Ухвала
іменем україни

11 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні в межах кримінального провадження № 0001128 касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 липня 2016 року
в с т а н о в и л а:

За вказаним вироком, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 70 годин.
На підставі ч. 5 ст. 74 цього Кодексу ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності притягнення його до кримінальної відповідальності.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн.
Вирішено питання про речові докази.

За вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

28 березня 2014 року близько 14.00 год. у приміщенні бухгалтерії гаражно-будівельного кооперативу «Індустріальний» на просп. Московському, 271/1 у м. Харкові ОСОБА_7 вчинив сварку з головою кооперативу ОСОБА_8 стосовно даних, внесених останнім до бланку направлення ОСОБА_7 на медичну комісію. ОСОБА_8 з метою припинення конфлікту вийшов на вулицю, де стояв його автомобіль марки «Мерседес-Бенц Віто» (державний номерний знак НОМЕР_1 ). У цей час у ОСОБА_7 виник неправомірний намір завдати ОСОБА_8 тілесних ушкоджень. Для цього він наздогнав останнього і в момент коли той сідав у свій автомобіль, ударив передніми лівими дверима по лівій нозі потерпілого, чим заподіяв ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, про що наводить відповідні доводи. Зокрема, скаржник стверджує: слідчий та суд порушили його право на захист, оскільки не призначили захисника, маючи дані, що він переніс закриту черепно-мозкову травму; при складанні висновку судово-медичної експертизи не були враховані наявні раніше хвороби потерпілого; в обвинувальному акті неправильно вказано про відсутність речових доказів; не з`ясовано марки автомобіля, належного ОСОБА_8 ; свідок ОСОБА_9 не міг бачити, як він ударив по дверях автомобіля; в обвинувальному акті не зазначено про те, що тілесні ушкодження завдано потерпілому передніми лівими дверями автомобіля, тобто суд у вироку вказав формулювання обвинувачення у більшому обсязі, ніж його було викладено в обвинувальному акті прокурором; апеляційний суд не дав відповідей на всі доводи скаржника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, місцевий суд зробив на підставі доказів, належно досліджених у встановленому законом порядку, і згідно зі статтями 370, 374 КПК у вироку навів докладні мотиви прийнятого рішення.

Так, цей суд обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку такі належні й допустимі докази, як: показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (згідно з якими між потерпілим та ОСОБА_7 відбувався конфлікт: засуджений поводився агресивно і нецензурно ображав ОСОБА_8 ; коли останній сідав до свого автомобіля, підбіг ОСОБА_7 і зі злістю навмисно вдарив (сильно штовхнув) дверями автомобіля по лівій нозі ОСОБА_8 ; засудженого від подальших дій утримав батько), судово-медичного експерта ОСОБА_11 , а також висновки судово-медичних експертиз стосовно ступеня тяжкості отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, механізму (способу) їх утворення, який не суперечить показанням останнього під час слідчого експерименту, та дані, отримані під час цієї слідчої дії.

Враховано місцевим судом і те, що фактично ОСОБА_7 не заперечував фактичних обставин конфлікту з ОСОБА_8 й того, що він, побачивши як потерпілий сідає в автомобіль і намагається закрити його двері, повернувся до автівки і не умисно, а випадково зачепив ліві двері плечем, після чого ОСОБА_8 став кричати, що йому боляче, і викликав міліцію.

Сукупність вищевказаних доказів, які узгоджуються між собою і доповнюють один одного, дозволили місцевому суду дійти обґрунтованого висновку про доведеність вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, адже його дії стосовно заподіяння потерпілому легких тілесних ушкоджень були умисними.

Перевіряючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою засудженого, апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК, оскільки зазначив переконливі підстави, на яких цю скаргу визнано необгрунтованою.

Зокрема, цей суд зазначив, що немає підстав вважати три проведені у провадженні судово-медичні експертизи необ`єктивними, неправильними, неповними та суперечливими. При цьому суд правильно вказав на те, що їх висновки було підтверджено і роз`яснено судово-медичним експертом у порядку ст. 356 КПК. Висновками цих експертиз та показаннями судово-медичного експерта фактично спростовано доводи засудженого про те, що не було враховано наявності у потерпілого хвороб, які ззовні можуть мати вигляд сінців.

Перевірив апеляційний суд і доводи про те, що показаннями свідка ОСОБА_9 начебто не підтверджується винуватість ОСОБА_7 . Спростовуючи цей довід, суд указав на те, що за показаннями згаданого свідка, даними в суді першої інстанції, дії засудженого при штовханні дверей автомобіля були направлені саме на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

Відкинув суд також довід про непроведення криміналістичної експертизи автомобіля та одягу потерпілого, оскільки останній та сам засуджений не оспорювали того факту, що саме за допомогою дверей автомобіля ОСОБА_8 було заподіяно тілесних ушкоджень.

Крім того, про умисність дій засудженого свідчить його активна агресивна поведінка стосовно потерпілого, якого він переслідував від кабінета до стоянки автомобіля, де їх було припинено лише завдяки батьку ОСОБА_7 .

Колегія суддів не вбачає порушень вимог ст. 374 КПК при ухваленні місцевим судом вироку (вихід за межі обвинувачення чи збільшення його обсягу), які би могли бути підставами для зміни чи скасування судових рішень. Цей суд правильно встановив марку автомобіля та двері, якими засуджений заподіяв потерпілому тілесних ушкоджень.

Вказівка в обвинувальному акті про відсутність речових доказів у провадженні жодним чином не впливає на законність та обґрунтованість вироку.

Таким чином, на думку колегії суддів, суди правильно застосували норми кримінального процесуального та кримінального законів, а призначене покарання відповідає положенням ст. 65 КК.

Що стосується доводів ОСОБА_7 про порушення його права на захист (непризначення захисника) під час досудового слідства у зв`язку з наявною в нього закритою черепно-мозковою травмою, то вони не можуть бути підставою для визнання судових рішень незаконними, адже у провадженні не було встановлено наявності у нього психічних вад, унаслідок яких він був не здатен повною мірою реалізувати свої права. До того ж він сам на це не посилається. Від психічних захворювань він не лікувався і не перебував на диспансерному обліку з цього приводу. А отже, порушень положень ст. 52 КПК у кримінальному провадженні немає.

Коли засуджений забажав, захисник представляв його інтереси в апеляційному та касаційному судах.

Колегія суддів також відзначає, що обвинувальний вирок обґрунтовано не показаннями ОСОБА_7 (який своєї вини жодного разу не визнавав), а доказами, які було зібрано й досліджено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Таким чином, касаційну скаргу не може бути задоволено.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судовустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а його касаційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3