Ухвала іменем україни

28 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000170 за касаційною скаргою першого заступника прокурора Чернігівської області на вирок Семенівського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 14 січня 2016 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , такого, що в силу ст. 89 КК України не судимий,

в с т а н о в и л а:

вироком Семенівського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2015 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання строком 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком 1 рік, покладено обов`язок не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання, роботи, навчання.
Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 14 січня 2016 року вирок районного суду залишено без зміни.

Постановлено в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України у мотивувальній частині вироку Семенівського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2015 року слова «13.06.2015 р. близько 22 години» замінити на слова «в ніч на 13.06.2015 року».

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування вироку та ухвали суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам з точки зору їх допустимості, що свідчить про необґрунтованість судового рішення. Апеляційний суд всупереч вимогам ст. 419 КПК України відмовляючи у задоволенні скарги не зазначив підстав, з яких визнав її необґрунтованою. Не досліджуючи безпосередньо докази, без наведення в ухвалі суду відповідних мотивів, апеляційний суд прийняв рішення про зміну часу вчинення засудженим кримінального правопорушення, чим порушив право його на захист, вийшов за межі вимог апеляційної скарги та погіршив становище останнього.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_6 з метою викрадення чужого майна 13.06.2015 близько 22 год. 00 хвл. через паркан таємно проник на територію домогосподарства ОСОБА_7 по АДРЕСА_2 , звідки викрав двох кролиць, загальна вартість котрих становить 500 грн.
17 червня 2015 року, близько 22 год. 00 хвл. засуджений в стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, проник до гаражу ОСОБА_8 , звідки таємно викрав майно на загальну суму 6015 грн.
Заслухавши доповідь судді, прокурора який частково підтримав доводи касаційної скарги, та вважав, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, перевіривши матеріали справи та обговоривши зміст касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.
Апеляційний розгляд, згідно з ч. 1 ст. 405 КПК України, здійснюється відповідно до правил судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК України.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнаними доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Наведених вимог закону суд апеляційної інстанції не дотримався.

Зокрема, відповідно до ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку належить зазначати формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Як убачається зі змісту обвинувального акту (т. 1, а.с. 28) досудовим слідством сформульовано ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 185 КК України, згідно якого, обвинувачений 13 червня 2015 року близько 22 год. 00 хвл. проник до господарської будівлі ОСОБА_7 де вчинив таємне викрадення майна.
Наведені обставини обвинувачення було досліджено та перевірено судом першої інстанції, який в мотивувальній частині ухваленого вироку визнав їх доведеними.
Перевіряючи вирок суду за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 суд апеляційної інстанції у своєму рішенні встановив, що обставини злочину, які визнав суд першої інстанції доведеними за епізодом крадіжки із господарства ОСОБА_7 , відповідають фактичним обставинам справи, та ґрунтуються на досліджених у судовому засіданні доказах.
Одночасно, апеляційним судом визнано обґрунтованим посилання в апеляційній скарзі на те, що відомості з обвинувального акту містять розбіжності з показаннями потерпілого ОСОБА_7 та даними його заяви щодо дати вчинення крадіжки.
У зв`язку із останнім, колегія суддів апеляційного суду в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України змінила в мотивувальній частині вироку слова «13.06.2015 р. близько 22 години на «в ніч на 13.06.2015 року».
Таким чином висновки судів щодо встановлених фактичних обставин справи, а саме, часу вчинення кримінального правопорушення, суттєво різняться.

Підтвердження чи спростування такої обставини, як часу вчинення кримінального правопорушення, є суттєвим, оскільки це впливає на формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним.
Тому, у разі незгоди апеляційного суду з висновком суду першої інстанції щодо обставин справи та встановленням нових фактичних обставин, суду апеляційної інстанції у рішенні належить зазначати, які саме нові обставини ним встановлено.
На наведене звертає увагу постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» від 15 травня 2006 року № 1. Пленум у названій постанові зазначив, що виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не вправі дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо їх не було досліджено під час апеляційного розгляду справи.
Виходячи зі змісту ч. 3 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального правопорушення, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Зазначеною правовою нормою регламентовано порядок дій суду апеляційної інстанції за наявності клопотань учасників судового провадження.
Поряд із цим, згідно з п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК України безпосередність дослідження доказів належить до загальних засад кримінального провадження.
Такі засади є нормами вищого ступеня нормативності і згідно з ч. 6 ст. 9 КПК України підлягають застосуванню, зокрема, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження.
Враховуючи викладене, відсутність клопотань сторін про повторне дослідження доказів не позбавляє суд апеляційної інстанції права вчиняти такі дії з власної ініціативи за наявності достатніх підстав вважати, що обставини, які можуть підтверджуватися чи спростовуватися відповідними доказами, встановлені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
Таким чином, на порушення вимог ст.ст. 84, 94, 404 КПК України суд апеляційної інстанції вдався до іншої оцінки доказів, яку провів без їх безпосереднього дослідження, прийшов до передчасного висновку про встановлення нових фактичних обставин, чим допустив суперечності в своїх висновках у постановленій ухвалі.

Окрім того, оскільки прокурором не змінювалося обвинувачення, змінюючи час вчинення засудженим кримінального правопорушення, який визнано доведеним в суді першої інстанції, апеляційний суд порушив право на захист ОСОБА_6 , вийшов за межі вимог апеляційної скарги та погіршив становище засудженого.

Оскільки суд касаційної інстанції відповідно до своїх повноважень і в силу ст. 436 КПК України позбавлений можливості давати власну оцінку доказам у справі, касаційну скаргу прокурора належить задовольнити частково.
Допущені порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону є істотними, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, що є підставою для скасування цього вироку відповідно до вимог ст. 438 КПК України та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду суду необхідно розглянути справу відповідно до вимог закону, за необхідності безпосередньо дослідити докази у справі, встановити фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, дати відповіді на інші доводи касаційної скарги прокурора, ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст. ст. 433- 439 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргузаступника прокурора Чернігівської області задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 14 січня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_10