АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/166/17 Справа № 202/2790/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000301 за апеляційними скаргами першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у смт.Іларіонове, Синельниківського району Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, освіта середньо-спеціальна, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: - 14 вересня 2015 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, ст.75 КК України на 2 роки; - 11 липня 2016 року Індустріальним районним судом м.Дніпропетровська за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч.1 ст.71 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.191 КК України
за участю
прокурора ОСОБА_9

потерпілої ОСОБА_10

представника потерпілої ОСОБА_11

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі /т.1 а.с.п.92-95/ перший заступник прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 , не оскаржуючи фактичних обставин у кримінальному провадженні, просить вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року в частині призначеного покарання ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.3 ст.191 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною матеріальною відповідальністю, обліком, зберіганням та розпорядженням матеріальними цінностями на усіх підприємствах, організаціях, установах незалежно від форм власності строком на 3 роки. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково у виді позбавлення волі строком на 6 місяців, приєднати невідбуту частину покарання за вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2015 року та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною матеріальною відповідальністю, обліком, зберіганням та розпорядженням матеріальними цінностями на усіх підприємствах, організаціях, установах незалежно від форми власності строком на 3 роки.
В обґрунтування своїх вимог, прокурор вказує, що суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання за сукупністю вироків, не призначив ОСОБА_8 додаткове покарання, що надалі може призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Крім того, сторона обвинувачення наголошує, що суд не точно сформулював заборони щодо обіймання посад засудженими, у зв`язку з чим кримінальна-виконавча інспекція буде позбавлена можливості контролювати виконання цього додаткового виду покарання.
В апеляційній скарзі /т.1 а.с.п.97-99/ захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року щодо ОСОБА_8 скасувати, а кримінальне провадження закрити.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що суд першої інстанції невірно застосував закон України про кримінальну відповідальність, так, захисник вважає, що попередній вирок від 14 вересня 2015 року, яким ОСОБА_8 був засудженим Індустріальним районним судом міста Дніпропетровська був врахований вироком Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2016 року, а тому вважає, що судом було порушено вимоги ч.3 ст.2 КК України.
Звертає увагу, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які б вказували на причетність особи обвинуваченого до правопорушення, оскільки розписка про зобов`язання повернути потерпілій грошові кошти у розмірі 80 000 гривень була отримана під психічним впливом, а всі пояснення потерпілої були спростовані самим ОСОБА_8 в ході судового розгляду.

Вважає, що докази, на які послався суд у своєму рішенні: 1) акт інвентаризації від 05 січня 2016 року, який був складений лише через два тижні після того, як обвинувачений припинив з`являтися на роботу; 2) розписка ОСОБА_8 від 02 січня 2016 року про зобов`язання повернути 80 000 гривень, яка була отримана від обвинуваченого внаслідок психологічного тиску; 3) судово-економічна експертиза № 1691/1692-16 від 23 квітня 2016 року, яка була проведена на підставі вищевказаного акту про проведення інвентаризації не можуть бути такими доказами, що є належними та допустимим, як зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.

Акцентує увагу колегії суддів на порушенням вимог ст.374 КПК України, оскільки вирок суду не містить даних, щодо початку строку відбування обвинуваченим покарання, як і те, що цивільний позов потерпілої повинен бути на підставі ст.207 ЦПК України залишено без розгляду, оскільки потерпілою не було сплачено судовий збір по вимозі про відшкодування моральної шкоди.

В запереченні /т.1 а.с.п.108-11/ на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 представник потерпілої ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить вищевказану апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення.
На думку адвоката, викладені обставини в апеляційній скарзі захисника є необґрунтованими, перекрученими і такими, що не відповідають дійсним фактичним обставинам, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку були дотримані вимоги чинного законодавства.
Всі докази по справі, які були надані прокурором, є належними та допустимими. Звертає увагу, що обвинувачений неодноразово судимий.
Стосовно цивільного позову, представник потерпілої зазначає, що особа, якій було завдано шкоду внаслідок вчинення кримінального правопорушення звільняється від сплати судового збору.
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково (у виді позбавлення волі на строк 6 місяців) приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2015 року та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців; стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судово-економічної експертизи у розмірі 4404,00 гривень; стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 83500,20 гривень матеріальної шкоди та 5000 моральної шкоди, завданої злочином.
За встановлених у вироку обставин, ОСОБА_8 з 11 вересня 2015 року відповідно до наказу ФОП ОСОБА_10 №бн від 11 вересня 2015 року був прийнятий на посаду продавця господарчих товарів на склад К-1 Контейнер який розташований на території торгового майданчику ТОВ «СТОЇК» за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Донецьке Шосе, 124г, та відповідно до договору №59 від 01 вересня 2015 року, укладеним між ФОП ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , останній був особою, у якої було у віданні майно ФОП ОСОБА_10 та матеріально відповідальним за збереження ввіреного йому майна, таким чином був фактично допущений роботодавцем до виконання покладених на нього обов`язків продавця та матеріально відповідальної особи.
Перед прийомом на посаду продавця господарчих товарів ФОП ОСОБА_10 за участю бухгалтера ОСОБА_12 та ОСОБА_8 проведено інвентаризація торгової точки склад К-1 Контейнер, який розташований на території торгового майданчику ТОВ «СТОЇК» за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Донецьке Шосе, 124г.
Під час перебування на посаді продавця господарчих товарів в період з 11 вересня 2015 року по 01 січня 2016 року у ОСОБА_8 виник злочинний намір, направлений на привласнення майна - будівельних матеріалів, яке було у його віданні шляхом його продажу покупцям та привласненні грошових коштів, отриманих від його продажу, а також передачу майна іншим реалізаторам ринку для його продажу та отриманні від цього коштів від останніх.
Так, ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний намір, направлений на привласнення майна, яке було у його віданні, з корисливих мотивів, повторно з початку жовтня 2015 року по 19 грудня 2015 року, точної дати під час досудового розслідування встановити не виявилось можливим, реалізуючи злочинний умисел, продавав будівельні матеріали, які були у його віданні та за які він ніс матеріальну відповідальність покупцям, а грошові кошти, отримані за продаж товару привласнював собі на власні потреби, а також віддавав будівельні матеріали іншим реалізаторам ринку для його продажу та отримані від останніх грошові кошти до каси не вносив, привласнював собі на власні потреби.
05 січня 2016 року в присутності ОСОБА_8 була проведена інвентаризація майна на складі К-1 Контейнер, який розташований на території торгового майданчику ТОВ «СТОЇК» за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Донецьке Шосе, 124г, на якому останній працював, згідно якої виявлена нестача товару на суму 83500, 20 гривень.
ОСОБА_8 в період з 11 вересня 2015 року по 01 січня 2016 року був особою, у якої відповідно до чинного законодавства було у віданні майно потерпілої - ФОП ОСОБА_10 . Документально підтверджується нестача, встановлена при проведенні інвентаризації по складу К-1 Контейнер у матеріально відповідальної особи -продавця ОСОБА_8 станом на 05 січня 2016 року в розмірі 83500, 20 гривень.
Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника та заперечували щодо задоволення вимог апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила призначити остаточне покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених за вироком Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2016 року та цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком 6(Шість) років 6 місяців з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною матеріальною відповідальністю, обліком, зберіганням та розпорядженням матеріальними цінностями на усіх підприємствах, організаціях, установах незалежно від форми власності строком на 3 (три) роки, апеляційну скаргу захисника просила залишити без задоволення, потерпілу та її представника, які підтримали вимоги прокурора та просили залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника, вивчивши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисника та прокурора підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів дійшла таких висновків.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину за ч.3 ст.191 КК України за обставин, встановлених судом, є правильним, оскільки відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, обґрунтований сукупністю розглянутих в судовому засіданні доказів, які досліджені, належно оцінені судом та детально викладені у вироку.
Визнаючи ОСОБА_8 винним у привласненні чужого майна, яке перебувало у його володінні, вчиненому повторно, суд навів у вироку переконливі судження на обґрунтування цього висновку.
Зокрема, суд поклав у основу вироку показання самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який в суді першої інстанції підтвердив, що дійсно він працював у потерпілої ОСОБА_10 вантажником, а потім продавцем-консультантом, торгував, отримував гроші та мав ключі від контейнеру.
Також в основу вироку суд поклав свідчення потерпілої ОСОБА_10 , яка пояснила, що вона є власником торгового контейнеру, який розташований на ринку біля Донецького шосе у м.Дніпрі. З кінця літа 2015 року у неї працював ОСОБА_8 спочатку вантажником, потім продавцем-консультантом. Перед початком роботи останнього ними було зроблено інвентаризацію, звітність велась бухгалтером, обвинувачений здавав кожен день грошові кошти та перелік проданих товарів. Ключі від контейнерів були тільки в неї та обвинуваченого. Ніяких повідомлень про незаконне проникнення чи пошкодження контейнеру до неї від ОСОБА_8 не надходило. 19 грудня 2015 року обвинувачений не вийшов не роботу, на телефонні дзвінки не відповідав, внаслідок чого 26 грудня 2015 року, перерахувавши гроші за участю ОСОБА_8 , було виявлено недостачу у розмірі 83500, 20 гривень.
Вказані свідчення повністю узгоджуються з протоколом огляду місця події (предметів) від 08 лютого 2016 року та фототаблицею до нього(т.2, а.с.6-7), іншими доказами, наведеними у вироку суду, тоді як показання обвинуваченого не підтверджуються дослідженими у кримінальному провадженні доказами, а тому не можуть спростовувати показання потерпілої.
Відповідно до наказів від 11 вересня 2015 року (т.2, а.с.16) та від 05 січня 2016 року (т.2, а.с.17) ОСОБА_10 та ОСОБА_8 11 вересня 2015 року та 05 січня 2016 року повинні провести інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей на контейнерах № НОМЕР_1 , 10, АДРЕСА_2 .
Згідно із наказом ПП ОСОБА_10 від 01 вересня 2015 року ОСОБА_8 (т.2,а.с.20)було прийнято на посаду вантажника, з подальшим прийняттям згідно наказу від 11 вересня 2015 року на посаду продавець-комірник з повною матеріальною відповідальністю(т2,а.с.21).
Між ПП ОСОБА_10 та ОСОБА_8 01 вересня 2015 року укладено договір № 59 про повну індивідуальну відповідальність, відповідно до якого останній приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності ввірених йому матеріальних цінностей(т.2,а.с.22).
Крім вказаного вище, суд першої інстанції поклав в основу вироку акт проведення інвентаризації по складу К-1 Контейнер, складений на підставі наказу від 11 вересня 2015 року, відповідно до якого по опису рахується товар на суму 66229, 2 гривень та акт проведення інвентаризації по складу К-1 Контейнер, складений на підставі наказу від 05 січня 2016 року, відповідно до якого по опису рахується товар на суму 160 762, 63 гривень, фактична наявність товару складала 77 262, 43 гривень та всього за інвентаризацією недостача склала у розмірі 83 500, 20 гривень.
Вказане узгоджується і з актами приймання-передачі грошових коштів продавцем ОСОБА_8 за період вересень-грудень 2015 року, відповідно до яких ОСОБА_8 здано в касу готівкою 132 617, 10 гривень, видатковими накладними, накладними, товарними чеками, рахунками-фактури за вересень-грудень 2015 року про закупівлю товарів ЧП ОСОБА_10 (т.2,а.с.37-62).
Доводи захисника про те, що акт інвентаризації не є доказом, на думку колегії суддів спростовуються положеннями ч.1., п.1 ч.2 ст.99 КПК України, відповідно до яких до документів належать інші носії інформації, в яких наявні відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Посилання захисника на те, що до контейнеру могли заходити інші особи, не підтверджується доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, та є припущеннями, які не можуть бути взяті до уваги.
Вірно суд зазначив посилання й на розписку ОСОБА_8 від 02 січня 2016 року, що надана ОСОБА_10 про зобов`язання повернути їй грошові кошти у розмірі 80 000 гривень, що складалась обвинуваченим за участю свідка, що відповідає критеріям, передбаченим ч.1., п.1 ч.2 ст.99 КПК України.
Колегія суддів вважає надуманими доводи захисника щодо недопустимості як доказу зобов`язальної розписки обвинуваченого з тих підстав, що остання була отримана під примусом, оскільки таких доказів матеріали кримінального провадження не містять.

Також вина обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується документами бухгалтерського обліку ЧП ОСОБА_10 за період з 11 вересня 2015 року по 24 грудня 2015 року, а саме: відомостями аналітичного обліку вартості товарів на складах, звітами про рух товарів на складах, що досліджувались судом першої інстанції та покладені в основу вироку.
Усе вищенаведене повністю узгоджується з висновком судово-економічної експертизи № 1691/1692-16 від 23 квітня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_8 в період з 11 вересня 2015 року по 01 січня 2016 року був особою, у якої відповідно до чинного законодавства було у віданні майно потерпілої ФОП ОСОБА_10 . Документально підтверджується нестача, встановлена при проведенні інвентаризації по складу К-1 Контейнер у матеріально-відповідальної особи -продавця ОСОБА_8 станом на 05 січня 2016 року на підставі наказу від 05 січня 2016 року, в розмірі 83 500, 20 гривень без ПДВ.
Зазначений висновок експерта не стосується питань права, як вказує в апеляційній скарзі адвокат, оскільки надає відповідь щодо розміру нестачі та не вказує на кваліфікацію дій обвинуваченого. Він складений на підставі документів бухгалтерського обліку, не спростований під час розгляду в суді першої інстанції, а тому обґрунтовано покладений судом в основу вироку.
Колегія суддів погоджується з оцінкою показань обвинуваченого ОСОБА_8 , що надана судом першої інстанції, і вважає, що ці показання є позицією захисту від пред`явленого обвинувачення та направлені на уникнення кримінальної відповідальності.
Доводи сторони захисту щодо неповноти судового розгляду, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, журналу судового розгляду та його звукозапису, суд повно, всебічно дослідив всі обставини кримінального провадження, вирішив у відповідності з законом клопотання сторін, дав належну оцінку всім доказам, належним чином перевірив всі доводи сторін і виклав переконливі висновки, які ґрунтуються на досліджених у кримінальному провадженні доказах.
Крім того, при вирішенні питання про закінчення судового розгляду та перевірки обставин доказами, головуючий у суді першої інстанції з`ясовував думку учасників судового розгляду про необхідність дослідження інших доказів, про можливість закінчення судового розгляду та переходу до судових дебатів. Всі учасники судового розгляду, в тому числі і сторона захисту, відповідних клопотань, в тому числі щодо визнання доказів недопустимими, не заявляли.
А тому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 щодо недопустимості доказів, на які послався у вироку суд першої інстанції, є необґрунтованими.
Суд першої інстанції, оцінивши наведені докази, дійшов вмотивованого висновку про те, що ОСОБА_8 повинен нести кримінальну відповідальність за привласнення чужого майна, яке перебувало у його віддані, вчиненому повторно, що знайшло своє підтвердження під час судового розгляду.
Належним чином суд першої інстанції виконав і вимоги кримінального процесуального закону, а саме п.2) ч.3 ст.374 КПК України, відповідно до якого, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин.
Із вироку вбачається, що суд належним чином виклав обставини скоєння злочину, зокрема виникнення умислу під час перебування обвинуваченого на посаді, вказавши період з 11 вересня 2015 року по 01 січня 2016 року як час перебування ОСОБА_8 на посаді продавця господарчих товарів, що відповідає матеріалам кримінального провадження.

Щодо доводів сторони захисту про залишення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди без розгляду, то колегія суддів вважає їх такими, що не ґрунтуються на положеннях ч.3 ст.129 КПК України, оскільки передбачених підстав не встановлено.
Цивільний позов потерпілої вирішено відповідно до положень ЦК України та КПК України, висновки суду в цій частині належно обґрунтовані та вмотивовані, підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься відповідно до вимог ст. 12 КК України до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який не працює, по місцю проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого - рецидив злочинів, оскільки обвинувачений вчинив злочин маючи непогашену судимість за скоєння умисного злочину за ст. 164 КК України, та дійшов обґрунтованого висновку щодо призначення ОСОБА_8 основного покарання за ч. 3 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції статті, яке є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, з чим погоджується колегія суддів.
Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому додаткового покарання.
Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, місцевий суд не звернув уваги, що обвинуваченого позбавлено права обіймати не ті посади, які за своїм характером пов`язані із вчиненим злочином, та чітко не сформулював, які саме посади обвинувачений позбавлений права обіймати, у зв`язку з чим, таке додаткове покарання не можна вважати конкретним, оскільки щодо ОСОБА_8 , який вчинив кримінальне правопорушення, займаючи посаду, пов`язану з обліком, збереженням та розпорядженням матеріальними цінностями, повинно бути позбавлено права обіймати посади, пов`язані з повною матеріальною відповідальністю, обліком, зберіганням та розпорядженням матеріальними цінностями на усіх підприємствах, організаціях, установах незалежно від форми власності на максимальний строк, враховуючи відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність обставини, що його обтяжує, особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується посередньо.
Слушним вважає колегія суддів посилання захисника про невірне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання на підставі ст.71 КК України.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, /т.1 а.к.п.136-137/вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2016 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст.186 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.71 КК України до покарання у виді позбавлення волі.
Злочин, за який ОСОБА_8 засуджено вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року, обвинувачений вчинив в період з 11 вересня 2015 року по 01 січня 2016 року, тобто до постановлення вироку Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська від 11 липня 2016 року, а тому в цьому разі підлягає застосуванню ч.4 ст.70 КК України.
Допущені порушення свідчать про те, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , неправомірно застосував положення ч.1 ст.71 КК України, у зв`язку з чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме: застосував закон, який не підлягає застосуванню. У зв`язку із зазначеним є необґрунтованими вимоги апеляційної скарги прокурора в цій частині.
Згідно із ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Цих вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що наявні підстави для скасування вироку суду щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст.413 КПК України та постановлення свого вироку на підставі п.2 ч.1 ст.420 КПК України.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року, задовольнити частково.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2016 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.
Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною матеріальною відповідальністю, обліком, зберіганням та розпорядженням матеріальними цінностями на усіх підприємствах, організаціях, установах незалежно від форми власності строком на 3 (три) роки.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11 липня 2016 року, більш суворим покаранням, призначеним цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком 6(Шість) років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною матеріальною відповідальністю, обліком, зберіганням та розпорядженням матеріальними цінностями на усіх підприємствах, організаціях, установах незалежно від форми власності строком на 3 (три) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислювати з 30 січня 2016 року, зарахувавши у строк відбування покарання період з 30 січня 2016 року по 31 січня 2017 року включно.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 30 січня 2016 року по 11 жовтня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4