АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000082 за апеляційними скаргами заступників прокурора м. Києва ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, студента третього курсу Міжрегіонального вищого професійного училища автомобільного транспорту, який зареєстрований та проживає за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 296, ч. 1 ст. 185 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 296, ч. 1 ст. 185 КК України та призначено йому покарання :

за ч. 3 ст. 296 КК України 3 (три) роки позбавлення волі;

за ч. 1 ст. 185 КК України 1 (один) рік позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів визначено ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробовуванням з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців, з покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи, періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_7 у вигляді домашнього арешту, до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Згідно вироку суду, 06.01.2016 року приблизно о 23 год 50 хв. ОСОБА_7 разом зі своїм знайомим на ім`я ОСОБА_10 знаходився у приміщені закладу «Портер Паб», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 15/4, де відпочивав, вживаючи спиртні напої. Під часцього у Олексія різко погіршилось самопочуття, з приводу чого ОСОБА_7 викликав швидку медичну допомогу, по приїзду якої медичними працівниками було прийнято рішення про госпіталізацію ОСОБА_10 до лікарні. Під час транспортування та поміщення останнього до автомобілю швидкої медичної допомоги ОСОБА_7 був незадоволений якістю надання першої медичної допомоги його знайомому та, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, наніс лікарю бригади швидкої медичної допомоги ОСОБА_11 удар кулаком в обличчя, завдавши останньому фізичного болю. В подальшому на місце події прибули працівники патрульної служби Національної поліції України. ОСОБА_12 , чинячи фізичний опір, активно протидіяв представникам влади, які виконували свої службові обов`язки, вживаючи при цьому ненормативну лексику, наніс по удару працівникам патрульної служби Національної поліції ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в область грудей та живота, а також наніс удар в область обличчя ОСОБА_16 , який на той момент знаходився біля співробітників поліції та давав пояснення з приводу того, що ОСОБА_12 викрав належний йому мобільний телефон, завдавши зазначеним особам фізичного болю.
Крім того, 07.01.2016р., близько 00 год. 30 хв., ОСОБА_12 , знаходячись у приміщені закладу «Портер Паб», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 15/4, побачив мобільний телефон чорного кольору марки «LG-A399», який лежав на одному із столів. Скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_12 , з метою таємного викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав мобільний телефон чорного кольору марки «LG-A399», вартістю 900,00 грн, тим самим спричинив потерпілому ОСОБА_16 матеріальної шкоди на зазначену суму. З місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.
Не погодившись з вироком суду, заступники прокурора м. Києва ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , кожен окремо, подали схожі за змістом апеляційні скарги, в яких просять вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року скасувати у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 в суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних скарг заступники прокурора м. Києва ОСОБА_5 та ОСОБА_6 посилаються на те, що суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження стосовно ОСОБА_17 , визначаючи обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження, застосував положення ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись лише допитом обвинуваченого та дослідженням даних про його особу. При цьому викладені в обвинувальному акті фактичні обставини ніким не оспорювались, як і кваліфікація хуліганських дій обвинуваченого за кваліфікуючою ознакою винятковий цинізм. В той же час, суд, без дослідження під час судового розгляду всіх доказів у їх сукупності, змінив кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 296 КК України, зазначивши у мотивувальній частині вироку про те, що протиправні дії обвинуваченого при вчиненні хуліганства не супроводжувались винятковим цинізмом, а були пов`язані із спричиненням особам, які припиняли його хуліганські дії, фізичного болю, що охоплюється іншою кваліфікуючою ознакою, яка передбачає собою вчинення хуліганських дій, які супроводжувались особливою зухвалістю.
На думку прокурорів, застосування судом першої інстанції, за вказаних обставин, положень ч. 3 ст. 349 КПК України призвело до порушення вимог ст. ст. 94, ст. 337, 370, 374 КПК України в частині безпосередності дослідження доказів, законності, обґрунтованості, вмотивованості вироку та обґрунтування вироку лише тими доказами, які були розглянуті в судовому засіданні. Безпідставним є і посилання у вироку на ч. 3 ст. 337 КПК України, згідно вимог якої суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав подані апеляційні скарги та просив їх задовольнити, доводи обвинуваченого та захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурорів, вважаючи що вирок суду є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати на заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурорів не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України судом першої інстанції визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд першої інстанції з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Виконання цих вимог кримінального процесуального закону судом підтверджується журналом судового засідання (а.с.166), його технічним записом. Більше того, обсяг доказів, які підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження визначався за пропозицією прокурора, який після допиту обвинуваченого та дослідженням даних про його особу не мав будь яких клопотань про дослідження інших доказів та доповнень до з`ясованих судом обставин кримінального провадження.
Посилання в апеляційних скаргах заступників прокурора м. Києва на те, що зі змісту ч. 3 ст. 349 КПК України ніби то випливає, що при визнанні судом недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд не має права вносити будь які зміни до правової кваліфікації дій обвинуваченого, не ґрунтується на кримінальному процесуальному законі, так як відповідно до вимог ч. 3 ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини та її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Це правило не має виключень, в тому числі і при застосуванні положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Визнаючи в суді свою вину у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушень, в тому числі і хуліганських дій, обвинувачений ОСОБА_7 фактично підтверджував обставини вчинення ним злочинів, а юридичну кваліфікацію вчиненому, в тому числі щодо наявності в діях, які викладені в обвинувальному акті, котрі визнав обвинувачений, передбачених ч.3 ст. 296 КК України кваліфікуючих ознак хуліганства особливої зухвалістю чи виняткового цинізму, повинен дати суд, враховуючи при цьому і повноваження, викладені в ч.3 ст. 337 КПК України.

Судом не допущено порушень вимог ст. ст. 94, ст. 337, 370, 374 КПК України в частині безпосередності дослідження доказів, законності, обґрунтованості, вмотивованості вироку та обґрунтування вироку лише тими доказами, які були розглянуті в судовому засіданні, як про це вказують прокурори у апеляційних скаргах, так як в самому обвинувальному акті відсутні будь які посилання на вчинення ОСОБА_7 дій, які можуть свідчити про наявність кваліфікуючої ознаки хуліганства виняткового цинізму.
Вмотивовуючи своє рішення про не підтвердження наявності в діях обвинуваченого, кваліфікованих за ч. 3 ст. 296 КК України однієї з кваліфікуючих ознак - вчинення хуліганства, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, суд у вироку послався на вимоги п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 22.12.2006 «Про судову практику у справах про хуліганство», згідно якого винятковим цинізмом є прояв безсоромності чи грубої непристойності, знущання над хворим, дитиною, особою похилого віку, або такою, яка перебувала в безпорадному стані та ін. Правильно зазначивши, що всі інкриміновані ОСОБА_7 дії були пов`язані із спричиненням особам, які припиняли його хуліганські дії, фізичного болю, суд прийшов до висновку, що всі вони охоплюється кваліфікуючою ознакою вчинення хуліганських дій особливою зухвалістю.
Фактично дії суду звелися до виключення з обсягу обвинувачення зайво вміненої обвинуваченому кваліфікуючої ознаки, зміст якої не розкритий у обвинувальному акті, а не до оцінки доказів, які не досліджувались судом, як про це вказують апелянти.
Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в діях суду першої інстанції при судовому розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , на які посилаються заступники прокурора м. Києва ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в апеляційних скаргах та не знаходить передбачених ст. 415 КПК України підстав для скасування вироку суду і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, як про це просять апелянти.

Інших доводів подані прокурорами апеляційні скарги не містять.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404,405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги заступників прокурора м. Києва ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3