Номер провадження: 11-кп/785/1121/16
Номер справи місцевого суду: 522/8274/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.09.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Одеської області ОСОБА_9 на вирок Приморського районного суду м.Одеси від 04 липня 2016 року по кримінальному провадженню № 0005133, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Астрахань, громадянин України, українець, має вищу освіту, одружений, військовий пенсіонер, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Вироком Приморського районного суду м.Одеси від 04 липня 2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік. Покладені обов`язки передбачені п.п.2,3 ч.1 ст.76 КК України. Вирішено питання стосовно речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.

Вироком суду першої інстанції встановлено, що 16 серпня 2015 року приблизно о 12 год. 30 хв. водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Carina Е» р.н. НОМЕР_1 , здійснював рух по лівій смузі проїзної частини вул.Розумовська, з боку вул.М. Грушевського в напрямку вул.М`ясоїдівська в м.Одеса. В`їхавши на регульоване світлофором перехрестя з вул. Скісна, яка знаходиться в зоні дії дорожнього знаку «Рух прямо або праворуч» зупинився на ньому. Далі, нехтуючи заходами обережності і вимогами дорожнього знаку, маючи об`єктивну та реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної події, діючи з необережності, в порушення вимог п.2.3 «б», п.10.1, п.16.6, п.33 п/п 4.4 Правил дорожнього руху України, не переконавшись у власній безпеці і в тому, що це не створить перешкод іншим учасникам руху, почав виконувати маневр лівого повороту, при цьому не надав перевагу в русі автомобілю «Hyundai Тucson» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався в зустрічному напрямку по лівому ряду своєї смуги, в результаті чого допустив зіткнення зазначених транспортних засобів.

В результаті зіткнення автомобіль «Hyundai Tucson» р.н. НОМЕР_2 змінив напрямок руху вправо, внаслідок чого скоїв наїзд на задню ліву частину автобуса «ЗA3 А07А I-VAN» р.н. НОМЕР_3 , який зупинився біля правого краю проїзної частини вул.Розумовська.

Внаслідок дорожньо-транспортної події, згідно висновків експерта №2115 від 25 вересня 2015 року та №2259 від 01 жовтня 2015 року водій автомобілю «Hyundai Tucson» ОСОБА_10 та пасажир вказаного автомобілю ОСОБА_11 отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Висновком автотехнічної експертизи обставин зіткнення автомобілів №7183 від 25 березня 2016 року встановлено, що належним виконанням вимог пункту 16.6 ПДР водій автомобіля «Toyota Carina Е» р.н. НОМЕР_1 , мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем «Hyundai Tucson» р.н. НОМЕР_2 . У причинному зв`язку з фактом зіткнення знаходяться дії водія автомобіля «Toyota Carina Е» ОСОБА_7 .

Не погодившись з вироком суду прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій він, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, ступінь доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням строком на 1 рік

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону. Так, в мотивувальній частині вироку не наведені жодні обставини, які виправдовують звільнення обвинуваченого від призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Прокурор вказує на те, що під час судового розгляду ОСОБА_7 не розкаявся у вчиненому злочині, публічно не вибачився перед потерпілими, а навпаки намагався звинуватити їх.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, які були досліджені в суді першої інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюється, а тому, у відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядається.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно врахував у якості пом`якшуючої покарання ОСОБА_7 обставини його щире каяття.

Так, відповідно до обвинувального акту, органом досудового розслідування було зазначено у якості пом`якшуючої покарання ОСОБА_7 обставини його щире каяття.

Під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, що підтверджується журналом судового засідання, у зв`язку з чим, суд першої інстанції, за згодою інших учасників судового розгляду, у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України, обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_7 щиро не каявся, оскільки не відшкодував потерпілим шкоду завдану вчиненим злочином є безпідставними, оскільки відповідно до ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, мас право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

В свою чергу потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_12 в рамках даного кримінального провадження цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_7 не заявляли, а у відповідності до вимог ч.1 ст.91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Разом з тим, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Санкція ч.1 ст. 286 КК України, за якою обвинувачується ОСОБА_7 передбачає право суду призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Пленум Верховного Суду України у пункті 21 своєї постанови №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначив, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість не призначати обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, так як останній вчинив злочин невеликої тяжкості, визнав свою провину та щиро розкаявся у вчиненому, позитивно характеризується за місцем проживання, є військовим пенсіонером, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Враховуючи викладені обставини апеляційний дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував всі обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , в тому числі і щире каяття, і призначив йому покарання, яке є справедливим, достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

З таких підстав апеляційний суд вважає апеляційну скаргу прокурора необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, в зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування або зміни.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_9 .

Вирок Приморського районного суду м.Одеси від 04 липня 2016 року, яким ОСОБА_13 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4