АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/694/2017 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 121 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року у кримінальному провадженні № 0006802 щодо обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в

м. Києві, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

з участю: прокурора ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд першої інстанції у вироку, 04 липня 2016 року приблизно о 20 год. 20 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи на території середньої загальноосвітньої школи № 13

ім. Івана Хитриченка, що за адресою: м. Київ, вул. Генерала Потапова, 3, умисно, використовуючи невстановлений досудовим розслідуванням предмет, схожий на ніж, заподіяв ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження за таких обставин.

Так, 04 липня 2016 року приблизно з 20 години ОСОБА_9 разом з іншими громадянами грав у баскетбол на баскетбольному майданчику названої вище школи. У цей час на цьому ж майданчику ОСОБА_7 вигулював свою собаку. Оскільки собака заважала грі (періодично вибігала на гральний майданчик) ОСОБА_9 зробив зауваження ОСОБА_7 і двічі попросив його прибрати собаку, на що той не відреагував, а тому між ними виник словесний конфлікт, під час якого лунали взаємні образи, а ОСОБА_9 штовхнув ОСОБА_7 та завдав йому ногою удар по нозі. Коли через декілька хвилин гра була вимушено припинена, словесний конфлікт між ними продовжився, при цьому ОСОБА_7 пообіцяв супроводити собаку додому і повернутися, щоб «розібратися». Така поведінка ОСОБА_7 обурила ОСОБА_9 , а тому він наздогнав його і коли схопив за одяг, ОСОБА_7 , відчуваючи особисту неприязнь, взяв у праву руку предмет, схожий на ніж, який мав при собі, та наніс ним один удар в область грудної клітини потерпілому

ОСОБА_9 , чим завдав останньому тяжке тілесне ушкодження (за критерієм небезпеки для життя).

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити вирок Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на необережне тяжке тілесне ушкодження за ст. 128 КК України і призначити покарання з урахуванням ст.ст. 50, 65 КК України.

За доводами апеляційної скарги, захисник вважає, що в суді знайшло своє підтвердження те, що ОСОБА_7 , маючи ананкасні розлади особистості та перебуваючи в стані певного емоційного напруження, який виник в ході конфлікту з потерпілим ОСОБА_9 через небажання ОСОБА_7 прибрати із спортивного майданчику собаку, не передбачаючи можливості заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, під час конфлікту з фізично сильнішим потерпілим, з метою припинення подальшого розвитку конфлікту шляхом демонстрації ножа як засобу залякування, з мотивів припинення відчуття страху та публічного приниження, а не з мотивів особистої неприязні, неочікувано для останнього витягнув туристичний ніж та, не врахувавши стрімкого наближення до нього спортивно розвинутого потерпілого, не встиг відвести ніж, у результаті чого потерпілий однократно наткнувся на ніж, який ОСОБА_7 тримав у руці, отримавши тяжкі тілесні ушкодження, а відтак в діях ОСОБА_7 вбачається необережна форма вини і він підлягає відповідальності за ст. 128 КК України.

На обґрунтування доводів щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження захисник посилається на те, що суд:

надав неправильну оцінку доказам, частина з яких лише підтверджує факт отримання потерпілим тяжкого тілесного ушкодження, а частина - узгоджується з показаннями ОСОБА_7 щодо наявності в його діях необережної форми вини, а саме злочинної недбалості;

не дослідив емоційний стан і мотиви дій ОСОБА_7 , який у даній ситуації достав ножа лише для залякування потерпілого;

безпідставно не врахував віктимну поведінку потерпілого, яка підтверджується показаннями свідків ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , зокрема не звернув увагу на те, що свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не бачили моменту отримання потерпілим ушкодження, в той же час підтвердили в суді агресивну поведінку потерпілого по відношенню до ОСОБА_7 , а показання свідка ОСОБА_13 взагалі не можна вважати належними щодо навмисності дій обвинуваченого, оскільки свідок не знаходилася у безпосередній близькості з місцем події;

взагалі не мав права посилатися у вироку, як на доказ наявності у ОСОБА_7 умислу на спричинення тяжкого тілесного ушкодження, на протокол проведення слідчого експерименту від 19.07.2016, оскільки слідчий експеримент був проведений виключно за участю потерпілого ОСОБА_9 і не надавався для дослідження експертам та спеціалістам, в той же час опис механізму нанесення тілесного ушкодження у висновку судово-медичної експертизи не спростовує обставини випадкового натикання потерпілого на ніж.

Крім того, зазначає, що суд у вироку не вказав мету нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, що відповідно до ст. 91 КПК України підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, а також не навів підстав неврахування частини доказів, зокрема карти виїзду швидкої медичної допомоги (форма № 110/о) від 04.07.2016 № 1732, довідки (контрольного талону) Київської міської клінічної лікарні № 5 від 07.07.2016 № 0013653, довідки травмпункту Святошинського району м. Києва від 07.07.2016 № 9974, довідки травмпункту Олександрійської міської клінічної лікарні від 07.07.2016 № 236 (вих. № 20/6128), висновку комплексної психолого-психіатричної експертизи Київського центру судово-психіатричної експертизи № 171 від 30.08.2016, показань ОСОБА_7 про готовність у подальшому відшкодувати потерпілому шкоду, якщо вона буде заявлена, і зазначене перешкодило суду ухвалити законне, обґрунтоване судове рішення та є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Посилається захисник в апеляційній скарзі і на те, що суд, ухвалюючи вирок в частині призначення обвинуваченому покарання, в порушення вимог ст.ст. 50, 65 КК України, не навів переконливих мотивів застосування щодо ОСОБА_7 саме позбавлення волі на строк 6 років, при цьому помилково врахував спосіб та місце завдання потерпілому травми, бо зазначене не відноситься до обставин, які обтяжують покарання, водночас не врахував відсутність таких обставин і безпідставно не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання відшкодування потерпілому шкоди у розмірі, яку визначив потерпілий - 1 500 доларів США, а також готовність обвинуваченого у подальшому відшкодувати потерпілому завдану шкоду, не дивлячись на відсутність пред`явленого цивільного позову в кримінальному провадженні та відсутність у потерпілого під час досудового розслідування і судового розгляду конкретних вимог щодо відшкодування шкоди, що унеможливлює відшкодування такої шкоди. Крім того, на думку захисника, суд не врахував стан здоров`я ОСОБА_7 , зокрема ананкасний (обсесивно-компульсивний) розлад особистості та змішаний тривожно-депресивний розлад.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, заперечення прокурора та потерпілого щодо доводів апеляційної скарги, при тому, що потерпілий вважав вирок суду законним і обґрунтованим, в тому числі й справедливим в частині покарання, частково дослідивши за клопотанням сторони захисту докази у провадженні, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 були дотримані.

Розглядаючи справу відносно ОСОБА_7 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтував його доказами, які були досліджені в ході судового розгляду та відповідають вимогам належності та допустимості.
Твердження ж сторони захисту про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на показаннях потерпілого та свідків, які є сумнівними, мають суб`єктивний та упереджений зміст, а також про те, що у обвинуваченого не було умислу спричинити потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, про що йдеться в апеляційній скарзі, колегія суддів визнає необґрунтованими.
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтуються на:
показаннях потерпілого ОСОБА_9 , який підтвердив фактичні обставини, визнані судом першої інстанції доведеними, та зокрема зазначив, що 04 липня 2016 року приблизно о 20 годині приймав участь у грі в баскетбол, перебуваючи на баскетбольному майданчику, що знаходився на території середньої школи № 13 по вул. Генерала Потапова. У цей же час на цьому ж майданчику ОСОБА_7 вигулював свою собаку, яка, вибігаючи під ноги на гральне поле, заважала грі. Невдало впавши під час гри через неї, він попросив ОСОБА_7 її прибрати, але у відповідь почув: що ти мене тут напрягаєш. Не бажаючи вести розмову в такому тоні у присутності неповнолітніх та дівчат, він підійшов до ОСОБА_7 і знову попросив убрати собаку, після чого продовжив гру. ОСОБА_7 на прохання не відреагував. Коли собака в черговий раз вибігла на поле, він знову звернувся до ОСОБА_7 , щоб він забрав собаку і між ними виникла словесна перепалка та через цей конфлікт гра припинилася. Проходячи повз нього, ОСОБА_7 пообіцяв відвести собаку додому і повернутися, щоб розібратися, при цьому праву руку тримав у сумці. Оскільки він обурився такою поведінкою ОСОБА_7 , наздогнав його, щоб вивезти з площадки, для цього правою рукою взяв за капюшон. Проте ОСОБА_7 нирнув під його ліву руку і з розвороту знизу наніс удар ножем в область серця, при цьому ніж він побачив у ОСОБА_7 лише після нанесення удару, проте продовжував утримувати його за одяг, але останній, вивернувшись, втік. ОСОБА_7 затримали очевидці події, в подальшому він намагався втекти і від працівників поліції;
показаннях потерпілого щодо механізму нанесення йому ОСОБА_7 умисного удару ножем в груди, а саме під час розвороту обвинуваченого та у напрямку знизу у верх, які ОСОБА_9 надав під час слідчого експерименту, що зафіксовано в протоколі від 19 липня 2016 року, при цьому твердження захисника щодо недопустимості цього доказу не заслуговують на увагу, оскільки за змістом ч. 3 ст. 240 КПК України до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, захисник, але в даному випадку така слідча дія проводилася за участю потерпілого і матеріали провадження не містять даних про те, що захисником під час досудового слідства заявлялося клопотання про проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , як і відсутні відомості про те, що в суді першої інстанції захисник або підозрюваний звертали на вказане увагу як на неповноту досудового слідства;
даних протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07 липня 2016, які свідчать про впізнання потерпілим ОСОБА_7 як особи, котра завдала йому ножове поранення;
показаннях свідка ОСОБА_13 , котра підтвердила обставини конфлікту між потерпілим та обвинуваченим, який, на її переконання, був спровокований саме ОСОБА_7 та зазначила, що в той час коли потерпілий намагався за капюшон вивести ОСОБА_7 з грального поля, обвинувачений, вивернувшись, з розвороту наніс знизу удар ножем, тримаючи його у правій руці, в область серця потерпілому;
показаннях свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які також підтвердили показання потерпілого про причини, обставини та наслідки конфлікту між ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , вказуючи про те, що конфлікт від початку спровокував ОСОБА_7 та своїми діями загострив його. Водночас свідок ОСОБА_11 уточнив, що він безпосередньо бачив як ОСОБА_7 , розвернувшись, наніс удар ножем потерпілому, а не потерпілий випадково наткнувся на ніж, і в цій частині його показання повністю узгоджуються з показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_13 ;
відомостях, зафіксованих у протоколах огляду місця події від 04 липня 2016 року та речей потерпілого ОСОБА_9 від 05 липня 2016 року, за якими на місці події - території між двома спортивними майданчиками (баскетбольним полем та стадіоном) середньої загальноосвітньої школи № 13 за адресою: м. Київ, вул. Генерала Потапова, 3, виявлені сліди бурого кольору, а футболка та майка потерпілого містять розриви з лівого боку спереду та плями бурого кольору;
даних медичних документів, зокрема довідки відділення політравми КМКЛ № 17 № 1004 від 05 липня 2016 року, карти виїзду швидкої медичної допомоги № 1667 від 04 липня 2016 року, відповідно до яких ОСОБА_9 був госпіталізований до лікарні з проникаючим ножовим пораненням грудної клітини, а прийом виклику для швидкої зафіксовано 04 липня 2016 року о 21 год. 03 хв.;
висновках експерта №1330/Е від 21 липня 2016 року та № 233-МК від 08 вересня 2016 року, згідно з якими ОСОБА_9 було спричинено від однократної дії предмету, якому притаманні колото-ріжучі властивості, тяжке тілесне ушкодження (за критерієм небезпеки для життя) у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини зліва (рана 0,8х2,5 см на рівні 5-го груднино-реберного з`єднання): поранення лівої внутрішньої грудної артерії, жирових привісків перикарду, верхньої долі лівої легені, яке ускладнилось гемотораксом, а на фуфайці натільній та майці ОСОБА_9 виявлено по одному наскрізному пошкодженню на передній поверхні зліва, що співпадають за локалізацією між собою та з раною на тілі потерпілого, є колото-різаними, утвореними від дії плаского односторонньо-гострого колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, що має обушок П-подібного перетину та лезо.
Наведені належні та допустимі докази, у тому числі показання потерпілого і свідків за відсутності підстав вважати їх нещирими, у своїй сукупності спростовують твердження ОСОБА_7 , які він висловлював у суді про те, що потерпілий випадково, внаслідок стрімкого наближення до нього, однократно наткнувся на ніж, який він тримав у руці з метою припинити конфлікт, щоб налякати потерпілого, але без намірів його використати.
При цьому твердження захисника в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження і неврахування судом доказів, які б могли істотно вплинути на його висновки, не заслуговують на увагу, оскільки захисна версія ОСОБА_7 щодо заподіяння тяжкого тілесного ушкодження через необережність, була предметом ретельної перевірки суду першої інстанції, що слідує зі змісту вироку, але не знайшла свого підтвердження, з чим погоджується і колегія суддів, бо сукупність доказів у провадженні переконливо доводить, що під час завдання удару ножем потерпілому в процесі конфлікту, який ним же і був спровокований, ОСОБА_7 цілком усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно-небезпечні наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень і бажав їх настання, отже діяв з прямим умислом. Поведінка ОСОБА_7 після завдання тілесного ушкодження потерпілому також переконливо свідчить на користь такого висновку.
До того ж висновку судово-психіатричної експертизи № 171 від 30 серпня 2016 року, за яким в період часу, до якого відноситься діяння, ОСОБА_7 виявляв ознаки ананкасного (обсесивно-компульсивного) розладу особистості, проте за своїм психічним станом як на той час, так і на час проведення експертизи, усвідомлювати свої дії та керувати ними, суд першої інстанції, всупереч доводів захисника, надав правильну оцінку, обґрунтовано визнавши, що такі висновки вказують на те, що ОСОБА_7 під час конфлікту з потерпілим діяв з прагненням до самоствердження в очах підлітків, проявляючи егоцентричну впертість, що в подальшому завершилося імпульсивним реагуванням у відповідь на дії потерпілого. В той же час підстав вважати в даному випадку віктимною поведінку потерпілого, що могло б впливати на висновки суду, у колегії суддів немає.
Отже, суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, обґрунтовано дійшов висновку про наявність у ОСОБА_7 умислу на спричинення ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження, вмотивувавши шляхом співставлення доказів, досліджених безпосередньо під час судового розгляду, свої висновки в цій частині та правильно визнав ОСОБА_7 винним у висунутому обвинуваченні.
При цьому суд першої інстанції дав оцінку всім дослідженим доказам та зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Посилання ж захисника на відомості, зафіксовані: в карті виїзду швидкої медичної допомоги (форма № 110/о) від 04.07.2016 № 1732, довідці Київської міської клінічної лікарні № 5 від 07.07.2016 № 0013653, довідці травмпункту Святошинського району м. Києва від 07.07.2016 № 9974, довідці травмпункту Олександрійської міської клінічної лікарні від 07.07.2016 № 236 (вих. № 20/6128), відповідно до яких 04 липня 2016 року у ОСОБА_7 були виявлені: закритий перелом кісток носу, ЗЧМТ, струс головного мозку, у зв`язку з чим йому надавалася медична допомога, не спростовують висновки суду першої інстанції щодо фактично встановлених у вироку обставин провадження і не свідчать про неповноту судового розгляду, оскільки за показаннями безпосередньо ОСОБА_7 в суді, що ніким не ставилося під сумнів, бо об`єктивно підтверджується показаннями потерпілого та свідків, такі тілесні ушкодження обвинувачений отримав під час затримання громадянами, які переслідували його після завдання ножового поранення потерпілому, а не під час конфлікту, який відбувався між ним та потерпілим.
Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про необережне спричинення ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження, що, на думку захисника, доводиться доказами у провадженні, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, а тому підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 128 КК України,як про це просить у скарзі захисник, колегія суддів не вбачає і вважає правильною правову кваліфікацію дій ОСОБА_7 саме за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки є доведеним в суді завдання ним умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому.

Що стосується тверджень апеляційної скарги захисника про надмірну суворість призначеного ОСОБА_7 покарання та необґрунтованість висновків суду в цій частині, то колегія суддів вважає їх також безпідставними.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК Україниособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та вироку, обираючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, суд першої інстанції на виконання вимог ст. 65 КК України урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином) і фактичні його обставини, стан здоров`я та дані про особу винного, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, займався суспільно корисною працею, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання і в побуті характеризується виключно позитивно.

Обставин, які б обтяжували покарання, суд у вироку не навів, отже не встановив під час судового розгляду, а посилання захисника на визнання судом такою обставиною способу і місця завдання потерпілому травми є надуманими та суперечать змісту судового рішення.

Обґрунтовано суд першої інстанції визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, - явку з повинною ОСОБА_7 , що підтверджується документально, не дивлячись на захисну позицію в суді обвинуваченого, який наполягав на необережному характері своїх дій. Крім того, хоча і не визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, - добровільне відшкодування завданих злочинів збитків, з огляду на те, що вони за показаннями в суді потерпілого відшкодовані лише частково, суд першої інстанції фактично зазначене урахував.

Зваживши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 виключно в умовах ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання у виді позбавлення волі, визначивши його розмір у наближеній до мінімальної межі санкції ч. 1 ст. 121 КК України, навівши при цьому у вироку переконливі підстави такого рішення.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, а тому і не вбачає підстав для його пом`якшення, як і не визнає обґрунтованими доводи захисника в цій частині.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів, не встановивши підстав для скасування чи зміни вироку, постановленого стосовно ОСОБА_7 , відмовляє в задоволенні апеляційної скарги захисника.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4