УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Категорія ч.2 ст.186 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 грудня 2016 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції, вважаючи призначене судом покарання занадто суворим і просить призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням ст.69 КК України. Наголошує на тому, що судом першої інстанції належно не враховано його щире каяття, повне визнання вини та відсутність обтяжуючих покарання обставин. Також, звертає увагу на невірне застосування судом першої інстанції при постановленні вироку на підставі ст.71 КК України положень ч.5 ст.72 КК України.
Згідно вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання - 4 роки 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України частково приєднано до покарання невідбуте ОСОБА_8 покарання за вироком Богунського районного суду м.Житомира від 29.02.2012 р. та призначено остаточне покарання - 4 роки 7 місяців позбавлення волі.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу ОСОБА_8 залишено без змін.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислено з часу його затримання, а саме з 22.11.2015 р.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 22.11.2015 р. по день набрання вироком законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 7978,60 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до положень ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 30 серпня 2015 року близько 17 години разом із ОСОБА_9 перебували поблизу будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , спілкувалися між собою та ОСОБА_8 тримав у себе на плечі жіночу сумочку, у якій знаходився гаманець з ювелірними виробами та грошовими коштами, що належать ОСОБА_9 . Під час розмови у ОСОБА_8 , який заздалегідь знав про вміст сумочки та гаманця, виник злочинний умисел направлений на повторне заволодіння майном ОСОБА_9 , а саме гаманця, в якому знаходились золотий ланцюжок 585 проби вагою 7,7 грам вартістю 5 846 грн. 22 коп., золотий хрестик 585 проби, вагою 2,15 грам вартістю 1 632 грн. 38 коп. та грошові кошти в сумі 500 грн.
Реалізуючи свій злочинний умисел, керуючись корисливим мотивом, ОСОБА_8 дістав вищевказаний гаманець із жіночої сумочки, яка належить ОСОБА_9 та помістив собі за пояс шортів у які був одягнений. Однак ОСОБА_9 , помітивши це, почала вимагати повернути належне їй майно. Проігнорувавши вимоги ОСОБА_9 , ОСОБА_8 утримуючи при собі вкрадене майно з місця скоєння злочину зник та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд. Таким чином, ОСОБА_8 повторно, відкрито заволодів майном ОСОБА_9 , а саме: Грошовими коштами в сумі 500 грн, золотим ланцюжком 585 проби вагою 7,7 грам вартістю 5846 грн. 22 коп., золотою підвіскою у вигляді хрестика 585 проби, вагою 2,15 грам вартістю 1632 грн. 38 коп., чим спричинив ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 7978 грн. 60 коп.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили апеляційну скаргу задовольнити, думку прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого слід задовольнити частково з таких підстав.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд у ньому проведено з додержанням вимог кримінального процесуального закону, порушень закону, що тягли б скасування ухваленого вироку, не встановлено, а висновки суду про винність ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження.
Як передбачено у ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Згідно з вимогами ст.50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.
Відповідно до ч.2 ст.65 КК України, призначаючи покарання, суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вирішуючи питання призначення покарання, суд першої інстанції виходив з вимог ст.65 КК України, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого та з урахуванням всіх обставин провадження.
Суд першої інстанції у вироку в повній мірі врахував обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, який є умисним тяжким злочином.
Викладені в апеляційній скарзі доводи на пом`якшення покарання, а так само і докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, щодо особи обвинуваченого ОСОБА_8 , зокрема те, що він характеризується посередньо, не працює, раніше неодноразово судимий, вчинив новий умисний злочин, будучи умовно-достроково звільненим від відбуття покарання за попереднім вироком, не відшкодував шкоду потерпілій, повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, що є обставиною, що пом`якшує покарання, за відсутністю обставин, що обтяжують покарання, достатньо були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання.
Призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, яке фактично є мінімальним за розміром, передбаченого санкцією ч.2 ст.186 КК України, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, що на переконання колегії суддів відповідає справедливості і меті покарання.
Вище наведені обставини в своїй сукупності виключають підстави для застосування положень ст.69 КК України та пом`якшення обвинуваченому покарання.
Згідно ч.5 ст.72 КК України зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, в межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
При цьому, як свідчать матеріали провадження, ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16.04.2015 р., обвинувачений ОСОБА_8 був умовно-достроково звільнений від відбування покарання за вироком Богунського районного суду м.Житомира від 29.02.2012 р. на строк 1 рік 17 днів, а злочин, за який він був засуджений вироком Богунського районного суду м.Житомира від 27.07.2016 р., він вчинив в період умовно-дострокового звільнення.
Вирок Богунського районного суду м.Житомира від 27.07.2016 р свідчить про те що, суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, на підставі ст.71 КК України, приєднав до покарання, призначеного за новим вироком, частину невідбутого покарання за попереднім вироком, у виді 1 місяця позбавлення волі.
Доводи засудженого ОСОБА_8 про не зарахування йому у строк попереднього ув`язнення періоду попереднього ув`язнення у слідчому ізоляторі за вироком Богунського районного суду м.Житомира від 29.02.2012 р. є безпідставними, так як ці твердження засудженого суперечать ч.5 ст.72 КК України.
Оскільки зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі допускається в межах того самого кримінального провадження, в межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, та враховуючи, що строк попереднього ув`язнення засудженого ОСОБА_8 за вироком Богунського районного суду м.Житомира від 29.02.2012 р. було враховано при відбутті ним покарання та при застосуванні щодо нього умовно-дострокового звільнення, таке повторне зарахування в межах цього кримінального провадження не буде відповідати вимогам ч.5 ст.72 КК України.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції в резолютивній частині вироку, зараховуючи обвинуваченому у покарання строк попереднього ув`язнення, всупереч ч.5 ст.72 КК України конкретно не вказав спосіб такого зарахування, а саме шляхом розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В цій частині вирок суду першої інстанції в порядку ст.413 КПК України підлягає відповідній зміні.
Керуючись ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково. Вирок Богунського районного суду м.Житомира від 27 липня 2016 року змінити.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати в строк покарання обвинуваченому ОСОБА_8 перебування в установі попереднього ув`язнення у період з 22.11.2015 р. по 13.12.2016 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді