Провадження № 1-кс/760/8876/16
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2016 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність органу досудового розслідування, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник в порядку ст.303 КПК України звернувся зі скаргою на бездіяльність Національного антикорупційного бюро України, яка полягає у невнесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, що, на його думку, містилися в його депутатському зверненні №102/2845 від 08.06.2016 року. В обґрунтування скарги посилався на те, що в порушення вимог ст. 214 КПК України відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань не внесені, тому просив зобов`язати відповідальних осіб НАБУ внести відповідні відомості про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за його зверненням №102/2845 від 08.06.2016 року та розпочати досудове розслідування.

В судове засідання заявник не з`явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд заяви.

Представник НАБУ в судове засідання надав письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні скарги у зв`язку з її необґрунтованістю та безпідставністю.

Вивчивши матеріали скарги, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність, зокрема, слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Так, судовим розглядом встановлено, що 13.06.2016 року до НАБУ надійшло депутатське звернення народного депутата України ОСОБА_3 за №102/2845 від 08.06.2016 року стосовно протиправної, на його думку, бездіяльності генерального директора Концерну РРТ ОСОБА_4 щодо невжиття заходів по відшкодуванню з винних осіб матеріальної шкоди, завданої Концерну РРТ внаслідок прийняття незаконних наказів про звільнення окремих працівників.

У вказаному депутатському зверненні зазначалося, що ОСОБА_4 , як службовою особою Концерну РРТ, в порушення приписів ст. 134 КЗпП України, не вживаються заходи щодо відшкодування з винних осіб збитків, завданих Концерну РРТ внаслідок незаконного звільнення окремих працівників підприємства, що встановлено судовими рішеннями по справах №761/38566/14-ц, №369/13282/14-ц, №369/8446/15-ц, №761/38682/14-ц, №759/21555/14-ц, №359/12602/14-ц, №760/15431/14-ц, №760/23883/14-ц, №761/9851/15-ц. За результатами розгляду вказаних справ відповідних працівників поновлено на роботі та стягнуто з Концерну РРТ грошові кошти на загальну суму 711 194,24 грн. в якості компенсації за вимушений прогул.

Вищевказана бездіяльність генерального директора Концерну РРТ ОСОБА_4 містить, на думку ОСОБА_3 , ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Зі змісту зазначених трудових правовідносин випливає, що відповідальність за незаконне звільнення працівника несе посадова особа роботодавця, яка прийняла рішення про звільнення та у відповідних діях якої наявна вина.

У наведених вище випадках рішення про звільнення працівників приймали (у формі наказів) керівники Концерну РРТ ОСОБА_5 (генеральний директор Концерну РРТ у період з 19.05.2014 року по 10.03.2015 року) та ОСОБА_4 (в.о. генерального директора Концерну РРТ у період з 11.03.2015 року по 25.08.2015 року, генеральний директор Концерну РРТ у період з 26.08.2015 року по сьогоднішній день).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 136 КЗпП України покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, а керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду.

При цьому, ч. 4 даної статті прямо вказує, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу.

Тобто, відповідно до наведених вище положень закону, питання вжиття заходів щодо відшкодування юридичній особі шкоди, завданої діями чи бездіяльністю її керівників (їх заступників), належить до компетенції органу, уповноваженого на здійснення управлінських функцій щодо Концерну РРТ, який відповідно до загальних положень Статуту як юридична особа є державним об`єднанням підприємств, створеним наказом Державного комітету України по зв`язку №102 від 04.10.1991 року, яке засноване на державній власності і належить до сфери управління Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.

Таким чином, у розумінні ст. 136 КЗпПУ саме Адміністрація Держспецзв`язку є вищестоящим в порядку підлеглості органом по відношенню до генерального директора Концерну РРТ.

З огляду на викладене, у вищевказаній бездіяльності генерального директора Концерну РРТ ОСОБА_4 відсутні ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, оскільки прийняття рішень про відшкодування шкоди, завданої Концерну РРТ незаконними діями (бездіяльністю) керівників даного суб`єкту господарювання, не належить до його повноважень (як службової особи Концерну РРТ), а є виключною компетенцією Адміністрації Держспецзв`язку.

Відповідно до ст. 214 КПК України слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Вказані положення перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Також згідно з п.2.1 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 139 від 06.04.2016 року, до Реєстру підлягають внесенню відомості, які характеризують кримінальне правопорушення, тобто, при внесенні до Реєстру фабули кримінального правопорушення в обов`язковому порядку відображається дата, час, адреса, місце, спосіб, знаряддя, засоби та інші особливості вчинення кримінального правопорушення, розмір збитків, прізвище фізичної особи (осіб) або дані про юридичну особу (осіб), які є потерпілими, дані про осіб, які вчинили кримінальні правопорушення, інші необхідні відомості.

Отже, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Зазначені положення законодавства у взаємозв`язку свідчать про те, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви та повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні об`єктивні дані, які дійсно свідчать про ознаки конкретного кримінального правопорушення, реальність конкретної події злочину. Якщо таких даних у заявах чи повідомленнях немає, то вони не можуть бути вважатись такими, що мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

Аналізуючи викладене, слідчий суддя приходить висновку про обов`язок внесення до ЄРДР лише тих відомостей про кримінальне правопорушення, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, тобто саме ті фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення та мають бути критерієм внесення його до ЄРДР.

У свою чергу, депутатське звернення народного депутата України ОСОБА_3 за №102/2845 від 08.06.2016 року не містить достатніх об`єктивних даних, які б свідчили про наявність у бездіяльності генерального директора Концерну РРТ ОСОБА_4 ознак конкретного кримінального правопорушення, а тому відповідні відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідне роз`яснення було своєчасно направлене листом №02-206/20470 від 23.06.2016 року.

Таким чином, вивчивши подану заявником заяву про злочин, вважаю, що вона не містить об`єктивних ознак, що вказують на склад кримінального правопорушення та вчинення посадовою особою суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, а тому відсутні підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань по поданій заяві.

Згідно зі ст. 307 КПК України слідчий суддя при розгляді скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може постановити ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

За таких обставин, зважаючи на те, що скарга є необґрунтованою, слідчий суддя не вбачає підстав для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 214, 303, 304, 307, 309, 369-372, 395 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність органу досудового розслідування відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1