області від 03 червня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2016 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного основного покарання змінено і пом`якшено ОСОБА_7 покарання за вчинення інкримінованого злочину до 4 років позбавлення волі. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 19 січня 2016 року близько 19.15 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем Daewoo Lanos (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по автодорозі КиївКовель в напрямку м. Києва, поблизу с. Микуличі Бородянського району Київської області всупереч вимогам пунктів 2.3, 12.1 Правил дорожнього руху, виїхавши на зустрічну смугу руху, допустив зіткнення з автомобілем Volkswagen Transporter (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_8 , після чого допустив зіткнення з автомобілем Volkswagen LT46 (державний номерний знак НОМЕР_3 ) під керуванням ОСОБА_9 . В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди малолітня потерпіла ОСОБА_10 , яка знаходилась в автомобілі Daewoo Lanos, отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла.
Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає з огляду на нижченаведене.
Подія кримінального правопорушення у виді злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 в його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 286 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК колегією суддів не перевірялись, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувалися.
Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як випливає зі змісту ст. 75 вказаного Кодексу, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винуватого та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, таких підстав судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, керуючись ст. 65 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, особу винуватого, котрий раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, постійного місця роботи не має. Водночас місцевий суд, обираючи вид та розмір заходу примусу, врахував щире каяття засудженого. Указану обставину відповідно до ст. 66 КК визнано такою, що пом`якшує покарання. Вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння відповідно до ст. 67 вказаного Кодексу визнано судом як обставину, котра обтяжує покарання. Зваживши на дані про особу ОСОБА_7 , а також на обсяг та зміст вчиненого ним кримінального правопорушення, місцевий суд дійшов висновку про його суспільну небезпечність, звідси й про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.
З указаною позицією фактично погодився й суд апеляційної інстанції. Водночас при перегляді вироку згаданий суд ретельно перевірив доводи щодо суворості призначеного ОСОБА_7 покарання, викладені в апеляційних скаргах засудженого, його захисника та потерпілої, і визнав обставинами, які пом`якшують захід примусу, молодий вік ОСОБА_7 , бездоганну поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем проживання, а також те, що на спеціальних обліках він не перебуває. З огляду на вказані обставини, а також на думку потерпілої, яка в судовому засіданні просила не позбавляти засудженого волі, оскільки в результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди померла їх спільна із ОСОБА_11 донька, апеляційний суд пом`якшив призначене засудженому покарання, зменшивши його розмір.
Поряд із цим, як видно зі змісту ухвали, у ній апеляційний суд навів докладні мотиви, з яких він визнав за неможливе застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які би свідчили про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, але в умовах контролю за його поведінкою.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Правових підставвважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через суворість, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Висновки апеляційного суду належним чином мотивовано. Ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.
Відтак, касаційна скарга потерпілої не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:
Вирок Бородянського районного суду Київської області від 03 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 вересня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілої без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3