Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

13 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8
та представника цивільного відповідача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0010135 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року, щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, працюючого водієм експедитором ПП « ОСОБА_10 », раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України суд звільнив ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені законом.

Цим же вироком суд частково задовольнив позов потерпілої ОСОБА_11 та стягнув на користь ОСОБА_11 :

з ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» 14616 грн., які включають витрати на користь на поховання ОСОБА_12

з ОСОБА_8 6103 грн. 66 коп., різницю між фактичними витратами на поховання ОСОБА_12 та страховою виплатою та 45 000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

В решті позовних вимог ОСОБА_11 до ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» та ОСОБА_8 відмовлено, а цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 шкоди, завданої як непрацездатній особі, яка на момент вчинення кримінального правопорушення досягла пенсійного віку у виді щомісячних платежів у розмірі 573 грн. 50 коп. довічно залишено без розгляду.

Також цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, 14 серпня 2013 року приблизно о 23 год. 21 хв., ОСОБА_8 керуючи технічно справним вантажним автомобілем марки «Mercedes-Benz 2540L», д.н.з. НОМЕР_1 , який стояв припаркований в крайній правій смузі проїзної частини проспекту Оболонського по ходу руху зі сторони станції метро «Героїв Дніпра» в напрямку станції метро «Мінська», напроти будинку № 43 по пр. Оболонському в м. Києві, розпочинав рух із вказаного місця стоянки.
В цей час, в крайній правій смузі проїзної частини пр. Оболонського в м. Києві, під вантажним автомобілем марки «Mercedes-Benz2540L», д.н.з. НОМЕР_1 , лежав гр. ОСОБА_12 .

Під час руху водій ОСОБА_8 допустив порушення вимог підпункту «б» пункту 2.3 Правил дорожнього руху, згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим транспортом у дорозі.

Крім того, під час руху водій ОСОБА_8 допустив порушення вимог п. 10.1 дорожнього руху, згідно якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_8 виявились в тім, що він, керуючи технічно справним вантажним автомобілем «Mercedes-Benz 2540L», д.н.з. НОМЕР_1 , перед початком руху та виконанням маневру повороту ліворуч проявив неуважність до дорожньої обстановки, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого, розпочавши рух вперед та виконуючи маневр повороту ліворуч в напрямку паркувального майданчику ТРЦ «Dream Town-2», напроти будинку № 43 по пр. Оболонському в м. Києві, здійснив наїзд на гр. ОСОБА_12 , який лежав на проїзній частині під вказаним автомобілем, спричинивши останньому множинні переломи кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів, з розвитком шоку та крововтратою, від яких гр. ОСОБА_12 помер на місці пригоди.

Порушення вимог підпункту «б» п. 2.3 та п. 10.1 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_8 , як визнав суд першої інстанції, знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року щодо ОСОБА_8 скасувати, а кримінальне провадження стосовно нього закрити, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливостей їх отримання.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник посилається на те, що даний вирок є незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою і однобічністю досудового розслідування та судового розгляду.

Зокрема, як зазначається в апеляційній скарзі, в основу своїх висновків про доведеність вини ОСОБА_8 у скоєнні наїзду на ОСОБА_12 та настанні наслідків, які настали за обставин, викладених в обвинувальному акті, суд першої інстанції послався на показання самого обвинуваченого, а також на інші докази, стверджуючи про те, що наведені у вироку показання свідків, дані, викладені у відповідних протоколах, висновках експертів та відеозапису, є послідовними, логічними, об`єктивними та такими, що відповідають дійсним встановленим обставинам справи, а також зібраними у відповідності до вимог ст. 93 КПК України.

Такі висновки суду, як вважає сторона захисту, в повному обсязі спростовуються наявними у справі доказами, які були досліджені судом, але їм надана неналежна та упереджена правова оцінка.

Насамперед, це стосується показань обвинуваченого ОСОБА_8 , в яких останній зазначав про те, що він виконав всі можливі дії для того, щоб пересвідчитись у цілісності вантажу, справності транспортного засобу та відсутності небезпеки перед початком руху автомобіля, яким він мав керувати та на якому розпочав та закінчив рух з дотриманням вимог Правил дорожнього руху України.

Однак, оцінюючи у вироку показання ОСОБА_8 , суд першої інстанції, на власний розсуд, вдавшись до припущень, розмежував їх на дві частини правдиві та неправдиві.

Такий висновок, на думку апелянта, є таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах кримінального провадження, оскільки всі викладені в мотивувальній частині вироку показання свідків, а також дані, викладені лише в частині зазначених в ньому протоколів та висновків експертів, дійсно являються послідовними, логічними та об`єктивними, але жоден з них, як окремо, так і в сукупності, не підтверджують висновок суду про неправдивість показань ОСОБА_8 в тій частині, в якій суд визнав їх неправдивими.

Перелічені судом докази, відносяться лише до обставин, які виникли та були зафіксовані вже після виявлення тіла ОСОБА_12 на проїзній частині, а потім були предметом послідуючих досліджень.

Як стверджує захисник, жоден із зазначених у вироку свідків не був очевидцем дій та поведінки ОСОБА_8 перед початком руху керованого ним автомобіля. Жоден з них не бачив ні його, ні ОСОБА_12 , який ніби то лежав під автомобілем та як він туди потрапив, ні самого автомобіля, яким керував ОСОБА_8 . В показаннях жодного з них не міститься взагалі будь-якої інформації стосовно його підзахисного чи автомобіля «Mercedes-Benz2540L», д.н.з. НОМЕР_1 , як і у наведеному судом переліку процесуальних документах, а тому суд не мав законних підстав посилатись на показання свідків, щоб спростувати логічні та послідовні показання ОСОБА_8 відносно його дій та поведінки перед тим, як він мав потрапити до кабіни та розпочати рух автомобіля.

Також апелянт звертає увагу на безпідставність та помилковість покладення в основу обвинувального вироку недопустимого доказу - відеозапису на CD-R диску (т. 3 а.с. 74) та протоколу перегляду відеозапису від 11.09.2013 р. з таблицею скріншотів до нього (т. 3 а.с. 159 - 165), якими зафіксовано рух вантажного автомобіля та події довкола нього ніби то на тому ж місці, де було кінцеве положення ОСОБА_12 в крайній правій смузі проїзної частини проспекту Оболонського по ходу руху зі сторони станції метро «Героїв Дніпра» в напрямку станції метро «Мінська», напроти будинку № 43 по пр. Оболонському в м. Києві, оскільки органом досудового розслідування цей диск було долучено до матеріалів справи без будь-яких процесуальних документів, підтверджуючих законність, час, місце та інші обставини отримання цього предмету, що свідчить про незаконність дій слідчих та процесуальних керівників та достатність підстав, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, для визнання таких доказів недопустимими, проте, всупереч вимогам кримінального процесуального законодавства, суд першої інстанції, залишивши взагалі поза увагою доводи та клопотання захисту з приводу визнання недопустимим доказом зазначеногоCD-R диску та протоколу його перегляду, без законних на те підстав, визнав їх доказами, зібраними, як зазначено у вироку, у відповідності до вимог ст. 93 КПК України, чим припустився істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які грубо порушують право обвинуваченого на захист та перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Адже решта наведених судом доказів вини ОСОБА_8 , як зазначається у скарзі, містить в собі лише інформацію з приводу тих чи інших обставин, які підтверджують факт та ступінь спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 від яких він помер, місце розташування його тіла на проїзній частині, перелік пошкоджень одежі на померлому, опис та огляд транспортного засобу. Жоден з цих доказів не має ніякого прямого відношення безпосередньо до ОСОБА_8 на підтвердження його причетності до наїзду на ОСОБА_12 , який лише за припущенням слідчого та суду ніби то лежав під автомобілем «Mercedes-Benz2540L», д.н.з. НОМЕР_1 , а тому такі докази не можуть бути визнані належними до діянь, які інкримінуються ОСОБА_8 .

Навпаки, всі допитані по справі свідки зазначили, що ні на одежі, ні на тілі потерпілого, ні на асфальті, де лежав ОСОБА_12 вони не бачили крові і це при тому, що ОСОБА_8 обвинувачують у наїзді на людину автомобілем, загальна вага якого, з урахуванням вантажу, більше 20 тон.

Висновок експерта № 185-2013/о-475ат від 13.03.2014 з ілюстративною таблицею (т. 4 а.с. 38-53), на який, як на доказ вини ОСОБА_8 посилається суд, не може являтись належним переконливим доказом для винесення обвинувального вироку, оскільки має характер припущення сумнівного походження.

При цьому, в суді першої інстанції стороною захисту зверталась увага на те, що експерт зазначає лише про можливість переїзду нібито задніми основними колесами автомобіля «Mercedes-Benzд.н.з. НОМЕР_1 , але слідом за основними колесами розташовані допоміжні, навантаження на які однакове, враховуючи вагу автомобіля та вантажу близько 10 тон.
Безпідставними, на думку захисника, є і посилання у вироку, як на доказ вини ОСОБА_8 , на висновок експерта № 138/ат від 20.03.2014 року про те, що в діях водія ОСОБА_8 ніби то вбачається невідповідність вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору є причиною даної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки ОСОБА_8 взагалі не причетний до даної пригоди, а висновок експерта ґрунтується лише на даних, які отримав від слідчого.

Окрім того, стороною захисту зверталась увага на те, що згідно Правил дорожнього руху України, особа, яка, за твердженням органу досудового розслідування лежала під автомобілем, не являється учасником дорожнього руху, зокрема пішоходом, а тому орган досудового розслідування взагалі не мав законних повноважень застосовувати зазначені в обвинувальному акті посилання на порушення наведених у ньому норм матеріального права.

Підсумовуючи наведені у скарзі обставини, захисник стверджує про те, що висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та побудовані лише на припущеннях, а також звертає увагу на те, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подану останнім апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення представника цивільного відповідача та потерпілої, які, кожен окремо, не заперечували проти задоволення апеляційної скарги; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження; проаналізувавши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зокрема, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, свій висновок про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції обґрунтував тим, що показання обвинуваченого про те, що 14.08.2013, перед початком руху вантажного автомобіля марки «Mercedes-Benz 2540L», д.н.з. НОМЕР_1 , він обійшов машину спереду, з боку пасажирського місця, ногами постукав по колесах, а потім обійшов ззаду та зі свого боку; що під машиною нікого ніде не було та що він почав рух, переконавшись, що нікому не робить перешкод, є неправдивими, свідчать про намагання обвинуваченого ввести суд в оману та уникнути відповідальності за вчинене та спростовуються, як прямо зазначено у вироку:

- показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ; протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.08.2013 р. (т. 2 а.с. 7 - 16), схемою (т. 2 а.с. 17), фототаблицею (т. 2 а.с. 19 - 30) до нього та СD-R диском із відеозаписом проведення огляду місця ДТП; протоколом додаткового огляду місця події від 15.08.2013 р. (т. 2 а.с. 89 - 92), схемою (т. 2 а.с. 93) та фототаблицею (т. 2 а.с. 94 - 97) до нього; протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.08.2013 р. (т. 2 а.с. 43 - 46), та фототаблицею (т. 2 а.с. 48 - 61); з яких вбачається, що кінцеве положення ОСОБА_12 було в крайній правій смузі проїзної частини проспекту Оболонського по ходу руху зі сторони станції метро «Героїв Дніпра» в напрямку станції метро «Мінська», напроти будинку № 43 по пр. Оболонському в м. Києві;
- відеозаписом на СD-Rдиску (т. 3 а.с. 74) та протоколом перегляду відеозапису від 11.09.2013 р. та таблицею скріншотів до нього (т. 3 а.с. 159 - 165), якими зафіксовано рух вантажного автомобіля та події довкола нього на тому ж місці, де було кінцеве положення ОСОБА_12 в крайній правій смузі проїзної частини проспекту Оболонського по ходу руху зі сторони станції метро «Героїв Дніпра» в напрямку станції метро «Мінська», напроти будинку № 43 по пр. Оболонському в м. Києві;
- протоколом огляду транспортного засобу від 21.08.2013 р. (т. 3 а.с. 85 - 88) та фототаблицею до нього (т. 3 а.с. 90 - 106), під час яких було оглянуто автомобіль «Mercedes-Benz 2540L», д.н.з. НОМЕР_1 та зафіксовано його параметри, в тому числі малюнки протектора шин;

- протоколом огляду транспортного засобу від 18.09.2013 р. (т. 3 а.с. 167 - 176), під час якого відібрано відтиски протекторів коліс автомобіля «Mercedes-Benz 2540L», д.н.з. НОМЕР_1 ;

- висновком експерта № 194-МК від 20.10.2013 р. (т. 3 а.с. 128 - 142), згідно якого на одязі ОСОБА_12 виявлено, в тому числі ділянку пило-брудових нашарувань, яка утворилась в результаті контакту з протектором колеса, що є специфічною ознакою переїзду колесом автомобіля. Слід вважати, що в момент контакту з автомобілем, ОСОБА_12 знаходився в горизонтальному положенні та був звернений передньою поверхнею тіла до поверхні бігової доріжки колеса автомобіля.

- висновком судово-медичної експертизи № 2356 від 12.09.2013 р. (т. 3 а.с. 111 - 117), згідно якого у ОСОБА_12 були виявлено тілесні ушкодження, що утворились в результаті перекочування колеса (коліс) автомобіля через область грудей, живота та ніг, в напрямку зліва направо і зверху вниз, зі здавленням тіла в передньозадньому напрямку між колесами і дорожнім покриттям, при знаходженні тіла в горизонтальному положенні;

- висновком експерта № 185 2013/о-475ат від 13.03.2014 р. з ілюстрованою таблицею (т. 4 а.с. 38-53), згідно якого існує можливість переїзду ОСОБА_12 задніми основними колесами автомобіля марки «Mercedes-Benz2540L», д.н.з. НОМЕР_1 .

Викладені показання свідків, а також дані, викладені у вказаних вище протоколах, висновках експертів та відеозаписі, суд першої інстанції визнав послідовними, логічними, об`єктивними та такими, що відповідають дійсним встановленим обставинам справи та зібраними у відповідності до вимог ст. 93 КПК України.

В іншій частині показання обвинуваченого про те, що 14.08.2013 р. близько 23 год. він припаркував вантажний автомобіль марки «Mercedes-Benz2540L», д.н.з. НОМЕР_1 на проїзній частині пр. Оболонського по ходу руху зі сторони станції метро «Героїв Дніпра» в напрямку станції метро «Мінська», напроти будинку № 43 по пр. Оболонському в м. Києві у крайній правій смузі, прижавшись до бордюру; після цього він пішов від вказаного автомобіля, а коли повернувся у автомобіль, то подивився у праве дзеркало заднього виду, в ліве дзеркало заднього виду, ввімкнув аварійний сигнал, увімкнув фари та лівий поворот; потім він ще раз подивився в праве та ліве дзеркало заднього виду, включив машину на підйом, так як був в опущеному положенні, на спущених подушках; потім він повернув ліворуч, переїхав через ТРЦ «Дрім Таун» і поставив машину біля стоянки; там він поговорив з охоронцем, після чого пішов додому та ліг відпочивати, суд першої інстанції розцінив як правдиві та такі, що відповідають дійсним встановленим обставинам справи, оскільки вони підтверджуються сукупністю всіх викладених вище доказів.

При цьому, оцінюючи висновок експерта № 263/ц від 17.10.2013 р. (т. 4 а.с. 29 - 31) про те, що при судово-цитологічному дослідженні чотирьох змивів з автомобіля кров та клітини з ядрами не знайдені, суд першої інстанції врахував те, що з викладених показань свідків та даних, що містяться у протоколах огляду місця події вбачається, що 14.08.2013 р. йшов дощ, а змиви з автомобіля для проведення вказаної експертизи були вилучені лише 21.08.2013 р., а тому визнав, що відсутність крові та клітин з ядрами на змивах з автомобіля, не може беззаперечно свідчити про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що своїми діями ОСОБА_8 порушив п. 2.3 та п. 10.1 Правил дорожнього руху, який зокрема передбачає, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, в даному випадку ОСОБА_12 , який перебував на проїзній частині пр. Оболонського в м. Києві, що спричинило смерть потерпілого, а тому кваліфікував скоєне ним за ч. 2 ст. 286 КК України.

Разом з тим, вищенаведені висновки суду першої інстанції не можуть бути визнані законними та обґрунтованими, з точки зору дотримання вимог, передбачених ст. 370 КПК України, з огляду на таке.

По-перше, відповідно до вимог, передбачених ч. 4 ст. 95 та інших норм КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, а також на речових доказах, документах та висновках експертів, які були дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України.

Під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , жоден свідок, якого було допитано в судовому засіданні, не надав показань, які б прямо чи непрямо підтверджували фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, а саме той факт, що останній, керуючи автомобілем «Mercedes-Benz2540L», д.н.з. НОМЕР_1 здійснив наїзд на гр. ОСОБА_12 , який лежав на проїзній частині під вказаним автомобілем, оскільки всі свідки, на яких суд послався у своєму вироку, в тому числі свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які фактично виявили потерпілого на тому місці, де на нього було здійснено наїзд, не були очевидцями та не бачили, як самої дорожньо-транспортної пригоди, пов`язаної з наїздом на ОСОБА_12 , так і будь-яких інших обставин, які б свідчили про причетність до цієї пригоди вказаного вище автомобіля, яким керував ОСОБА_8 .

У зв`язку з цим, посилання суду у вироку на те, що показання названих у ньому свідків, так само як і протоколи огляду місця пригоди, транспортного засобу, схеми та фототаблиці до них, спростовують показання обвинуваченого в тій частині, в якій суд визнав їх неправдивими, слід визнати безпідставними та такими, що не ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах справи, оскільки зазначені висновки суду фактично не були підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Більш того, надаючи оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_8 та визнаючи їх в одній частині неправдивими та такими, що свідчать про намагання обвинуваченого ввести суд в оману та уникнути відповідальності за вчинене, а в іншій правдивими та такими, що відповідають дійсним встановленим обставинам справи, оскільки вони підтверджуються сукупністю всіх наведених у вироку доказів, суд першої інстанції припустися висновків, які містять істотні суперечності, оскільки в своїх показаннях обвинувачений повністю заперечував свою причетність до вчинення інкримінованого йому злочину, а ті показання щодо обставин, які суд визнав правдивими фактично спростовують його ж висновки про те, що вина ОСОБА_8 підтверджена сукупністю наведених у вироку доказів.

По-друге, відеозапис на СD-R диску (т. 3 а.с. 74) та протокол перегляду відеозапису від 11.09.2013 р. з таблицею скріншотів до нього (т. 3 а.с. 159 - 165), якими зафіксовано рух вантажного автомобіля та події довкола нього на тому ж місці, де було кінцеве положення ОСОБА_12 в крайній правій смузі проїзної частини проспекту Оболонського по ходу руху зі сторони станції метро «Героїв Дніпра» в напрямку станції метро «Мінська», напроти будинку № 43 по пр. Оболонському в м. Києві, так само як і висновок експерта № 185 2013/о-475ат від 13.03.2014 р. з ілюстрованою таблицею (т. 4 а.с. 38-53), згідно якого існує можливість переїзду ОСОБА_12 задніми основними колесами автомобіля марки «Mercedes-Benz2540L», д.н.з. НОМЕР_1 не можуть бути визнані доказами, які безспірно підтверджують вину ОСОБА_8 , оскільки, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі, вказаний вище відеозапис не може бути визнано допустимим доказом, через те, що його не було отримано в порядку, передбаченому КПК України та не визнано у встановленому порядку речовим доказом по справі.

Що ж стосується висновку експерта, яким не виключається можливість переїзду ОСОБА_12 задніми основними колесами автомобіля марки «Mercedes-Benz 2540L», д.н.з. НОМЕР_1 , то сам по собі такий висновок не може бути покладений в основу обвинувального вироку, оскільки він носить характер припущення та не підтверджується іншими доказами, які б не викликали сумнівів у своїй достовірності.

По-третє, незважаючи на те, що висновок експерта № 138/ат від 20.03.2014 року (т. 4 а.с. 62 - 66) про те, що в діях водія ОСОБА_8 вбачаються невідповідності вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору є причиною даної дорожньо-транспортної пригоди, обґрунтовано визнано допустимим доказом, який отримано в порядку, встановленому КПК України, його не може бути визнано належним доказом, який прямо чи непрямо підтверджує існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у порушенні Правил дорожнього руху взагалі та п. 10.1 зокрема, оскільки сам по собі цей доказ не має наперед встановленої сили, а обставини дорожньо-транспортної пригоди, на яких ґрунтується цей висновок, зокрема щодо механізму наїзду на потерпілого, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі, встановлені органами досудового розслідування та судом лише на припущеннях, а не на об`єктивних доказах, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.

Крім того, надаючи оцінку цьому доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд першої інстанції залишив поза увагою обставини, які могли істотно вплинути на його висновки, а саме: чи являвся ОСОБА_12 учасником дорожнього руху, зокрема пішоходом; чи існувала небезпека для руху автомобіля ОСОБА_8 перед його початком, враховуючи ту обставину, що, згідно Правил дорожнього руху, під небезпекою для руху розуміється зміна дорожньої обстановки, у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її, в той час як потерпілий, згідно вироку суду, до початку руху вже лежав під колесами автомобіля, тим більше під задніми, а не передніми; яким чином, перед початком руху, водій ОСОБА_8 повинен був переконатися у безпечності своїх дій та в тому, що він не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, якщо, за встановлених судом обставин, лежача під колесами особа фактично не являлась учасником дорожнього руху.
По-четверте, навіть якщо припустити, що наїзд на ОСОБА_12 скоїв саме ОСОБА_8 за встановлених та наведених у вироку обставин, це ще не означає, що в його діях наявний склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з огляду на таке.

Диспозиції сформульовані у відповідних частинах ст. 286 КК України, в тому числі ч. 2 цієї статті, за своїм змістом є банкетними. У зв`язку з чим, під час розгляду справ про злочин, відповідальність за який встановлено цією статтею, суд повинен ретельно з`ясувати та зазначити у вироку, в чому саме полягали порушення правил безпеки дорожнього руху; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 , крім п. 2.3 Правил дорожнього руху, яка є загальною нормою для всіх водіїв, інкримінується також порушення п. 10.1 цих Правил, яким зокрема передбачено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Відповідно до термінології, яка використовується у наведених вище Правилах, учасником дорожнього руху визнається особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій або пасажир. Відповідно пішоходом є особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу, а водієм - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія. До пішоходів прирівнюються також особи, які рухаються в інвалідних колясках без двигуна, ведуть велосипед, мопед, мотоцикл, везуть санки, візок, дитячу чи інвалідну коляску.

Враховуючи вищенаведене, а також ту обставину, що перед початком руху автомобіля марки «Mercedes-Benz 2540L», д.н.з. НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_8 , гр. ОСОБА_12 , як прямо зазначено у вироку, в цей час лежав під вказаним вантажним автомобілем, останнього не можна визнати учасником дорожнього руху, зокрема як пішохода, оскільки судом не встановлено, що до моменту наїзду він рухався по проїзній частині або перетинав її, так само як не встановлено яким чином він опинився під зазначеним вище автомобілем і чи міг він взагалі зробити це самостійно, враховуючи той факт, що при судово-токсикологічному дослідженні крові та сечі трупа невстановленої особи, якою після впізнання виявився гр. ОСОБА_12 , було виявлено етиловий спирт в концентрації відповідно 5.22 і 5.31 проміле, що за життя могло відповідати важкому стану алкогольного сп`яніння.

У зв`язку з цим, викликає сумніви не тільки той факт, що дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_8 , якщо вона дійсно мала місце, стала наслідком порушення ним п. 10.1 Правил дорожнього руху, а й той факт, що між цим порушенням та суспільно небезпечними наслідками у вигляді смерті потерпілого існує прямий причинний зв`язок. Тим більше за тих умов, що судом першої інстанції не було встановлено, а ні самого механізму наїзду на потерпілого, а ні того, за яких обставин він опинився під колесами вантажного автомобіля перед тим, як той почав рухатись.

Ці та інші обставини, на які колегія суддів звернула увагу у своїй ухвалі, не дозволяли суду першої інстанції ухвалити оскаржуване судове рішення, оскільки, як прямо передбачено ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, постановляючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції не тільки допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження, яка, відповідно до вимог ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а й залишив поза увагою вимоги ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. І що усі сумніви щодо доведеності вини особи, в даному випадку ОСОБА_8 , повинні тлумачитись на його користь.

Таким чином, переглядаючи судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів встановила не тільки наявність підстав для скасування судового рішення щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , а й відсутність достатніх доказів для доведення в суді його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та вичерпаність можливості їх отримати, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, є підставою для закриття кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 417 КПК України, встановивши обставини, передбачені ст. 214 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

За таких обставин, за наслідками розгляду апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року щодо ОСОБА_8 , колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу захисника задовольнити; вирок суду щодо ОСОБА_8 скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 в суді та вичерпанням можливостей їх отримання.
Враховуючи те, що вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 - закриттю, колегія суддів вважає за необхідне також прийняти рішення про залишення без розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_8 та ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна», відповідно до вимог, передбачених ч. 3 ст. 129 КПК України, а також вирішити питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 284, 376, 404, 405, 407, 409, 417, 418 та 419 КПК України, колегія суддів Апеляційного суду м. Києва, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року щодо ОСОБА_8 , яким останнього визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України скасувати, а кримінальне провадження щодо нього - закрити, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 в суді та вичерпанням можливостей їх отримання.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 до ОСОБА_8 та ПАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» - залишити без розгляду.

Процесуальні витрати, пов`язані з проведенням автотехнічної експертизи, в сумі 737 грн. 88 коп. віднести на рахунок держави.

Речові докази, за виключенням одягу та взуття, які підлягають знищенню та автомобіля «Mercedes-Benz 2540L», д.н.з. НОМЕР_1 , який, разом зі свідоцтвом про реєстрацію даного автомобіля та ключами від замка запалювання, підлягає поверненню власнику, зберігати разом з матеріалами кримінального провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/818/2017

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_18

Доповідач - суддя ОСОБА_1