Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 334/91/17
Провадження №: 1-кп/332/71/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 травня 2017 р.м.Запоріжжя

Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурорів ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Заводського районного суду м.Запоріжжя, кримінальне провадження №0006797 від 13.11.2016 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має неповну середню освіту, офіційно непрацевлаштований, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 24.12.1991 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.141 КК України до 2 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15.04.1992 року вирок переглянутий та направлено засудженого до місць позбавлення волі на строк 1 рік 4 місяці 21 день. 02.09.1993 року звільнився з Вільнянської ВК Запорізької області №20;

- 23.05.1995 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя за ч.4 ст.81, ч.2 ст.141 КК України до остаточного покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 02.07.1999 року Хортицьким районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.140, ч.3 ст.193 КК України до остаточного, на підставі ч.3 ст.42 КК України, покарання, з урахуванням невідбутої частини за попереднім вироком, у виді 5 років 9 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнився з Оріхівської ВК №88 у зв`язку з відбуттям строку покарання 18.10.2000 року;

- 19.06.2002 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.2 ст.190 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі. Звільнився 23.01.2006 року з Тростянецької ВК Вінницької області №39 у зв`язку з відбуттям строку покарання;

- 02.06.2011 року Ленінським районним судом м.Запоріжжя за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України до остаточного, на підставі ст.70 КК України, покарання у виді 4 років позбавлення волі з випробуванням на 3 роки, на підставі ст.75 КК України. В строк покарання зараховано термін перебування під вартою з 18.08.2010 до 02.06.2011 року;

за обвинуваченням в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,
В С Т А Н О В И В:
12 листопада 2016 року, близько 18-00 години, ОСОБА_7 , маючи умисел на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, знаходячись у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , здійснив напад на потерпілого ОСОБА_9 , в ході якого погрожував останньому застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, що виразилося у притисканні до шиї ОСОБА_9 ножиців з вимогою надання грошових коштів, що сприймалось потерпілим як реальна загроза життю та здоров`ю, в ході чого відкрито заволодів належними йому грошима в сумі 100 гривень та мобільним телефоном «Nokia 6288» в корпусі чорного кольору, вартістю 250 гривень, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 350 гривень.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винним себе у вчиненні інкримінованого злочину та цивільний позов не визнав і надав суду такі показання. 12.11.2016 року, близько 17-30 години, він, перебуваючи у м.Запоріжжі по вул.Товариській, зустрів свого знайомого ОСОБА_10 . Після нетривалого перебування за місцем мешкання останнього, він вирішив пригостити його алкогольними напоями з приводу дня народження брата. З метою придбання алкоголю, ОСОБА_10 повів його до помешкання раніше незнайомого йому ОСОБА_9 , який, як повідомив ОСОБА_10 , виробляв та продавав самогон. При цьому, у нього було близько 80 гривень та ще якісь кошти надав ОСОБА_10 . Підійшовши до помешкання ОСОБА_9 , вони через незаперту хвіртку разом зайшли у двір. При цьому, ОСОБА_10 попросив його самому зайти до приміщення ОСОБА_9 , оскільки заборгував останньому певну суму коштів з часу попередньої покупки алкоголю. Так, ОСОБА_10 залишився у дворі, а він попрямував до будинку. Постукавши у двері, ОСОБА_9 відкрив йому, і він зайшов. Знаходячись всередині, він запитав у ОСОБА_9 про наявність самогону, той відповів, що не має, після чого, з`ясувавши ще декілька питань з аналогічного приводу, за спливом близько двох хвилин покинув вказане приміщення. Після цього, вони з ОСОБА_10 попрямували в сторону вулиці Товариської, де зустріли ОСОБА_11 , якому він дав свій телефон марки LG чорно-сірого кольору для здійснення дзвінка. Потім попрощалися з ОСОБА_10 та разом із ОСОБА_11 направилися в сторону дому. Також обвинувачений стверджував, що конфлікту з потерпілим в нього не було, на останнього напад не здійснював та його майном не заволодівав.

Разом із цим, показання обвинуваченого не узгоджуються з іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні, тому викладена ним позиція, на думку суду, обумовлена бажанням уникнути покарання та є таким способом захисту.

Суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого за обставин, встановлених судом, повністю доведена і підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, які відповідають вимогам, передбаченим ст.ст. 85-87 КПК України, перевірених та оцінених у їх сукупності судом безпосередньо.

Потерпілий ОСОБА_9 , допитаний у зв`язку з тяжким станом здоров`я в режимі відеоконференції під час трансляції з його будинку, суду дав такі показання. 12.11.2016 року у вечірній час доби він знаходився за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , та раптом почув лай собак у дворі. При цьому двері його будинку були прикриті, проте незаперті на ключ. Після цього в будинку з`явився обвинувачений, якого він до цього не знав, та почав вимагати в нього гроші в сумі 2000 гривень, на що він відповів, що грошей в нього немає. Тоді обвинувачений взяв з кухні великі металеві ножиці для крою та приставив їх до його горла секунд на 20-30, погрожуючи. Він злякався, оскільки такі дії обвинуваченого сприймав як реальну погрозу життю, дістав з кишені 100 гривень. Потім обвинувачений забрав його мобільний телефон марки Nokia, що знаходився поблизу на дивані, та пішов. Також потерпілий вказав, що під час досудового розслідування проводилося впізнання, під час якого він впізнав обвинуваченого як особу, що вчинила відносно нього злочин.

Показання потерпілого узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами.

Так, свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що є дочкою потерпілого ОСОБА_9 . Вони проживали в одному будинку з різними входами. 12.11.2016 року у вечірній час доби, коли вона вже відпочивала, прийшов батько та розповів, що до нього приходили двоє чоловіків, один з яких є ОСОБА_13 . При цьому останній залишався у дворі, а незнайомий чоловік зайшов до нього в будинок та, приставляючи до горла ножиці, погрожуючи, вимагав гроші та забрав 100 гривень і мобільний телефон. Телефон в батька був Nokia 6288 чорного кольору. Відразу вона стала дзвонити на номер батька, гудки тривали, проте ніхто не відповідав, після чого вона відправила смс повідомлення, із приблизним змістом «ти, погана людина, забрав у хворої людини телефон». На наступний день звернулися до поліції. Також свідок пояснила, що батько хворів на онкозахворювання, проте медичні препарати не приймав. ІНФОРМАЦІЯ_2 батько помер від хвороби.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що близько трьох років знайом з обвинуваченим, останній раз бачив його 12.11.2016 року при таких обставинах. Вони зустрілися увечері та вирішили вжити алкогольні напої, у зв`язку з чим він заклав до ломбарду свій телефон за 50 гривень. Після чого, оскільки вказаних коштів не вистачало для покупки алкоголю в магазині, за його пропозицією пішли до ОСОБА_9 , який у селищі торгував самогоном, з метою придбання останнього. Гроші на придбання самогону в сумі 50 гривень він дав ОСОБА_7 , оскільки ще раніше заборгував ОСОБА_9 певну суму коштів. Так, вони разом зайшли у двір ОСОБА_9 , при цьому він зайшов перший та показав обвинуваченому куди само йти, а сам залишився чекати на вулиці у дворі на відстані метрів 15 від будинку. ОСОБА_7 зайшов до будинку та залишався там хвилин п`ять. За цей час будь-яких звуків він не чув. Після чого обвинувачений вийшов і сказав «порядок». В руках у обвинуваченого нічого не було, однак він був впевнений, що обвинувачений придбав алкоголь і сховав його під курткою. Пройшовши 200-300 метрів, він запропонував обвинуваченому розпити придбаний алкогольний напій, проте ОСОБА_7 сказав, що нічого немає. Поряд із цим, обвинувачений показав мобільний телефон Nokia та сказав, що взяв його у ОСОБА_9 , у зв`язку з чим він вирішив, що обвинувачений вчинив відносно останнього крадіжку. Після цього він запропонував обвинуваченому піти в інше місце придбати алкогольні напої. Далі вони спрямували на зупинку тролейбусу в Бородінському районі м.Запоріжжя та зустріли ОСОБА_11 . ОСОБА_7 подарував останньому вказаний телефон. Однак, пізніше на вказаний телефон прийшла смс, зміст якої ОСОБА_11 зачитав вголос, а саме: «урод, тебе конец», тому ОСОБА_11 сказав, що йому такий телефон не потрібен та віддав його ОСОБА_7 . Після цього вони утрьох купили пару пляшок пива на 50 гривень, які залишалися невитраченими, випили і розійшлися. ОСОБА_7 та ОСОБА_11 пішли разом. Також свідок зазначив, що телефон, який ОСОБА_7 взяв у ОСОБА_9 , був чорного кольору, великим за розміром, марки Nokia із слайдером. В той час як телефон ОСОБА_7 був маленьким та простим, модель якого він не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_11 , допитаний судом в режимі відеоконференції під час трансляції із СІЗО №10, суду пояснив, що восени 2016 року вони зустрілися із ОСОБА_7 та ОСОБА_10 . Той день він погано пам`ятає. В тому числі, не пам`ятає, про що вони спілкувалися та щоб йому ОСОБА_7 передавав будь-які предмети.

Аналізуючи та оцінюючи показання потерпілого та свідків суд вважає, що вони правдиві, логічні, істотних суперечностей не мають, узгоджуються з іншими доказами у провадженні і у суду немає підстав сумніватися в їх достовірності. Мотивів для обмови обвинуваченого не встановлено, всі свідчення надавалися під присягою.

Окрім показань потерпілого та свідків, вина ОСОБА_7 у скоєнні злочину за встановлених судом обставин підтверджується та узгоджуються із письмовими доказами, які відповідають вимогам, передбаченим ст.ст. 85-87 КПК України.

Так, відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 13.11.2016 року та фототаблицею до нього, потерпілий ОСОБА_9 в присутності понятих особисто впізнав ОСОБА_7 як особу, яка вчинила відносно нього розбійний напад, а саме, 12.11.2016 року близько 18-00 години увійшов до нього у будинок АДРЕСА_2 , де погрожуючи ножицями, заволодів його мобільним телефоном та грошовими коштами в сумі 100 гривень (а.с.141-146).

Згідно із протоколом огляду речей від 03.01.2017 року, слідчим оглянуто металеві ножиці з рукоятками синього кольору, видані потерпілим ОСОБА_14 , які відповідно до постанови про визнання речовими доказами від 04.01.2017 року визнані речовим доказом (а.с.147-151).

Відомості з протоколу огляду місця події від 13.11.2016 року з додатками (а.с. 137-140) не несуть в собі жодної доказової інформації, тому суд не враховує їх як доказ.

Оцінюючи письмові докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку із показаннями потерпілого і свідків, суд вважає, що вищезазначені докази в повному обсязі доводять вину обвинуваченого у вчиненні злочину, за наведених у вироку обставин.
Щодо доводів сторони захисту про наявність протиріч між показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , суд вважає , що вони є безпідставними, оскільки ОСОБА_11 ані підтверджує, ані спростовує викладені свідком ОСОБА_10 факти, зазначаючи, що він не пам`ятає події 12 листопада 2016 року.

Суд не погоджується із позицією сторони захисту і про те, що протокол пред`явлення особи для впізнання та фототаблиця до нього є недопустимим доказом з підстав незабезпечення ОСОБА_7 права на захист. Такі твердження захисника є неспроможними, оскільки зазначена процесуальна дія проводилася 13.11.2016 року з 21-00 до 21-35 години, а часом фактичного затримання ОСОБА_7 є 22-00 година, про що зазначено в ухвалі Ленінського районного суду м.Запоріжжя про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою (а.с.155).
Окрім того, з фототаблиці до протоколу вбачається, що потерпілий впевнено вказує на особу під номером 3 , який відповідно до матеріалів провадження є ОСОБА_7 (а.с.146) При судовому розгляді дані обставини потерпілий також підтвердив.

Доводи сторони захисту щодо недостовірності показань потерпілого через його стан здоров`я, на думку суду також є безпідставними, оскільки за показаннями самого потерпілого ОСОБА_9 , які підтвердила і його донька свідок ОСОБА_12 , він внаслідок стану здоров`я не міг піднятися з ліжка без сторонньої допомогою, проте знеболюючі препарати не вживав, оскільки не відчував болю, а відчував лише слабкість.

З урахуванням викладеного, у суду немає підстав ставити під сумнів показання потерпілого.

Таким чином, доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаного злочину спростовується наведеними доказами.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч.1 ст.187 КК України, як вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення за ч.3 ст.187 КК України, у тому, що він вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, вчинений повторно, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, поєднаний з проникненням у житло, за наступних обставин.

12.11.2016 року близько 18-00 години ОСОБА_7 , діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, з метою вчинення розбійного нападу, проник до приміщення будинку АДРЕСА_2 , де реалізуючи свій злочинний намір, направлений на вчинення розбійного нападу, для досягнення своєї мети погрожував потерпілому ОСОБА_9 ножицями, а саме притаскавши їх до шиї з метою заволодіння грошовими коштами потерпілого, який сприймав вказані погрози як реальні. В результаті вчинення розбійного нападу, досягнувши бажаної мети, ОСОБА_7 , із погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , відкрито заволодів майном останнього, а саме, грошовими коштами в сумі 100 гривень та мобільним телефоном Nokia 6288 в корпусі чорного кольору вартістю 250 гривень. Після вчинення розбійного нападу, заволодівши майном потерпілого, ОСОБА_7 зник з місця скоєння кримінального правопорушення, спричинивши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 350 гривень

Проте, при судовому розгляді, кваліфікуюча ознака як вчинення розбійного нападу з проникненням у житло, на думку суду, свого підтвердження не знайшла.

Так, Верховний Суд України у своїй постанові №5-15кс12 від 15 листопада 2012 року зазначив, що ключовим у вирішенні питання про наявність чи відсутність ознаки проникнення при вчиненні злочину є встановлення того, з якою метою особа ввійшла (потрапила) у приміщення.

За змістом принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно із ч.1 ст.458 КПК України висновки Верховного Суду України, викладені в його ухвалах, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму закону, та для всіх судів України.

Стороною обвинувачення не спростовані твердження ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_7 зайшов до будинку ОСОБА_9 з метою купити алкогольні напої. На думку колегії суду умисел на вчинення розбійного нападу у ОСОБА_7 виник вже під час його перебування у будинку потерпілого. Про це свідчить і відсутність заздалегідь приготовленого предмету для вчинення злочину, оскільки ножиці, які були використані обвинуваченим для погрози застосування до потерпілого насильства небезпечного для його життя та здоров`я, він взяв на місці вчинення злочину у будинку потерпілого ОСОБА_9 .

Також судова колегія не погоджується із зазначеною стороною обвинувачення кваліфікуючою ознакою дій ОСОБА_15 як повторність, оскільки диспозиція ст.187 КК України взагалі не містить такої кваліфікуючої ознаки. Частиною 2 статті 187 КК України передбачено вчинення розбою особою, яка раніше вчинила розбійний напад або бандитизм. При цьому, дані про те, що ОСОБА_7 раніше засуджено за вчинення таких злочинів, відсутні.

Таким чином, оскільки у справі відсутні переконливі докази того, що ОСОБА_7 потрапив до будинку потерпілого з метою розбійного нападу, а також дані про те, що він є особою, яка раніше вчинила розбійний напад чи бандитизм, суд кваліфікує його дії як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.

Вважаючи достатньо забезпеченими в ході судового розгляду процесуальних прав сторони захисту та сторони обвинувачення на надання ними доказів на підтвердження та спростування висунутого обвинувачення, суд виходить із принципів реалізації права особи на справедливий суд, яке закріплено в ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за яким винуватість особи у вчиненні злочину має бути доведена поза розумним сумнівом.

Правова позиція ЄСПЛ щодо цього відображена, зокрема, у п.43 рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», де Суд зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм «поза розумним сумнівом».

Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.

Оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину при встановлених судом фактичних обставинах поза розумним сумнівом.

Призначаючи покарання обвинуваченому у відповідності зі ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який віднесено законом до категорії тяжких, особу винного, який не працює, не одружений, на обліку в КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» та «Обласна клінічна психіатрична лікарня» не перебуває , раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини проти власності, судимість у встановленому законом порядку не знята і не погашена, жодних заходів до відшкодування спричинених збитків не вжив, вину не визнав та не кається.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно зі ст.66 КК України, суд не вбачає. Обставиною, яка обтяжує покарання, відповідно до ст.67 КК України, є рецидив злочину.

Поряд із цим, суд не погоджується з доводами обвинувачення про наявність такої обставини, яка обтяжує покарання, як скоєння злочину відносно особи похилого віку, оскільки потерпілий ОСОБА_9 , 1958 року народження, не відноситься до зазначеної категорії осіб.

Виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням всіх обставин справи та особи обвинувачуваного, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статі, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Беручи до уваги вищевикладене, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, даних про його особу, конкретних обставин скоєння кримінального правопорушення, суд прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого можливо тільки в ізоляції від суспільства, оскільки він свідомо нехтує правилами встановленими в суспільстві, не виявив бажання стати на шлях виправлення та, маючи непогашену судимість, знов скоїв злочин проти власності, що свідчить про його стійку антисоціальну спрямованість, а тому єдино адекватним і достатнім для виправлення обвинуваченого є покарання у вигляді позбавлення волі з фактичним відбуттям такого, оскільки в іншому випадку не буде досягнуто мети призначення покарання.

Обставини, які стали підставою для застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на даний час не змінилися, тому суд залишає відносно обвинуваченого до набрання вироком законної сили вказаний запобіжний захід.

Провадження за цивільним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди, завданої злочином, в сумі 350 гривень, підлягає закриттю на підставі п.6 ч.1 ст.205 ЦПК України.
Питання про долю речових доказів по даному провадженню суд вважає за необхідне вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України, та призначити йому покарання за ч.1 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Запобіжний захід, у вигляді тримання під вартою, залишити продовженим до набрання вироком законної сили.

Строк тримання під вартою обчислювати з 13 листопада 2016 року.

У відповідності до приписів ч.5 ст.72 КК України, зарахувати до строку покарання час попереднього ув`язнення обвинуваченого з 13.11.2016 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Проваження за цивільним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної шкоди, завданої злочином, в сумі 350 гривень, закрити на підставі п.6 ч.1 ст.205 ЦПК України.
Речовий доказ металеві ножиці із синіми рукоятками, що здані на відповідальне зберігання до камери схову Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, знищити. Мобільний телефон в корпусі чорного кольору ІМЕІ НОМЕР_1 , сім карти № НОМЕР_2 , гаманець чорного кольору,що належать обвинуваченому та здані на відповідальне зберігання до камери схову Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, повернути обвинуваченому.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суду м.Запоріжжя шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Суддя ОСОБА_2
Суддя ОСОБА_3