Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засіданняОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000392, щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сел. Артемівського, Бодайбінського району Іркутської області, жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , посилаючись на порушення вимог ст. 65 КК, просить змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і обрати останньому більш суворий за видом захід примусу. На думку потерпілого, апеляційний суд не врахував повною мірою всіх даних про особу засудженого, який негативно характеризується, завданої злочином шкоди не відшкодував, а також не взяв до уваги наявності обтяжуючих покарання обставин та відсутності обставин протилежного змісту, внаслідок чого призначив покарання, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_6 через м`якість.

Крім того, у поданій скарзі міститься прохання потерпілого про здійснення касаційного розгляду за його відсутності.
На касаційну скаргу потерпілого засуджений ОСОБА_6 подав заперечення, в якому він зазначає про законність вироку апеляційного суду і просить його залишити без зміни, а заявлені потерпілим вимоги без задоволення.
За вироком Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 09 липня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 1700 грн.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК призначене за цим вироком покарання та покарання, призначене за вироком Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 17 грудня2013 року у виді позбавлення волі на строк 5 років із випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, постановлено виконувати самостійно.

Вирішено стягнути із засудженого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 859,51 грн і 20 000 грн відповідно.
ОСОБА_6 визнано винуватим у заподіянні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив місцевий суд, 16 вересня 2013 року близько 11.00 год. навпроти будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_7 умисно завдав останньому трьох ударів рукою в обличчя та двох ударів ногою у спину, заподіявши потерпілому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Апеляційний суд Житомирської області, частково задовольнивши апеляційну скаргу потерпілого, скасував вирок суду першої інстанції в частині призначеного засудженому заходу примусу і 22 вересня 2015 року ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не заперечив проти часткового задоволення касаційних вимог потерпілого та просив скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 125 ККу касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно зі ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має бути призначено з дотриманням загальних засад, закріплених у ст. 65 КК, тобто обрано в межах, установлених у санкції відповідної статті цього Кодексу, бути необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
За приписами ст. 414 КПК покарання вважається таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого лише тоді, коли воно за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Усупереч доводам у скарзі в цьому провадженні апеляційний суд, призначаючи покарання ОСОБА_6 , дотримався вимог статей 50, 65 КК і достатньою мірою врахував обставини, які за законом мають правове значення при виборі заходу примусу.
Як убачається з оскаржуваного вироку, поряд із ступенем тяжкості вчиненого злочину суд апеляційної інстанції врахував дані про особу винного, який негативно характеризується за місцем проживання, завданої шкоди не відшкодував, а також суд урахував думку потерпілого, котрий просив обрати ОСОБА_6 суворий захід примусу. Крім того, цей суд зважив на обтяжуючу покарання обставину вчинення засудженим кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та на відсутність обставин, які пом`якшують покарання.
З огляду на все це, та фактично взявши до уваги й ті обставини, на які є посилання в касаційній скарзі потерпілого, апеляційний суд дійшов умотивованого висновку про м`якість заходу примусу у виді штрафу, обраного місцевим судом ОСОБА_6 , та про необхідність призначення йому більш суворого виду покарання з тих, що передбачені в санкції ч. 2 ст. 125 КК, однак не в максимальних її межах.
Таким чином, призначене ОСОБА_6 за вироком апеляційного суду покарання (громадські роботи на строк 200 год.) за своїм видом та розміром є справедливим і таким, що відповідає його меті та загальним засадам, закріпленим у ст. 65 КК.
Правових підстав вважати обраний засудженому захід примусу явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.
Відповідно до приписів статей 433, 437 КПК суд касаційної інстанції не має права застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання. Тому вимога потерпілого про зміну оскаржуваного вироку і призначення судом касаційної інстанції ОСОБА_6 більш суворого покарання, ніж те, яке обрав апеляційний суд, не ґрунтується на законі.
З урахуванням викладеного доводи, наведені в касаційній скарзі потерпілого, не можна визнати прийнятними, а відтак, немає підстав для її задоволення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді справи в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436438, 441, 442 КПК, суд

п о с т а н о в и в:
Вирок Апеляційного суду Житомирської області від 22 вересня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню непідлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3