У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та в його інтересах захисника ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року відносно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 29.07.2003 Деснянським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ст. 70 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 01.11.2011 Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, який звільнений на підставі ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 22.11.2013 умовно-достроково на невідбуту частину покарання 1 рік 1 місяць 6 днів,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участі прокурора захисникаОСОБА_7 , ОСОБА_6 ,
обвинуваченогоОСОБА_5 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком ОСОБА_5 засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.
Вирішено долю речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він, будучи раніше судимим, повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна, поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, за наступних обставин.
Так, ОСОБА_5 22.11.2016, приблизно о 13 год. 00 хв., знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , побачив раніше незнайому йому ОСОБА_8 , після чого у нього виник умисел на відкрите викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, з метою подолання волі потерпілої ОСОБА_8 до опору, ОСОБА_5 наніс останній не менше десяти ударів руками в область голови та тіла, чим спричинив їй легкі тілесні ушкодження у виді синців: на спинці носу з переходом на скати його, на повіки обох очей та в підочні ділянці - 1, в проекції горизонтальної гілки нижньої щелепи зліва - 1, в проекції лівого тім`яного бугра - 1, на зовнішній поверхні правого ліктьового плеча в середній третині - 1, на зовнішній поверхні правого ліктьового суглобу з переходом у верхню третину передпліччя -1, на внутрішній поверхні лівого передпліччя в середній третині - 2, на передній поверхні лівого променевого-зап`ястного суглобу -1, на задній поверхні лівого плеча в середній третині - 1.
Після цього ОСОБА_5 зняв з вух потерпілої ОСОБА_8 срібні сережки, вартістю 69 грн., забрав мобільний телефон Nokia 1280, вартістю 300 грн., з сім-картою оператора мобільного зв`язку Київстар, вартістю 25 грн., із залишком на рахунку 30 грн., та жіночу сумку, в якій знаходився гаманець, що матеріальної цінності для потерпілої не становлять, з грошовими коштами в сумі 200 грн., пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_8 , ключі від квартири, які матеріальної цінності для потерпілої не становлять, тим самим повторно відкрито викрав чуже майно, завдавши потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 624 грн., після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зник.
Не погоджуючись із зазначеним вироком обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить звернути увагу на деякі невідповідності висновків суду першої інстанції, а саме: відсутні показання понятих; перелік речей, які були вилучені, не відповідає дійсності і складений лише з показань потерпілої.
Обвинувачений вважає, що умисел на інкримінований йому злочин не було доведено до кінця, оскільки при виході із під`їзду він був затриманий працівником поліції, а тому не мав можливості розпорядитись начебто відібраним майном потерпілої на власний розсуд, а тому його дії слід кваліфікувати з застосуванням ч. 2 ст. 15 КК України.
Крім того, як звертає увагу обвинувачений, при винесенні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не врахував пом`якшуючі його покарання обставини, зокрема, відсутність зі сторони потерпілої претензій, наявність хронічних захворювань, наявність неповнолітньої дитини, яка знаходиться на його утриманні, наявність батьків похилого віку, які також не в змозі забезпечити та утримувати себе без його-обвинуваченого підтримки.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності вини обвинуваченого та правильності юридичної кваліфікації його дій, просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01.02.2017 відносно ОСОБА_5 змінити в частині призначеного покарання, у зв`язку з його невідповідністю, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, та призначити обвинуваченому покарання, яке є співмірним його діянням, особі обвинуваченого та яке б було не пов`язане з обмеженням волі.
На обґрунтування апеляційних вимог, захисник ОСОБА_6 вказує, що допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненому ним кримінальному правопорушенні визнав повністю і підтвердив факт вчинення ним грабежу, у чому щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.
Просить звернути увагу на обставини, які не були враховані судом першої інстанції, а саме: потерпіла не заявила жодних претензій до обвинуваченого; дії ОСОБА_5 не були направлені на заволодіння чужим майном з метою збагачення, а були спрямовані на помсту потерпілій за образу та в подальшому обвинувачений бажав закинути майно потерпілої на дах найближчої будівлі; наявність у обвинуваченого сім`ї, відсутність скарг за місцем проживання; наявність хронічних захворювань, відношення обвинуваченого до вчиненого та пом`якшуючу обставину - щире каяття, що, у сукупності, на переконання захисника дає суду апеляційної інстанції підстави для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, оскільки ОСОБА_5 не є небезпечним для суспільства та його виправлення можливе і без ізоляції від нього.
Потерпіла ОСОБА_8 про дату, час та місце розгляду провадження повідомлена належним чином, її неявка в судове засідання не перешкоджає його розгляду.
Заслухавши доповідь головуючої судді, пояснення обвинуваченого та захисника на підтримку доводів апеляційних скарг, пояснення прокурора, що заперечував проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_5 , перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчиненому повторно за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, докази в якому, окрім показань обвинуваченого та даних про його особу, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом першої інстанції не досліджувались, оскільки ці обставини ніким не оспорювалися.
Порушень вимог закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, колегія суддів не вбачає, не посилається на них і обвинувачений та захисник в апеляційних скаргах, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, колегією суддів не перевіряються, на виконання приписів ч. 1 ст. 404 КПК України.
Водночас, слід зауважити, що хоча захисник і не оспорює фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності винуватості ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, він, всупереч вимогам ч. 2 ст. 394 КПК України, в апеляційній скарзі вказує, що дії обвинуваченого не були направлені на заволодіння чужим майном з метою збагачення, а ОСОБА_5 збирався закинути майно ОСОБА_8 на найближчий дах, щоб помститися потерпілій за образу.
В свою чергу, ОСОБА_5 посилався в суді апеляційної інстанції на те, що він узяв тільки сумку потерпілої, яка лежала осторонь від неї.
Проте, обвинувачений в суді апеляційної інстанції не зміг взагалі пояснити обставини того, чому він зняв з вух потерпілої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , срібні сережки після нанесення їй ударів, забрав сумку з речами та вийшов з квартири.
Вказані дії ОСОБА_5 , який в суді першої інстанції в присутності захисника ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у пред`явленому обвинуваченні у заволодінні майном ОСОБА_8 , згідно встановленого переліку, після застосування до неї насильства, яке не є небезпечним для її життя чи здоров`я, як раз і вказують на вчинення ним злочину з корисливого мотиву і правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України.
На переконання колегії суддів, не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо необхідності кваліфікації його дій з застосуванням ч. 2 ст. 15 КК України, оскільки після відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_8 в квартирі АДРЕСА_2 він мав реальну можливість їм розпорядитися до його затримання працівником поліції при виході з під`їзду будинку.
Як указують положення ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Норма ч. 2 ст. 50 КК України регламентує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, зокрема засудженими.
При призначенні ОСОБА_5 покарання, на виконання вказаних вимог закону, суд першої інстанції правильно врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відноситься законом до тяжких злочинів, його особу без визначеного роду занять, що неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, однак належних висновків для себе не зробив.
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 суд визнав - щире каяття.
Обставиною, що обтяжує його покарання, - є вчинення злочину щодо особи похилого віку.
За наведеним та виходячи з стану здоров`я обвинуваченого, суд першої інстанції прийшов до ґрунтовного висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_5 покарання саме у виді позбавлення волі у мінімальних межах, встановлених в санкції ч. 2 ст. 186 КК України.
Призначення іншого покарання не буде відповідати характеру вчиненого злочину, його суспільній небезпеці та особі обвинуваченого, оскільки зурахуванням конкретних обставин провадження, особи винного, на переконання колегії суддів, покарання, призначене судом першої інстанції, - є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нових злочинів.
Колегія суддів не вбачає жодних підстав для зміни вироку суду, у тому числі для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, як про це поставив вимогу в апеляційній скарзі захисник, оскільки апеляційні скарги обвинуваченого та захисника також не містить будь-яких доводів того, що призначене ОСОБА_5 покарання є явно несправедливим внаслідок його суворості.
Не можуть слугувати такими обставинами і доводи ОСОБА_5 про знаходження на його утриманні неповнолітньої дитини - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка, за твердженнями самого обвинуваченого, являється дитиною його цивільної дружини.
Не зміг пояснити в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 - без визначеного роду занять, яким чином він утримує батьків.
Майно, яким заволодів ОСОБА_5 , при вирішенні його долі як речового доказу - залишено потерпілій ОСОБА_8 .
За наведеним апеляційні скарги обвинуваченого та захисника задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу обвинуваченого та в його інтересах захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 01 лютого 2017 року у кримінальному провадженні № 120 161 000 300 136 88 відносно ОСОБА_5 - без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 , який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3