АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/774/28/16 Справа № 422/8217/12 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5

виправданих ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляцією представника потерпілої ОСОБА_10 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка народилася у м. Дніпропетровськ, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаної невинуватою та виправданої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, яка народилася у м.Дніпропетровськ, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаної невинуватою та виправданої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
В апеляції представника потерпілої ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 березня 2016 року, яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані невинуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і виправдані у зв`язку з недоведеністю участі останніх у вчиненні злочину, вирішено питання щодо цивільного позову; представник потерпілої просить вирок скасувати як необ`єктивний і необґрунтований, постановивши новий вирок, яким визнати винними ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначити останнім покарання, передбачене санкцією вказаної статті закону, а також задовольнити цивільний позов ОСОБА_9 .

Вимоги апеляції обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки щодо недоведеності участі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, не надав належної оцінки доказам, отриманим в ході судового розгляду справи, а саме: показам потерпілої ОСОБА_9 , не вказавши у вироку, чому він не приймає до уваги її покази, обмежився лише вказівкою на те, що вони суперечать зібраним по справі доказам.

Разом з тим, суд з незрозумілих причин не прийняв в якості доказів досліджені у судовому засіданні фототаблиці з зображенням тілесних ушкоджень ОСОБА_9 ( а.с. 16-17 т. 1), що є неприпустимо, оскільки саме фототаблиці, окрім інших беззаперечних доказів, підтверджують покази потерпілої ОСОБА_9 і свідчать про заподіяння саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначених тілесних ушкоджень при обставинах, на які вона посилається послідовно і впевнено, починаючи з моменту вчинення злочину, тобто з 03 травня 2012 року.

Також суд дослідив, але не дав належну оцінку висновку комісійної судово -медичної експертизи № 10 від 14 січня 2015 року ( а.с. 173-181 т. 1), відповідно до якого у потерпілої мали місце легкі тілесні ушкодження, термін спричинення яких відповідає 03 травня 2012 року.

Крім того, суд не прийняв до уваги, що у попередньому виправдувальному вироку від 09 грудня 2013 року в якості основного доказу невинуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покладені висновки експерта, в яких він зазначив, що тілесні ушкодження потерпілій були заподіяні не 03 травня 2012 року, а раніше - 1-2 травня 2012 року, однак виявленні протиріччя по давності утворення тілесних ушкоджень були повністю усунені, проведена комісійна судово - медична експертиза, де встановлена точна дата спричинення тілесних ушкоджень 03 травня 2012 року, що підтверджує покази потерпілої і вину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у скоєнні злочину.

Більш того, суд безпідставно не врахував відмовний матеріал № 4341-12 від 03 травня 2012 року, в якому зазначено, що саме ОСОБА_6 03 травня 2012 року спричинила потерпілій тілесні ушкодження.

Вважає, що суд першої інстанції не зазначив у вироку, в порушення ст. 334 КПК України (1960 року), чому він приймає до уваги одні докази, а інші відкидає. Так, щодо показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 суд зазначає, що їх покази не можуть бути доказом вини ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , тоді як покази свідків ОСОБА_14 та неповнолітнього ОСОБА_15 суд поклав в основу виправдувального вироку, незважаючи на те, що вони також як і ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , є близькими родичами підсудних, при цьому неповнолітній свідок ОСОБА_15 був допитаний судом у відсутність з поважної причини потерпілої ОСОБА_9 , чим порушені її права.

Також даючи оцінку показам свідка ОСОБА_16 , яка до всього є ще й кумою ОСОБА_7 , суд зазначив, що з її показань вбачається, що конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з потерпілою мав виключно словесний характер, без нанесення тілесних ушкоджень, однак, суд відмовив потерпілій ОСОБА_9 в клопотанні про огляд в судовому засіданні паспорту свідка ОСОБА_16 , де зазначена дата реєстрації її місця проживання, оскільки вона не мешкала на їх вулиці в травні 2012 року і не являлась і не могла являтись очевидцем подій, а той факт, що на момент вчинення злочину у травні 2012 року вона не проживала в даному мікрорайоні підтверджується довідкою квартального комітету від 15 березня 2016 року ( а.с. 30 т. 2 ).

Посилається на те, що є не зрозумілим, як співвідносяться бажання та згода ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ( а.с. 187-188 т. 1) про звільнення їх від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав на підставі ст. 49 КК України з виправдувальним вироком.

В письмових запереченнях на апеляцію представника потерпілої виправдана ОСОБА_7 вказує на те, що суд обгрунтовано не прийняв до уваги як доказ фототаблиці в зв`язку з тим, що зображення ушкоджень на фотографіях не відповідає описовій частині виявлених у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень в ході первинного дослідження, здійсненого експертом, з них дійсно не можливо ідентифікувати взагалі особу, яку фахівець оглядав.

Вважає необхідним звернути увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 65 КПК України (1960 року) фактичні дані, які можуть слугувати для суду як докази в контексті визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень та їх наявності у потерпілого встановлюються висновком експерта. Наступні експертні висновки, в тому числі й комісійна судова-медична експертиза в порушення вимог п. 4.1. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних пошкоджень обґрунтовані без будь-якого медичного обстеження потерпілої.

Також вважає, що висновки судово медичних експертиз за № 2044Е від 25 травня 2013 року та № 10 від 14 січня 2015 року протирічать один - одному стосовно визначення строку спричинення ушкоджень потерпілій і з метою усунення протиріччя в судовому засіданні під головуванням судді ОСОБА_17 була допитана експерт ОСОБА_18 (доповідач комісійної судово-медичної експертизи), яка в ході допиту пояснила, що на теперішній час відсутні науково - обґрунтовані методи встановлення строку спричинення ушкоджень живим потерпілим.

Посилається на те, що відповідно до вимог ст. ст. 27, 49 КПК України 1960 року в ході судового засідання судом були роз`яснені потерпілій ОСОБА_9 її права, а допит неповнолітнього свідка був проведений судом у відповідності до вимог ст. ст. 168, 307 КПК України 1960 року, і його показання є незмінними, послідовними та логічними, відповідають віковому рівню та емоційному ставленню, щодо подій які мали місце у травні 2012 року, при цьому відсутні будь які дані, які могли вказувати на те, що свідок дає неправдиві показання внаслідок впливу будь-яких осіб.

Більш того, твердження представника стосовно того, що свідок ОСОБА_15 є близьким родичем ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є безпідставним в зв`язку з тим, що неповнолітній ОСОБА_19 є дитиною-сиротою у відповідності до Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», про що є відповідні документи у матеріалах справи.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 , підтримали вимоги апеляції, посилаючись на зазначені в ній доводи.
В суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 та виправдані ОСОБА_6 і ОСОБА_7 просили відмовити в задоволенні вимог апеляції представника потерпілої та залишити даний вирок без змін.

В порядку ч. 1 ст. 27 КПК України 1960 року, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачувалися у тому, що 03 травня 2012 року, приблизно в 16 годині 30 хвилин, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, пов`язаних зі сваркою з потерпілою ОСОБА_9 , останні нанесли потерпілій тілесні ушкодження, наносячи удари руками в область обличчя і тулуба, палкою з залізним наконечником в область тулуба та ніг. В результаті дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , потерпілій ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді синців в області очей, синців на плечах, синців та груді та синців на колінах. Відповідно до висновку спеціаліста ОКУ «Бюро судово-медичної експертизи» № 1429 від 04 травня 2012 року (експерт ОСОБА_20 ) у ОСОБА_9 виявлені пошкодження у вигляді синців на грудній клітині по центру та справа, синців на правом плечі, синців на лівій гомілці, синців на передній та задній частинах правої гомілки, синців під нижніми віками обох очей. За своїм характером, виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, які мають незначні наслідки. Відповідно до висновку експерта СМЕ № 2044С від 25 травня 2013 року, у ОСОБА_9 виявлені пошкодження у вигляді пошкоджень грудної клітини, синців на віках обох очей, тулубі, кінцівках, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я протягом більше шести діб, але не більше трьох тижнів.

Дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілої ОСОБА_9 .

За вказаним обвинуваченням суд дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за недоведеністю їх вини у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 125 КК України.

Заслухавши головуючого, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляції, частково провівши судове слідство, колегія суддів вважає, що апеляція представника потерпілої підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За положеннями ч.4 ст. 334 КПК України 1960 року мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення у вироку формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.
Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» зі змінами у мотивувальній частині виправдувального вироку належить викласти формулювання обвинувачення, за яким підсудного було віддано до суду; результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на попередньому слідстві, так і поданих в судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність події злочину; відсутність у діях підсудного складу злочину чи недоведеність його участі у вчиненні злочину.
Однак вимоги кримінально-процесуального закону судом першої інстанції не були дотримані.
Відповідно до п.п.1-3 ч.1 ст. 367 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни вироку при розгляді справи в апеляційному суді є однобічність або неповнота судового слідства, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, істотне порушення кримінально-процесуального закону.
Суд першої інстанції при обґрунтуванні висновків щодо відсутності в діяннях ОСОБА_6 і ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, пославсь на досліджені в судовому засіданні докази, однак не надав їм належної правової оцінки відповідно до вимог ст.67 КПК України 1960 року.
Так, слушними є доводи апеляційної скарги представника потерпілої про те, що суд не дав оцінки висновку комісійної судово-медичної експертизи №10 від 14.01.2015 року. Також судом першої інстанції не надано оцінки попередньому висновку експерта №2044е від 25.05.2013 року. Зазначені висновки мають розбіжності щодо давності утворення тілесних ушкоджень, їх локалізації та наслідків, що настали від їх спричинення, однак судом не вжито будь-яких заходів щодо з`ясування цих обставин, що має суттєве значення, а тому зазначені протиріччя підлягають усуненню.

Відповідно до ст.75 КПК України 1960 року висновок експерта не є для суду обов`язковим, але незгода з ним повинна бути мотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.
Також заслуговують на увагу доводи представника потерпілої щодо ненадання оцінки дослідженому в судовому засіданні відмовному матеріалу № 4341-12 від 03.05.2012 року, у зв`язку з чим порушено вимоги ст. 334 КПК України 1960 року, так як у вироку не зазначено мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Оцінюючи показання свідка ОСОБА_11 , поза увагою суду залишились покази зазначеного свідка про те, що вона бачила у потерпілої почервоніння на руці, чому не надано належної оцінки у вироку.

Покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 оцінені в порушення вимог ст.67 КПК України без урахування всіх обставин справи у їх сукупності, оскільки судом не надано належної оцінки всім доказам та не з`ясовано всіх обставин у справі.

Також судом не надано оцінки показам свідка ОСОБА_14 ,чому суд приймає їх до уваги, та показам самої потерпілої ОСОБА_9 , щодо яких у вироку не вказано, з яких підстав суд їх відкидає.

Крім того, слушними є доводи апеляції представника потерпілої щодо допиту неповнолітнього свідка ОСОБА_21 у відсутність потерпілої, внаслідок чого допущено порушення вимог ст.22 КПК 1960 року щодо всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи.
Доводи апеляційної скарги щодо не проживання свідка ОСОБА_16 на час події на вулиці, що підтверджується довідкою квартального комітету від 15 березня 2016 року, не є самі по собі такими, що спростовують достовірність показів свідка, однак, враховуючи те, що покази зазначеного свідка прийняті до уваги судом з тих підстав, що вони відповідають показам свідка ОСОБА_14 , яким судом не надано оцінку, та показам свідка ОСОБА_21 , які отримані у відсутність потерпілої, то у зв`язку із зазначеним, а також з огляду на необхідність оцінки доказів у їх сукупності- у колегії суддів відсутні підстави вважати, що судом надано належну оцінку показам зазначеного свідка.
Відповідно до ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 жовтня 2015 року було скасовано постанову Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2015 року про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та повернуто справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції з тих підстав, що обвинуваченим, які не визнавали своєї вини, суд не роз`ясняв підстави та правові наслідки такого звільнення. Тому посилання представника потерпілої на ту обставину, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надавали згоду на звільнення їх від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав відповідно до ст. 49 КК України, є таким, що не заслуговує на увагу.

Судом першої інстанції не прийнято в якості доказів досліджені у судовому засіданні фототаблиці з зображеннями тілесних ушкоджень (а.с. 16-17) з тих підстав, що неможливо ідентифікувати особу, зображену на знімку, а також не вбачається дати та місця виготовлення фотознімка, особи, яка здійснювала фотографування та виготовлення фотографії тощо, а також з підстав їх невідповідності висновкам експертів. Однак на думку колегії суддів такий висновок зроблено судом першої інстанції передчасно, без з`ясування того, чи проводилось фотографування тілесних ушкоджень при огляді потерпілої ОСОБА_9 фахівцем, який складав висновок, та чи відповідають вони встановленим тілесним ушкодженням за висновками експертиз.

Вказана неповнота судового слідства, істотні порушення кримінально-процесуального закону є підставою відповідно до вимог ст.ст.367, 368, 370, 374 КПК України 1960 року для скасування вироку з направленням на новий судовий розгляд, в ході якого слід усунути допущені порушення.
Згідно із ст. 368 КПК України 1960 року однобічним та неповним визнається судове слідство в суді першої інстанції, коли залишилися недослідженими такі обставини, дослідження яких може мати істотне значення для правильного вирішення справи.
Оскільки відповідно до ст.374 КПК України 1960 року вирок скасовано з підстав порушення норм кримінально-процесуального закону, то колегія суддів позбавлена права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого кримінального закону.
Отже, доводи представника потерпілої щодо доведеності вини підсудних у скоєнні злочину, викладені в апеляції представника потерпілої, підлягають перевірці судом першої інстанції при новому судовому розгляді.
Колегія суддів позбавлена можливості винести кінцеве судове рішення за пред`явленим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинуваченням з огляду на таке.
Межі судового розгляду визначені ст.275 КПК України 1960 року, відповідно до положень якої розгляд справи провадиться тільки відносно підсудних і тільки в межах пред`явленого обвинувачення, суть якого має бути їм зрозуміла.

Так, при розгляді кримінальної справи в суді підлягають доказуванню відповідно до ст.64 КПК України 1960 року подія злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), винність обвинуваченого у вчиненні злочину і мотиви злочину та інші обставини, передбачені зазначеною нормою.

Основним документом, у якому формулюється обвинувачення і який визначає предмет судового слідства, є скарга потерпілого, яка повинна відповідати вимогам, які встановлені щодо обвинувального висновку (статті 223 і 224 КПК України 1960 року), що передбачено ст.251 КПК України 1960 року.

В суді апеляційної інстанції сторона захисту послалась на незрозумілість суті обвинувачення, а саме: за якою нормою кваліфіковано діяння, в якому обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ч.1 ст.125 КК України, чи ч.2 ст.125 КК України, щодо конкретизації місця вчинення діяння, ролі кожного з обвинувачених. Зазначені обставини не можуть бути усунені в ході апеляційного перегляду, оскільки це суперечить вимогам ст.277 КПК України 1960 року.

Отже, у зв`язку з допущеними порушеннями вирок підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, в ході якого слід виправити всі вищезазначені недоліки та неповноту судового слідства та прийняти судове рішення з дотриманням вимог ст.334 КПК України, оцінивши всі докази по справі в сукупності, а тому апеляція представника потерпілого підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 365 - 367 КПК України 1960 року, п.15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_10 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 -скасувати, а справу направити в той же суд на новий судовий розгляд в іншому складі суду

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4