Номер провадження 1-кс/556/62/2016
У Х В А Л А
в порядку ст.206 КПК України
Слідчий суддя Володимирецького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
представника Полицької ВК-76 ОСОБА_5 ,
розглянувши заяву в порядку ст.206 КПК України захисника обвинуваченого ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_6 , з приводу його незаконного тримання під вартою у Полицькій виправній колонії №76, -
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Володимирецького районного суду зі скаргою в порядку ст.206 КПК України з приводу незаконного тримання під вартою у Полицькій ВК-76 ОСОБА_4 . В обґрунтування скарги вказував, що ОСОБА_4 був засуджений вироком Сихівського районного суду м.Львова від 14 лютого 2014 року, який набрав законної сили 08 квітня 2015 року відповідно до ухвали Апеляційного суду Львівської області. Разом з тим, вказана ухвала скасована ухвалою ВССУ від 24.03.2016 року, якою справу повернуто на новий апеляційний розгляд зі стадії відкриття апеляційного провадження. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що вирок суду не набрав законної сили, а будь-яких інших судових рішень щодо утримання ОСОБА_4 під вартою немає, просив негайно звільнити його з під варти.
Захисник ОСОБА_6 , будучи повідомленим про час і місце судового засідання телефоном, підтримав подану скаргу, клопотав про розгляд справи у його відсутності через зайнятість у інших судових процесах.
Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання свого захисника, пояснив суду, що після скасування Вищим спеціалізованим судом України ухвали апеляційного суду Львівської області від 08.04.2015 року, будь-яких законних підстав його тримання під вартою в місцях позбавлення волі немає, вирок Сихівського суду не набрав законної сили, дія всіх інших ухвал завершилась, тому він підлягає негайному звільненню з колонії.
Прокурор проти задоволення скарг заперечив, пояснив, що ОСОБА_4 утримується в установі відбування покарання на законних підставах.
Представник Полицької ВК-76 будь-яких пояснень з приводу підстав тримання ОСОБА_4 під вартою в судовому засіданні не надав.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, слідчий суддя приходить до висновку, що заява захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст.206 КПК України, кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 перебував в Полицькій виправній колонії №76, де відбував покарання на підставі вироку Сихівського районного суду м.Львова від 14 лютого 2014 року, який набрав законної сили 08 квітня 2015 року відповідно до ухвали Апеляційного суду Львівської області.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.03.2016 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 08.04.2015 року, та направлено справу на новий апеляційний розгляд зі стадії відкриття апеляційного провадження.
Таким чином, вказана ухвала апеляційного суду втратила чинність, а вирок Сихівського районного суду м.Львова від 14.02.2014 року не набрав законної сили, оскільки оскаржується у апеляційному порядку, однак це не свідчить про відсутність законних підстав для тримання ОСОБА_4 під вартою в місцях позбавлення волі, з огляду на таке.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було обрано ОСОБА_4 на стадії досудового розслідування, постановою Галицького районного суду м.Львова від 17.11.2011 року, і в подальшому строк дії цього запобіжного заходу продовжувався у встановленому законом порядку.
Як вбачається зі ст.ст.1, 3 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України.
За змістом вказаних норм, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосовується не лише на стадії досудового розслідування, але й на стадії судового розгляду кримінального провадження аж до часу набрання вироком суду законної сили, за наявності мотивованого судового рішення.
Вироком Сихівського районного суду м.Львова від 14 лютого 2014 року ОСОБА_4 було засуджено за ст.ст.119 ч.1, 138, 190 чч.2,3 КК України до 8 років позбавлення волі. До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін.

Вказаний вирок в частині продовження строку тримання під вартою до набрання вироком законної сили повністю відповідає вимогам чинного кримінально-процесуального законодавства, оскільки у відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою обрати, змінити чи скасувати запобіжний захід, обраний відносно обвинуваченого. Крім того, як це вбачається з п.2) ч.4 ст.374 КПК України в резолютивній частині обвинувального вироку суд зазначає рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

При цьому, у відповідності до положень ст.115 ч.1 КПК України, закінчення строку дії запобіжного заходу визначено судом із настанням певної події набрання вироком законної сили. В даний час ця подія не настала, а відтак і строк дії запобіжного заходу не сплив, оскільки чинним кримінально-процесуальним законодавством України не передбачено граничного строку тримання під вартою на стадії судового розгляду кримінального провадження. Що стосується обмеження сукупного строку тримання під вартою, встановленого ч.3 ст.197 КПК України, на які посилався у своїх поясненнях ОСОБА_4 , то воно за змістом вказаної статті застосовується лише на стадії досудового розслідування.

При цьому слідчий суддя у відповідності до вимог ст.ст.1, 7, 9 КПК України враховує також відповідну практику Європейського суду з прав людини та положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція).

Так, у відповідності до п.1 ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.
В рішенні ЄСПЛ у справі «Руслан Яковенко проти України» від 04 червня 2015 року, яке набуло статусу остаточного 04 вересня 2015 року, Суд вказує, що «починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 (п.31 Рішення). Суд зазначає, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд доходить висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили… (п.46 Рішення). Наприклад, у справі «Грубіч проти Хорватії» () заявник, якого суд першої інстанції визнав винним та призначив йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на тридцять років, поскаржився на незаконність тримання його під вартою протягом кількох місяців після оголошення вироку судом першої інстанції. Згідно з національним законодавством позбавлення його свободи протягом цього періоду все ще вважалося «попереднім ув`язненням». Суд розглянув вищезазначену скаргу з точки зору підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції та не виявив ознак свавілля (заява № 5384/11, пп. 30-45, рішення від 30 жовтня 2012 року) (п.48 Рішення)».
З урахуванням викладеного, слідчий суддя приходить до висновку, що як за нормами діючого кримінально-процесуального законодавства, так і згідно приписів міжнародних договорів та практики Європейського суду з прав людини, правовою підставою утримання ОСОБА_4 в місцях позбавлення волі є вирок суду, яким ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні злочинів та засуджений до позбавлення волі, і яким вирішено питання про запобіжний захід засудженого до набрання вироком законної сили.

Таким чином, ОСОБА_4 в даний час утримується в місцях позбавлення волі законно, за наявності для цього відповідних правових підстав, порушення його прав не допущено, у зв`язку з чим підстави для захисту його прав та звільнення з місць позбавлення волі у відповідності до приписів ст.206 КПК України відсутні.

Керуючись ст.ст.1,7, 9,115, 197, 206, 331, 374 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в:

Відмовити в задоволенні заяви захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 , поданої в порядку ст.206 КПК України, щодо негайного звільнення ОСОБА_4 з Полицької виправної колонії №76.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Рівненської області протягом п`яти днів з часу її проголошення, а засудженим, що перебуває під вартою протягом цього ж періоду з часу отримання копії ухвали.

Слідчий суддя
Володимирецького районного суду ОСОБА_1