Дата документу Справа № 310/4141/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-сс/778/408/16
Єдиний унікальний № 310/4141/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001888, за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_7 (в якій також порушено питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження), на ухвалу слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:
30.06.2016 року ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження наведеного судового рішення посилаючись на те, що повний текст ухвали було проголошено 29.06.2016 року і у цей же день ним отримано копію ухвали, а тому він не мав можливості своєчасного оскаржити ухвалу слідчого судді, оскільки йому не були відомі підстави задоволення клопотання про арешт майна.

По суті скарги посилаючись на незаконність оскаржуваної ухвали через невідповідність викладених у ній висновків, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону вказує, що слідчий суддя безпідставно поновив заступнику начальника СВ Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_8 строк на звернення із клопотанням про арешт майна, оскільки останній пропустив цей строк більше чим на місяць. Не надав уваги тому, що заступник начальника слідчого відділу у клопотанні не послався на жодний доказ існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України, при цьому сам апелянт ОСОБА_7 не допитувався, жодної слідчої дії з автомобілем протягом часу, коли його було вилучено проведено не було.

З огляду на вказане, просить ухвалу слідчого судді від 24.06.2016 року про накладення арешту на автомобіль «Volkswagen 215OPS», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 » скасувати, та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання відмовити, а йому повернути вилучене майно.

Ухвалою слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2016 року задоволено клопотання заступника начальника СВ Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_8 і останньому поновлено строк на звернення з клопотанням про арешт майна, та накладено арешт на вилучене майно автомобіль «Volkswagen 215OPS», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », з одним ключем до нього, що належить володільцю ОСОБА_9 , та особі, яка керувала автомобілем ОСОБА_7 .

Згідно зі змістом судового рішення, заступник начальника СВ Бердянського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області ОСОБА_8 звернувся до суду із погодженим з прокурором, клопотанням про арешт вилученого майна, а саме - автомобіля «Volkswagen 215ОPS», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », з одним ключем до нього, що належать володільцю ОСОБА_9 (мешкає: АДРЕСА_1 ), та особі, яка керувала автомобілем ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (мешкає: АДРЕСА_2 ).

В обґрунтування клопотання зазначав, що 07.05.2016 року о 12 годині 30 хвилин за телефоном «102» до Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення від інспектора роти ДПС ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 про те, що на перехресті вул. Орджонікідзе та пр. Пролетарський в м. Бердянську Запорізької області був зупинений автомобіль марки «Volkswagen 215ОPS», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », 1978 року випуску, під керуванням ОСОБА_11 , під час огляду якого виявлено зварювальні шви на номері кузова.

07.05.2016 року за вказаною подією та зібраними матеріалами дослідчої перевірки, відповідні відомості внесені до ЄРДР за № 0001888 з правовою кваліфікацією за ст. 290 КК України.

07.05.2016 року під час проведення огляду місця події слідчим було оглянуто та вилучено вказаний автомобіль та один ключ до нього, які визнані речовими доказами по кримінальному провадженню.

Заступник начальника слідчого відділу зазначав, що в разі повернення вилученого майна ОСОБА_7 є ризик того, що останній матиме можливість приховати транспортний засіб з ключами від нього та свідоцтвом про реєстрацію або відчужити його чи знищити виявлені ознаки підробки, а тому просив задовольнити клопотання.

Крім того, вказував, що раніше з клопотанням про арешт майна орган досудового розслідування не звертався, оскільки ОСОБА_7 запевняв, що надасть документи, які підтвердять право власності на вказаний автомобіль та документи, підтверджуючі відсутність зміни номерів кузову та агрегатів автомобіля, однак вказані документи так і не надав, у зв`язку з чим заступником начальника слідчого відділу було порушено питання про поновлення пропущеного строку на звернення з клопотанням про арешт майна.

Задовольняючи клопотання слідчий суддя вказав, що заступником начальника слідчого відділу було доведено поважність пропуску строку із зверненням з клопотанням про арешт майна, а тому поновив цей строк, також слідчий суддя погодився із обґрунтованістю клопотання в частині накладення арешту на майно.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги; прокурора, який не заперечував проти поновлення апелянту строку на апеляційне оскарження судового рішення, між тим вважав, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_7 слід поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, але апеляційну скаргу останнього залишити без задоволення, з огляду на наступне

Відповідно до вимог, викладених в пункті 3 частини 2 статті 395 КПК України апеляційна скарга може бути подана на ухвалу слідчого судді протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Як вбачається з матеріалів провадження, 24.06.2016 року слідчий суддя проголосив резолютивну частину оскаржуваної ухвали, а 29.06.2016 року її повний текст (тобто на останній день для подачі апеляційної скарги), яку ОСОБА_7 отримав у цей же день та 30.06.2016 року подав апеляційну скаргу.

За таких обставин, колегія суддів, враховуючи що ОСОБА_7 під час проголошення резолютивної частини ухвали, не міг бути обізнаний про правові підстави, за яких слідчий суддя задовольнив клопотання заступника начальника СВ Бердянського відділу поліції ГУ НП в Запорізькій області ОСОБА_8 , вважає необхідним поновити апелянту строк на апеляційне оскарження наведеного судового рішення, як такий, що пропущено ним з поважних причин.

Що ж стосується законності накладення арешту на майно, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт, в порядку ст. ст. 170-174 КПК України, який згідно до ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України накладає слідчий суддя, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, при цьому було вислухано доводи слідчого, представників власника майна, досліджені матеріали справи, а також з`ясовані обставини, які мають значення для вирішення питання щодо арешту майна.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на автомобіль марки «Volkswagen 215ОPS», що належить володільцю ОСОБА_9 та особі, яка керувала автомобілем ОСОБА_7 (згідно нотаріальної довіреності НАН 177036 від 03.06.2015 року), реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », 1978 року випуску, оскільки після його зупинки працівниками роти ДПС ГУНП в Запорізькій області та в подальшому проведенні огляду слідчим 07.05.2016 року, виявлено зварювальні шви на номері кузова, через що вказаний автомобіль було вилучено і постановою слідчого ОСОБА_12 від 07.05.2016 року визнано речовим доказом, а отже зазначене майно відповідає критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність права власності ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з потребами кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що слідчий суддя безпідставно поновив заступнику начальника СВ Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_8 строк на звернення із клопотанням про арешт майна, є необґрунтованими, оскільки слідчий суддя у своїй ухвалі навів обґрунтовані обставини для поновлення зазначеного строку, що у свою чергу не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Безпідставні і доводи скарги про те, що слідчий суддя не надав уваги відсутності у клопотанні заступника начальника слідчого відділу доказів існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України, а також тому, що сам апелянт ОСОБА_7 не допитувався, жодної слідчої дії з автомобілем протягом часу, коли його було вилучено проведено не було, оскільки слідчим суддею, в постановленій ним ухвалі, були досліджені надані стороною обвинувачення докази та наявність ризиків, яким була надана належна правова оцінка.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, суд дослідив зазначені обставини та не знайшов у висновках органу досудового розслідування при зверненні із клопотанням про накладення арешту на майно, порушень вимог КПК України та чогось очевидно безпідставного чи довільного.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, яке належить ОСОБА_9 апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім того, матеріали провадження свідчать про те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, з метою забезпечення збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, наявність ознак кримінального правопорушення, вірогідність та достатність підстав для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а зазначені в апеляційній скарзі представника власника майна обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого суду.

Враховуючи вищевикладене, а також виправдані інтереси держави, пов`язані з порушенням загальносуспільних інтересів, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення кримінального провадження, шляхом накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Істотних порушень вимог КПК України, які б надавали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, а слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, внаслідок чого ухвала слідчого судді скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 170, 173, 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

поновити ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2016 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 червня 2016 року, якою задоволено клопотання заступника начальника СВ Бердянського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_8 і останньому поновлено пропущений строк на звернення з клопотанням про арешт майна, та накладено арешт на вилучене майно автомобіль «Volkswagen 215OPS», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_1 », з одним ключем до нього, що належить володільцю ОСОБА_9 , та особі, яка керувала автомобілем ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4