"30" листопада 2016 р. Справа № 363/3756/16-к
УХВАЛА
Іменем України
30 листопада 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 , його представника ОСОБА_8 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001003 щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України,

встановив:
прокурор висловився щодо призначення судового розгляду, підстав для повернення обвинувального акту не вбачав.

Захисник ОСОБА_6 клопотав про повернення обвинувального акту, який вимогам КПК України не відповідає, висунуте обвинувачення вважав неконкретним і незрозумілим.

Обвинувачені свого захисника підтримали. Наполягали, що з матеріалами досудового розслідування належним чином не ознайомилися.

Потерпілий та його представник просили прийняти до провадження цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди і підстав для повернення обвинувального акту не вбачали.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року звернув увагу на вказівку у тексті пп. «а» п. З ст. 6 Конвенції щодо необхідності приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (п. 79 рішення у справі «Камасінскі проти Австрії» від 19 грудня 1989 року).

Також, Європейський суд з прав людини вказує про необхідність аналізувати положення підпункту «а» п. З ст. 6 Конвенції у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (п. 52 рішення у справі «Гіелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року; п. 58 рішення у справі «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року; п. 34 рішення у справі «І.Н. та інші проти Австрії» від 20 квітня 2006 року).

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Згідно обвинувального акту внаслідок нападу обвинуваченні заволоділи майном потерпілого, серед якого є сумка 20х30 см чорного кольору. Проте її вартість та розмір завданої шкоди викраденням вказаної сумки органом досудового слідства з дотриманням вимог ст. 242 КПК України не встановлено.

При цьому в цивільному позові потерпілий зазначив, що така сумка є шкіряною і визначив ї вартість в розмірі 1 000 грн.

Вимогами ст. 242 КПК України передбачено, що слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків заподіяних кримінальним правопорушенням.

Вказані норми є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Аналізуючи норми статей 91, 92, 242, 291 КПК України в системному зв`язку, слід дійти висновку, що розмір матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням може бути встановлений, а відтак і викладений як такий в обвинувальному акті, тільки з дотриманням вимог ст. 242 КПК України. Проте з обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається недотримання вказаних імперативних вимог Закону, оскільки розмір матеріальної шкоди завданої викраденням сумки потерпілого органом досудового слідства взагалі не встановлений.

У той же час зі змісту обвинувачення вбачається, що внаслідок розбійного нападу обвинуваченні також заволоділи важливими офіційними документами потерпілого, ключами від автомобіля та банківською карткою. Чи становлять матеріальну цінність вказані речі для потерпілого в обвинувальному акті не зазначено, розмір завданої шкоди в цій частині не визначено, належної правової оцінки з точки зору кримінального та кримінального процесуального законодавства вказане діяння в частині викрадення офіційних документів та банківської картки не отримало.

Разом з тим всупереч вимог статей 109, 111, 283, 290, 291 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування за обвинувальним актом не містить часу проведення ряду процесуальних дій.

Беручи до уваги викладене у вказаному визначається невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України.

З цих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

Також слід звернути увагу органу досудового слідства, що не здійснення відкриття матеріалів досудового розслідування з суворим дотриманням вимог ст. 290 КПК України іншій стороні згідно ч. 12 цієї статті може стати підставою для визнання доказів недопустимими.

Що стосується цивільного позову потерпілого, то такий за формою і змістом відповідає вимогам процесуального закону і згідно статей 61, 127-128 ЦПК України підлягає прийняттю до провадження.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 372 КПК України,

ухвалив:

прийняти до розгляду в даному кримінальному провадженні цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001003 щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України повернути Вишгородському відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя