Ухвала
іменем україни
01 листопада 2016 року м. Київ

Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складіколегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000704, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2ст. 286КК,

установив:

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати вирок апеляційного суду. Зазначає, що засуджений визнав свою вину, щиро розкаявся, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, що, на думку ОСОБА_7 , дає підстави для звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Вважає, що вирок суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 420 КПК.

За вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 рокита покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Апеляційний суд Дніпропетровської області, задовольнивши скаргу прокурора та частково задовольнивши скаргу потерпілого, 10 листопада 2015 року скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і постановив свій, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. У решті вирок суду першої інстанції залишив без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 27 вересня 2014 року близько 02.00 год., керуючи автомобілем GELLY MK 1.5 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по проїзній частині вул. Жовтневої в смт Софіївка Софіївського району Дніпропетровської області, усупереч вимогам пунктів 1.5, 2.3 «б», 10.1 Правил дорожнього руху, виїхавши на зустрічну смугу руху, допустив зіткнення з мотоциклом «ІЖ-Юпітер 5» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_8 . В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який вважав, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги немає з огляду на нижченаведене.

Подія кримінального правопорушення у виді злочину, доведеність винуватості ОСОБА_6 в його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 286 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК колегією суддів не перевірялись, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувалися.

Згідно зі ст. 65 КК при призначенні покарання суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, апеляційний суд керувався саме вказаними вимогами кримінального закону та правовою позицією Верховного Суду України.
Так, ухвалюючи свій вирок у частині призначення засудженому покарання, суд апеляційної інстанції врахувавступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого й усі інші обставини, які мають правове значення, і дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК, що призвело до м`якості заходу примусу, незабезпечення досягнення його мети.
Зокрема, обираючи розмір покарання, апеляційний суд зважив на те, що засуджений позитивно характеризується, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працевлаштований, щиро розкаявся та має на утриманні двох неповнолітніх дітей (указану обставину відповідно до ст. 66 КК визнано такою, що пом`якшує покарання). Тому, врахувавши відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК, у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Водночас, обираючи вид заходу примусу, апеляційний суд послався на те, що лише позитивні дані про особу винуватого не дають підстав вважати можливим його виправлення без відбування основного покарання з випробуванням, оскільки він вчинив діяння, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких. Крім того, в результаті ДТП потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження. Разом із цим, суд зважив на думку самого потерпілого, який наполягав на призначенні засудженому суворого покарання.
Таким чином, апеляційний суд дотримався приписів статей 50, 65 КК. Призначене засудженому покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Правових підставвважати це покарання явно несправедливим через суворість, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.
Висновки апеляційного суду належним чином мотивовано. Вирок відповідає вимогам ст. 420 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку, при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Відтак, касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:

Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3