Справа № 347/1667/16
Провадження № 11-кп/779/556/2016
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000252 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2016 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, що зареєстрований в АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, приватного підприємця, депутатом не являється, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік; на підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку у законну силу залишено попередньо обраний особисте зобов`язання.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду змінити в частині призначеного судом першої інстанції покарання, виключити з резолютивної частини вироку покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік. Вважає, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі. На думку апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Апелянт не оспорює доведеність вини, висловив свою незгоду в частині призначення додаткового покарання. Вважав вказане покарання недоцільним через те, що він здійснює підприємницьку діяльність, пов`язану з переробкою деревини, де транспортним засобом здійснює її перевезення. Зазначає, що позбавляючи його права керування транспортними засобами, він втратить можливість отримувати дохід від підприємницької діяльності та належно утримувати свою сім`ю, а також надавати допомогу потерпілому. Вказує на те, що він раніше не судимий, одружений, характеризується позитивно, працює підприємцем, його робота пов`язана з керуванням транспортними засобами. Вважає вирок суду в частині призначення додаткового покарання, що не є обов`язковим, належним чином не мотивованим.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.06.2015 року близько 01 години, в темну пору доби, суху погоду, водій ОСОБА_6 керував спеціалізованим вантажним фургоном ізотермічним - С марки «КАМАЗ- 53212», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ділянкою автодороги Р-62, що в с. Тюдів Косівського району Івано-Франківської області, у напрямку м. Чернівці.

Рухаючись прямою ділянкою дороги водій ОСОБА_6 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, відповідно не зреагував на її зміну, технічний стан транспортного засобу і відволікся від керування цим засобом у дорозі, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і створив перешкоди та небезпеку іншим учасникам руху та при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен був негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

У результаті порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху відбулась дорожньо-транспортна пригода, а саме зіткнення з мопедом марки «Дельта», внаслідок якої водій моторолера марки «Дельта» ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді: перелому кісток тазу, правої та лівої сідничних кісток, багато відламкових переломів правої та лівої лобкових кісток з частковим розривом лобкового симфізу, які супроводжувались розривом мембранозного відділу уретри (перетинкової частини уретри), яка ускладнилась повною затримкою сечі із раною правого стегна, рани пахової ділянки із переходом на калитку до анального отвору, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент їх спричинення. Тілесні ушкодження: закритий перелом середньої третини лівого стегна, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я.

Потерпілий ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, про час та місце апеляційного розгляду повідомлялися належним чином.

Подав до апеляційного суду заяву, в якій зазначає, що за станом здоров`я не може взяти участь під час розгляду даного кримінального провадження. Вказує, що не заперечує проти розгляду апеляційної скарги без його участі. Зазначає, що на даний час ОСОБА_6 йому повністю відшкодовано моральну та матеріальну шкоду, він не має жодних претензій. Що ОСОБА_6 зобов`язався і в подальшому надавати матеріальну допомогу на лікування, а тому апеляційні вимоги ОСОБА_6 щодо зміни вироку в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами просить задовольнити.

Тому, оскільки згідно ч. 4 ст. 405 КПК України, це не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за його відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений підтримав доводи апеляційної скарги, просив вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення додаткового покарання;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, вирок суду без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Апелянт не оспорює доведеність вини та правильність кваліфікації його дій, вважає вирок суду незаконним в частині призначення судом додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік.

У суді першої інстанції обвинувачений свою вину у вчиненому визнав у повному обсязі, що дало право суду, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються.

Суд дійшов висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 , які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху, під час керування транспортним засобом, а саме п.п. 2.3, 10.1, 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.

З апеляційної скарги вбачається, що апелянт просить виключити з резолютивної частини вироку покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік.

Проте, вказані твердження апелянта не ґрунтуються на вимогах діючого кримінального законодавства, що унеможливлює їх задоволення.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Ефективність покарання залежить не лише, і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а й від спроможності правоохоронних органів не допустити безкарності злочинних діянь.

Так, ч. 2 ст. 286 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідно до Загальної частини цього кодексу позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю можуть застосовуватись як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.

Обираючи відносно ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції визначив його строк, що дорівнює мінімальній межі такого покарання, з урахуванням загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції призначене в межах, встановлених у санкції зазначеної статті Особливої частини Кримінального кодексу України з урахуванням Загальної частини цього кодексу з урахуванням ступеню тяжкості скоєного ним злочину, а саме те, що він вчинив один злочин проти безпеки руху, який відповідно до вимог ст. 12 КК України є тяжким злочином, наявність одного потерпілого, якому заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, особи винного, який раніше несудимий, одружений, позитивно характеризується, та згідно характеристики виданої виконавчим комітетом Шепітської сільської ради Путильського району Чернівецької області від 19.08.2016 року №57, є приватним підприємцем, та зауважень на його адресу до виконкому сільської ради не надходило (а.п. 21).

Обставинами, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції врахував щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Обставинами, що обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.

Крім того, колегія суддів, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема обставин вчинення дорожньо-транспортної пригоди, вважає, що ОСОБА_6 допущено грубе порушення правил дорожнього руху, тобто виїзд на смугу зустрічного руху.

Визначене оскаржуваним вироком додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік, на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім, незважаючи на позицію потерпілого, який просив задовольнити такі апеляційні вимоги, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку та виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з мопедом.

Перебування потерпілого ОСОБА_8 в стані алкогольного сп`яніння, відповідно до даних висновку лікаря Косівської центральної районної лікарні від 26 червня 2015 року, не перебуває у причино-наслідковому зв`язку з фактом грубого порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху та, відповідно, і наслідками у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, завданих потерпілому, а також не знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо суворості призначеного покарання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а призначене покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним, справедливим, та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 , а також попередження нових злочинів, та підстав для його пом`якшення колегією суддів не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 має право керування вантажним автомобілем, тривалий водійський стаж та не перебував під час керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а також, що після настання дорожньо-транспортної пригоди він залишив транспортний засіб на місці події, не змінював обстановки та вжив заходів для надання медичної допомоги і госпіталізації потерпілого у лікувальний заклад, враховані судом першої інстанції при призначенні покарання зі звільненням ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 76 КК України.

Вказані обставини самі по собі не можуть бути підставою для зміни вироку в частині призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підлягає залишенню без змін, а доводи апелянта є безпідставними та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2016 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4