Справа № 175/3390/16-к
Провадження № 1-кп/175/153/16

Вирок

Іменем України

12 вересня 2016 року

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське кримінальне провадження № 0000082 відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Херсон Херсонської області, громадянина України, ІПН НОМЕР_1 , з середньою спеціальною освітою, розлученого, військовослужбовця за мобілізацією військової частини НОМЕР_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.407 КК України,

встановив:

02 квітня 2014 року наказами №№ 72, 73 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_3 військовослужбовця призваного за мобілізацією солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу та призначено на посаду стрільця 4 відділення окремого стрілецького взводу 3 стрілецького батальйону цієї військової частини.

Солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.ст.9, 11, 12, 125, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України як військовослужбовець зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

17 травня 2014 року солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив розташування навчального центру військової частини НОМЕР_3 , що дислокується у АДРЕСА_1 , й у подальшому, без поважних причин свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_3 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

Лише 17 липня 2015 року солдат ОСОБА_5 самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 та заявив про себе.

Таким чином, у період з 17 травня 2014 року по 17 липня 2015 року солдат ОСОБА_5 самовільно залишив навчальний центр військової частини НОМЕР_3 без поважних причин і незаконно перебував за межами її розташування тривалістю понад один місяць.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою провину визнав повністю і пояснив, що за обставин, зазначених у обвинувальному акті він дійсно понад один місяць знаходився поза межами військової частини НОМЕР_3 , оскільки бажав проходити військову службу у Збройних силах України, а не у Національній гвардії України. У вчиненому злочині щиросердно кається і просить суворо не карати.

Його провина у вчиненні вказаного судом діяння підтверджується доказами, дослідженими судом за згодою сторін у порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.

Переконавшись у правильному розумінні обвинуваченим змісту обставин інкримінованого йому діяння і добровільності його позиції, суд дійшов висновку про те, що за вказаних у обвинувальному акті обставин було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , і це кримінальне правопорушення вчинено саме ним, і його умисні дії кваліфікує за ч.3 ст.407 КК України як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

При визначенні виду й міри покарання суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, обставини справи та особу ОСОБА_4 , - раніше не судимий і не притягався до кримінальної відповідальності, фактично має сім`ю та на утриманні малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , позитивно характеризується за місцем служби, є учасником бойових дій та на даний час перебуває у зоні проведення АТО, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують його покарання, суд визнає щиросердне каяття, повне визнання вини та наявність малолітньої дитини.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не вбачає.

Виходячи із загальних засад призначення покарання, передбачених ст.ст.50, 65-67 КК України, з урахуванням обставин справи і даних про особу ОСОБА_4 , його ставлення до наслідків вчиненого злочину, який відповідно ч.3 ст.12 КК України віднесений до злочинів середньої тяжкості, а також думки прокурора про призначення покарання у виді штрафу, суд, при наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та при відсутності обставин, що обтяжують покарання, вважає можливим, із застосуванням ст.69 КК України, перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч.3 ст.407 КК України та призначити покарання у виді штрафу, вважаючи, що таке покарання буде відповідати вчиненому обвинуваченим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Витрати за залучення експерта стороною обвинувачення не заявлялися.

Керуючись ст.ст.369, 374, 376 КПК України, суд
ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.3 ст.407 КК України та піддати кримінальному покаранню у виді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі 3400 (три тисячі чотириста) гривень.

На вирок сторонами може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпропетровський районний суд протягом 30 діб з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1