Ухвала
іменем україни
7 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Головуючого ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження щодо
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця м. Синельникове Дніпропетровської області, такого, що судимості не мав,

за участю прокурораОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИЛА:
З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернулись прокурор та потерпіла ОСОБА_7 з вимогами про перевірку ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_5 .

Потерпіла ОСОБА_7 відмовилась від касаційної скарги під час касаційного провадження (до закінчення касаційного розгляду), надіславши до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відповідну заяву.
Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2015 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Вироком вирішено долю речових доказів, судових витрат та прийнято рішення про стягнення із ОСОБА_5 коштів на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_7 .

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року вирок місцевого суду змінено.
Ухвалено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку 3 роки з покладенням на нього обов?язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

ОСОБА_5 засуджено за те, що він у стані алкогольного сп`яніння, 20 серпня 2014 року приблизно о 4 годині 15 хвилин, поблизу будинку №22-а по вул. Крупській у м. Синельникове, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_7 завдаючи їй ударів по тулубу, спричинивши фізичний біль, відкрито заволодів її грошима та майном на загальну суму 4 013 грн. 48 коп.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги, прокурор не оспорюючи доведеності вини засудженого та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення засудженому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м?якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Мотивуючи касаційну скаргу прокурор зазначає, що апеляційний суд безпідставно прийняв рішення про застосування до засудженого вимог ст. 75 КК України, при цьому необґрунтовано вказав на наявність у засудженого щирого каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, не врахував думку потерпілої з приводу призначеного покарання та не надав належної оцінки обставинам, що його обтяжують. Прокурор також зазначає, що апеляційний суд дійшовши висновку про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, належно не мотивував своє рішення.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка підтримала касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Заява ОСОБА_7 не суперечить вимогам закону, та відповідно до ст. 432, ч. 2 ст. 403 КПК України тягне за собою закриття касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим. Дії засудженого за цим законом кваліфіковані правильно, що у скарзі не заперечується.
Посилання прокурора в касаційній скарзі на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції, що потягло призначення ОСОБА_5 покарання, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок м?якості, є безпідставними.

З вироку вбачається, що ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин, за який йому призначено покарання 4 роки позбавлення волі. При цьому суд урахував особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, інші обставинипровадження.
Перевіряючи вирок місцевого суду, апеляційний суд погодився з його рішенням щодо призначеного ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України виду та розміру покарання. Крім того, апеляційний суд, керуючись вимогами ст. 66 КК України, відніс до обставин, що пом?якшують покарання, беззаперечне повне визнання ОСОБА_5 вини, щире каяття у вчиненому злочині та часткове відшкодування завданого збитку. Не залишив апеляційний суд поза увагою і враховані судом першої інстанції обставини, що обтяжують покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп?яніння та щодо особи похилого віку.
Окрім зазначеного, суд апеляційної інстанції взяв до уваги наявність у ОСОБА_5 малолітньої дитини 2013 року народження та поведінку ОСОБА_5 під час всього кримінального провадження, який не намагався уникнути відповідальності та належно виконував свої процесуальні обов`язки.
З огляду на вказане, апеляційний суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, застосувавши інститут контролю за поведінкою засудженого, передбачений ст.ст. 75, 76 КК України, встановивши максимальний іспитовий строк та поклавши на засудженого певні обов?язки.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п?яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Рішення апеляційного суду про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням відповідає вимогам закону, є обґрунтованим та належно мотивованим. Зазначене рішення не можна визнати неправильним застосуванням кримінального закону, та таким, що призвело до призначення засудженому м`якого покарання.
Оскільки апеляційний суд достатньою мірою обґрунтував необхідність застосування до засудженого зазначеного закону, виклав достатні мотиви та положення закону, якими керувався при прийнятті рішення про можливість застосування до ОСОБА_5 вимог ст. 75 КК України, колегія суддів погоджується з рішенням апеляційного суду та вважає, що перевиховання засудженого за допомогою інституту звільнення від відбування покарання є можливим.
Не можна погодитись з доводами прокурора про те, що поза увагою апеляційного суду залишились роз?яснення, надані у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», зокрема ті положення, що стосуються призначення передбаченогозаконом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії.
Так, у матеріалах провадження відсутні будь які висновки відповідних медичних установ про залежність ОСОБА_5 від алкоголю чи наркотичних засобі, або фактичні дані про те, що останній систематично зловживає алкогольними напоями. Вчинення злочину у стані алкогольного сп?яніння не є підставою вважати, що ОСОБА_5 страждає алкоголізмом, наркоманією, або пиячить.
Слід зазначити, що посилання прокурора на незаконність та необхідність скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_5 з причин наведених у його касаційній скарзі, не є беззаперечними, оскільки не містять ґрунтовних тверджень щодо впливу вказаних ним причин на законність рішення апеляційного суду про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

В ухвалі апеляційного суду, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України, наведено переконливі підстави прийняття рішення, дано вичерпну відповідь на доводи апеляційної скарги та належним чином сформульовано висновок щодо прийнятого рішення.
Враховуючи наведене, а також думку потерпілої ОСОБА_7 , яка на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надіслала заяву та відмовилась від своєї касаційної скарги з огляду на те, що ОСОБА_5 у повному обсязі відшкодовано їй заподіяну матеріальну та моральну шкоду, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду.

Порушень норм кримінального процесуального закону, що тягли б за собою зміну чи скасування ухвали апеляційного суду, не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 432, ч. 2 ст. 403, 434, 436 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Касаційне провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 закрити.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10