УХВАЛА

02 листопада 2016 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргорода Полтавської
області, громадянина України, зареєстрованого за
адресою:
АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України;
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, та призначене покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень без позбавлення права обіймати посади, пов`язані із матеріальною відповідальністю.
В апеляційних скаргах заступник прокурора міста Києва та прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 просять вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень з позбавлення права обіймати посади, пов`язані із обліком, збереженням, управлінням та розпорядженням матеріальними цінностями строком на два роки.
В доводах апеляційних скарг прокурори, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, вважають, що судом першої інстанції призначене надто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, та особі обвинуваченого. На їх думку, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав обов`язкову застосуванню, що призвело до не призначення ОСОБА_5 додаткового покарання, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України.
Апелянти зазначають, що відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення кримінального покарання» та ст. 55 КК України, позбавлення права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей призначається як додаткове покарання у випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою обвинуваченого чи із заняттям ним певною діяльністю.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 , займаючи посаду торгівельного агента в ТОВ «Атлантіс», незаконно привласнив товарно-матеріальні цінності, які мав у своєму віданні, а відтак прокурори вважають, що суд першої інстанції повинен був призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей.
Крім того, прокурори звертають увагу на те, що суд у вироку не навів мотивів не застосування до обвинуваченого додаткового покарання.
З огляду на викладене, апелянти зазначають, що призначене ОСОБА_5 судом першої інстанції остаточне покарання без призначення додаткового є невиправдано м`яким та явно несправедливим, а тому вражають, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання.
Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 09 липня 2014 року, займаючи посаду торгівельного агента ТОВ «Атлантіс» та відповідно до посадової інструкції про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 14 лютого 2014 року, під час виконання своїх посадових обов`язків щодо збору дебіторської заборгованості за відвантажену продукцію, 09 липня 2014 року в обідню перерву отримав від партнера компанії, який розповсюджує алкогольну продукцію, ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 200 грн. відповідно до видаткової накладної № 6801 від 20 червня 2014 року, які мав внести до каси ТОВ «Атлантіс» як оплату за реалізовану алкогольну продукцію ОСОБА_7 .
Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на привласнення чужого майна, що було ввірене, ОСОБА_5 близько 18 години 00 хвилин отримані грошові кошти в сумі 200 гривень і розрахункові рахунки до каси ТОВ «Атлантіс» не вніс, а привласнив їх та розпорядився на власний розсуд.
Крім того, ОСОБА_5 , під час виконання своїх посадових обов`язків щодо збору дебіторської заборгованості за відвантажену продукцію 22 липня 2014 року приблизно в обідню перерву отримав від партнера компанії, який розповсюджує алкогольну продукцію - ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 200 грн. відповідно до видаткової накладної № 6801 від 20 червня 2014 року, які мав внести до каси ТОВ «Атлантіс» як оплату за реалізовану алкогольну продукцію.
Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на привласнення чужого майна, що було ввірене, керуючись корисливим мотивом, ОСОБА_5 отримані грошові кошти в сумі 200 гривень і розрахункові рахунки до каси ТОВ «Атлантіс» не вніс, привласнив їх та розпорядився на власний розсуд.
ОСОБА_5 24 липня 2014 року, під час виконання своїх посадових обов`язків щодо збору дебіторської заборгованості за відвантажену продукцію отримав від партнера компанії, який розповсюджує алкогольну продукцію відповідно до договорів-доручення, ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 3380 грн. 04 коп. відповідно до видаткових накладних № 7505, № 7506 від 27 червня 2014 року, які мав внести до каси ТОВ «Атлантіс» як оплату за реалізовану алкогольну продукцію.
Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на привласнення чужого майна, що було ввірене, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом, ОСОБА_5 близько 18 години 00 хвилин, того ж дня, отримані грошові кошти в сумі 3380 грн. 04 коп. і розрахункові рахунки до каси ТОВ «Атлантіс» не вніс, а привласнив їх та розпорядився на власний розсуд.
27 липня 2014 року, ОСОБА_5 під час виконання своїх посадових обов`язків щодо збору дебіторської заборгованості за відвантажену продукцію отримав від партнера компанії, який розповсюджує алкогольну продукцію відповідно до договорів-доручення, ОСОБА_9 грошові кошти в розмірі 355 грн. 50 коп. відповідно до видаткової накладної № 8276 від 09 липня 2014 року, які мав внести до каси ТОВ «Атлантіс» як оплату за реалізовану алкогольну продукцію.
Реалізуючи його, керуючись корисливим мотивом, ОСОБА_5 близько 18 години 00 хвилин того ж дня, отримані грошові кошти в сумі 355 грн. 50 коп. і розрахункові рахунки до каси ТОВ «Атлантіс» не вніс, а привласнив їх та розпорядився на власний розсуд.
Крім того, ОСОБА_5 приблизно в обідню перерву 06 серпня 2014 року, отримав від партнера компанії, який розповсюджує алкогольну продукцію відповідно до договорів-доручення, ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі 1241 грн. 16 коп. відповідно до видаткової накладної № 9114 від 19 липня 2014 року, які мав внести до каси ТОВ «Атлантіс» як оплату за реалізовану алкогольну продукцію.
Реалізуючи його, керуючись корисливим мотивом, ОСОБА_5 близько 18 години 00 хвилин, того ж дня, отримані грошові кошти в сумі 1241 грн. 16 коп. і розрахункові рахунки до каси ТОВ «Атлантіс» не вніс, а привласнив їх та розпорядився на власний розсуд.
Крім того, ОСОБА_5 в обідню перерву цього ж дня, отримав від партнера компанії, який розповсюджує алкогольну продукцію відповідно до договорів-доручення, ОСОБА_11 грошові кошти в розмірі 1720 грн. 08 коп. відповідно до видаткових накладних № 8981, № 8982 від 18 липня 2014 року, які мав внести до каси ТОВ «Атлантіс» як оплату за реалізовану алкогольну продукцію.
Реалізуючи його, керуючись корисливим мотивом, ОСОБА_5 близько 18 години 00 хвилин, того ж дня, отримані грошові кошти в сумі 1720 грн. 08 коп. і розрахункові рахунки до каси ТОВ «Атлантіс» не вніс, а привласнив їх та розпорядився на власний розсуд.
Крім того, ОСОБА_5 в обідню перерву 13 серпня 2014 року, отримав від партнера компанії, який розповсюджує алкогольну продукцію відповідно до договорів-доручення, ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі 1190 грн. 04 коп. відповідно до видаткової накладної № 9478 від 24 липня 2014 року, які мав внести до каси ТОВ «Атлантіс» як оплату за реалізовану алкогольну продукцію.
Реалізуючи його, керуючись корисливим мотивом, ОСОБА_5 близько 18 години 00 хвилин, того ж дня, отримані грошові кошти в сумі 1190 грн. 04 коп. і розрахункові рахунки до каси ТОВ «Атлантіс» не вніс, а привласнив їх та розпорядився на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_5 привласнив майно ТОВ «Атлантіс», яке було йому ввірене на загальну суму 8286 грн. 82 коп.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити, обвинувачений ОСОБА_5 заперечував проти їх задоволення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд в суді першої інстанції відбувався відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.
Оскільки апелянтами фактичні обставини, доведеність вини на правильність кваліфікації не оскаржується, апеляційним судом, відповідно до ст. 404 КПК України ці обставини не перевіряються.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Колегія суддів звертає увагу на те, що санкцією ч. 1 ст. 191 КПК України передбачена можливість призначення додаткового виду покарання позбавлення права обіймати посади чи займатися певною діяльністю, так і не призначення його. В будь-якому випадку своє рішення суд повинен мотивувати.
Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку про можливість не призначати ОСОБА_5 додаткового покарання і своє рішення суд мотивував.
Так, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який не судимий, має малолітню дитину, позитивно характеризується за останнім місцем роботи, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та добровільне відшкодування обвинуваченим в повному обсязі заподіяної шкоди ТОВ «Атлантіс», відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_5 вчинив злочин, що відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії середньої тяжкості.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 розповів за яких обставин вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 191 КК України, зобов`язувався в подальшому не вчиняти злочини, та надав показання в суді першої інстанції, визнавши свою вину в повному обсязі.
На думку колегії суддів, ця обставина свідчить про щире каяття обвинуваченого, а тому суд першої інстанції правильно визнав цю обставину, як таку, що пом`якшує покарання.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції взяв до уваги те, що ОСОБА_5 раніше не судимий, відшкодував матеріальну шкоду товариству, що правильно визначено судом як обставину, що пом`якшує покарання, а відтак, суд першої інстанції вважав за доцільним призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень,
З таким висновком погоджується колегія суддів.
Що ж стосується доводів прокурорів в апеляційних скаргах про м`якість призначеного ОСОБА_5 покарання внаслідок не застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Суд першої інстанції з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_5 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, щирого каяття останнього та відшкодування ним у повному обсязі заподіяної шкоди ТОВ «Атлантіс», дійшов висновку про можливість незастосування до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані із збереженням матеріальних цінностей.
На думку колегії суддів, такий висновок суду є правильним.
Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_5 добровільно відшкодував ТОВ «Атлантіс» заподіяну ним шкоду, що свідчить про його бажання усунути негативні наслідки від вчиненого злочину та стати на шлях виправлення, а тому це не може бути не взято судом до уваги.
Колегія суддів зазначає, що в матеріалах кримінального провадження міститься характеристика ТОВ «Аталантіс» (а.с.43) від 23 грудня 2014 року, яку ТОВ надало ОСОБА_5 після вчинення злочину, відповідно до якої він характеризуються позитивно. Ця обставина свідчить про те, що ТОВ «Атлантіс» не має до обвинуваченого жодних претензій та між ними наступило примирення.
Не призначаючи обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення ОСОБА_5 права обіймати певні посади та займатися певною діяльністю,суд першої інстанції врахував також те, що на його утриманні перебуває малолітня дитина 2012 року народження.
З огляду на це, колегія суддів вважає, що рішення суду про незастосування до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги заступника прокурора міста Києва та прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 залишити без задоволення.
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 02 березня 2016 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, та призначене покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані із матеріальною відповідальністю, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3