Справа № 314/108/16-к
Провадження № 1-в/314/93/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 лютого 2016 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю прокурора: ОСОБА_2 ,

представника адміністрації колонії: ОСОБА_3 ,

засудженого: ОСОБА_4 ,

секретаря: ОСОБА_5 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення,

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 101), надійшло клопотання про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

Засуджений ОСОБА_4 у судовому засіданні своє клопотання підтримав, просив його задовольнити, пояснив, що зробив для себе належні висновки, у скоєному злочині вину визнає частково, розкаюється, під час відбування покарання був працевлаштований, має заохочення, чим заслужив на умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

У судовому засіданні представник адміністрації колонії суду пояснив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 06 березня 2007 року Люботинським міським судом Харківської області за ч. 4 ст. 152, ч. 2 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до 12 років позбавлення волі. В установах виконання покарань знаходиться з 25 серпня 2006 року. Під час утримання у Харківському слідчому ізоляторі УДПтС України в Харківській області з 05 вересня 2006 року характеризувався посередньо, вимоги режиму тримання не порушував, заохочень та стягнень не мав. Рішенням Регіональної комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб засуджених до позбавлення волі в Харківській області (протокол № 12 від 22 березня 2007 року), відповідно до ст. 86 КК України ОСОБА_4 визначена виправна колонія максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у звичайних жилих приміщеннях. З 17 серпня 2007 року відбував покарання у Слов`яносербській виправній колонії УДПтС України (№ 60), під час відбування покарання характеризувався негативно, вимоги режиму відбування покарання порушував, за що дванадцять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи, з них п`ять разів поміщувався до ДІЗО. Допущені ОСОБА_4 правопорушення виражались у систематичному порушенні розпорядку дня установи (не прибував та спізнювався на перевірку засуджених, спав у невстановлений час), висловлюванні нецензурною лайкою на адресу персоналу установи, зберіганні та користуванні забороненими предметами, використанні не за призначенням обладнання установи на виробництві, перешкоджанні обшуку та огляду, не виконанні законних вимог адміністрації установи (змінити спальне місце), та скоєнні акту членоушкодження, з метою тиску на адміністрацію установи, дисциплінарні стягнення погашені у встановленому законом порядку. За сумлінну поведінку та ставлення до праці один раз заохочувався правами начальника установи. З 29 червня 2010 року ОСОБА_4 поставлений на профілактичний облік, як засуджений схильний до суїциду. Під час відбування покарання у Ладижинській виправній колонії УДПтС України у Вінницькій області (№ 39) з 14 грудня 2011 року характеризувався посередньо, режим відбування покарання порушував, за що дев`ять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника відділення СПС та правами начальника установи, з них три рази поміщувався до ДІЗО та один раз переводився до приміщення камерного типу. Допущені ОСОБА_4 правопорушення виражались у систематичному порушенні розпорядку дня установи (спав у невстановлений час), висловлюванні нецензурною лайкою на адресу персоналу установи, зберіганні та користуванні забороненими предметами, перешкоджанні обшуку та огляду, не виконанні законних вимог адміністрації установи, та скоєнні акту членоушкодження, з метою тиску на адміністрацію установи, дисциплінарні стягнення погашені у встановленому законом порядку. За сумлінну поведінку та ставлення до праці два рази заохочувався правами начальника відділення СПС. Рішенням Регіональної комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб засуджених до позбавлення волі у Вінницькій області (протокол № 3 від 03 березня 2015 року) вирішено погодитись з рішенням комісії Ладижинської виправної колонії УДПтС України у Вінницькій області (№ 39), щодо переведення засудженого ОСОБА_4 із звичайних житлових приміщень колонії максимального рівня безпеки до колонії середнього рівня безпеки для осіб, які раніше відбували покарання у місцях позбавлення волі, як особу, що стає на шлях виправлення. З 26 травня 2015 року відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 101). За час відбування покарання характеризується посередньо, вимоги режиму відбування покарання не порушує, стягнень та заохочень не має. На виробництві установи не працевлаштований так, як перебуває на дільниці КДіР. До роботи з благоустрою місць позбавлення волі та поліпшення житлово-побутових умов засуджених, згідно ч. 5 ст. 118 КВК України, без оплати праці, не залучався. Відповідно до ст. 123 КВК України, приймає участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених «Професія», «Правова просвіта» та «Творчість». Спостережною комісією установи розглядались матеріали щодо можливості застосування пільг до засудженого ОСОБА_4 , на вирішення ставилось питання про можливість застосування умовно-дострокового звільнення, відповідно до ст. 81 КК України, протокол № 29 від 02 листопада 2015 року, висновок відмовлено. Враховуючи викладене адміністрація колонії вважає, що ОСОБА_4 не довів своє виправлення, тому відносно нього не доцільно застосовувати ст. 81 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, зазначив, що засуджений ОСОБА_4 згідно наданої адміністрацією колонії характеристики має три заохочення та двадцять одне дисциплінарне стягнення, на виробництві установи був працевлаштований лише у серпні та листопаді 2015 року, у 2016 році працевлаштований не був, до роботи з благоустрою місць позбавлення волі, згідно ч. 5 ст. 118 КВК України, не залучався, на шлях виправлення не став, відповідних висновків для себе не зробив.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши матеріали особової справи, вислухавши засудженого ОСОБА_4 , представника адміністрації колонії, думку прокурора, суд вважає, що у клопотанні слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Суд звертає увагу на те, що під виправленням розуміється процес позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а ще краще, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливо лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Одним з найважливіших засобів виправлення засуджених виступає суспільно корисна праця. Залучення до праці спрямоване, насамперед, на приучення засуджених ставитися до праці, як до позитивної та необхідної складової їх життя, у тому числі й подальшого життя на волі. Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка - це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намагання своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів подання встановлено, що засуджений ОСОБА_4 під час знаходження у Харківському слідчому ізоляторі УДПтС України в Харківській області з 05 вересня 2006 року характеризувався посередньо, вимоги режиму тримання не порушував, заохочень та стягнень не мав. Рішенням Регіональної комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі в Харківській області (протокол № 12 від 22 березня 2007 року), відповідно до ст. 86 КК України ОСОБА_4 визначена виправна колонія максимального рівня безпеки з відбуванням покарання у звичайних жилих приміщеннях. З 17 серпня 2007 року відбував покарання у Слов`яносербській виправній колонії УДПтС України (№ 60), під час відбування покарання характеризувався негативно, вимоги режиму відбування покарання порушував, за що дванадцять разів притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи, у тому числі з них п`ять разів поміщувався до ДІЗО. Допущені ОСОБА_4 правопорушення виражались у систематичному порушенні розпорядку дня установи (не прибував та спізнювався на перевірку засуджених, спав у невстановлений час), висловлюванні нецензурною лайкою на адресу персоналу установи, зберіганні та користуванні забороненими предметами, використанні не за призначенням обладнання установи на виробництві, перешкоджанні обшуку та огляду, не виконанні законних вимог адміністрації установи (змінити спальне місце), та скоєнні акту членоушкодження, з метою тиску на адміністрацію установи, дисциплінарні стягнення погашені у встановленому законом порядку. За сумлінну поведінку та ставлення до праці один раз заохочувався правами начальника установи. З 29 червня 2010 року ОСОБА_4 поставлений на профілактичний облік, як засуджений схильний до суїциду. Під час відбування покарання у Ладижинській виправній колонії УДПтС України у Вінницькій області (№ 39) з 14 грудня 2011 року характеризувався посередньо, режим відбування покарання порушував, за що 9 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника відділення СПС та правами начальника установи, у тому числі з них три рази поміщувався до ДІЗО та один раз переводився до приміщення камерного типу. Допущені ОСОБА_4 правопорушення виражались у систематичному порушенні розпорядку дня установи (спав у невстановлений час), висловлюванні нецензурною лайкою на адресу персоналу установи, зберіганні та користуванні забороненими предметами, перешкоджанні обшуку та огляду, не виконанні законних вимог адміністрації установи, та скоєнні акту членоушкодження, з метою тиску на адміністрацію установи, дисциплінарні стягнення погашені у встановленому законом порядку. За сумлінну поведінку та ставлення до праці два рази заохочувався правами начальника відділення СПС. Рішенням Регіональної комісії з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб засуджених до позбавлення волі у Вінницькій області (протокол № 3 від 03 березня 2015 року) вирішено погодитись з рішенням комісії Ладижинської виправної колонії УДПтС України у Вінницькій області (№ 39), щодо переведення засудженого ОСОБА_4 із звичайних житлових приміщень колонії максимального рівня безпеки до колонії середнього рівня безпеки для осіб, які раніше відбували покарання у місцях позбавлення волі, як особу, що стає на шлях виправлення.

З 26 травня 2015 року засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 101), є працездатним, проте був працевлаштований лише протягом серпня та листопада 2015 року, в інший час працевлаштований не був, що об`єктивно підтверджено довідками про працевлаштування засудженого та нарахування йому заробітної плати. До роботи з благоустрою місць позбавлення волі, згідно ч. 5 ст. 118 КВК України, не залучався.

Формально ОСОБА_4 дотримувався норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, так за сумлінну поведінку та ставлення до праці засуджений ОСОБА_4 три рази заохочувався правами начальника установи та правами начальника відділення СПС. Однак наявність заохочень само по собі ще не свідчить про виправлення засудженого та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України, оскільки поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною, про що свідчить двадцять одне дисциплінарне стягнення, накладене правами начальника відділення СПС та правами начальника установи, які зняті та погашені у встановленому законом порядку.

Таким чином, поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не дає підстав вважати, що ОСОБА_4 довів своє виправлення та перевиховання.

На цьому фоні сумнівним та передчасним виглядають твердження засудженого про те, що він сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення, а його відношення до праці протягом певного періоду часу пояснюється не намаганням спокутувати свою вину у скоєному, а лише наполегливим намаганням будь-яким засобом вийти з місць позбавлення волі, будучи щиросердно впевненим, що його участь у будь-якій праці безперечно повинна потягнути за собою його умовно-дострокове звільнення.

Також, суд враховує тяжкість вчиненого злочину, так ОСОБА_4 був засуджений та відбуває покарання за вчинення злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, а саме злочин, передбачений ч. 4 ст. 152 КК України, зґвалтування малолітньої, а також за вчинення злочину проти власності, а саме злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, грабіж вчинений повторно, при цьому свою вину під час судового розгляду справи засуджений визнав частково, а саме не визнав факт зґвалтування малолітньої, такої ж позиції засуджений дотримувався і при розгляді подання.

Зважаючи на тяжкість вчинених злочинів, позицію засудженого щодо невизнання своєї провини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, отже, відсутність щирого каяття та усвідомлення вчиненого діяння, на думку суду, відбута ОСОБА_4 на теперішній час частина покарання є недостатньою для його виправлення та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

При вивчених обставинах на теперішній час суд не знаходить досить підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_4 , оскільки він до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

Керуючись ст. 81 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення відмовити у повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1

02.02.2016
02.02.2016

10.02.2016