Ухвала
іменем україни
24 травня 2016 рокум. Київ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії:

головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисникаОСОБА_6 ,
виправданогоОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001979 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и в:

Вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2015 року ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2015 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він 17 грудня 2012 року, надаючи підприємцю ОСОБА_9 послуги по перевезенню бруківки, під час здійснення доставки в с. Підлісся вчинив крадіжку частини вантажу 30 квадратних метрів бруківки чорного кольору, спричинивши ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 2580 грн.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вказує на неумотивованість вироку суду, який в порушення вимог ст. 374 КПК не дав оцінки доказам обвинувачення та необґрунтовано визнав окремі докази недопустимими. Вважає, що зібрані у справі докази є достатніми для визнання винуватості ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки. Вказує, що під час нового розгляду не врахованими залишились висновки апеляційного суду, з яких було скасовано попередній вирок. В порушення вимог ст. 419 КПК апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора та необґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни. Незважаючи на клопотання прокурора, апеляційний суд не дослідив безпосередньо докази по справі, натомість дав їм розширену, порівняно з судом першої інстанції, оцінку.

Виправданий ОСОБА_7 подав заперечення на касаційну скаргу прокурора, в яких, посилаючись на законність і обґрунтованість судових рішень щодо нього, просить залишити їх без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_5 на підтримку касаційної скарги, захисника ОСОБА_6 та виправданого ОСОБА_7 , які заперечили проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у касаційній скарзі та запереченнях доводи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню на таких підставах.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

Згідно ст. 84 КПК процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Відповідно до ст. 99 КПК сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження зобов`язані надати суду оригінал документа. Для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає.

Відповідно до приписів ст. 433 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Він перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

За встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, висновок суду про недоведеність вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину колегія суддів вважає правильним.

Так, в основу обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні 17 грудня 2012 року крадіжки 30 квадратних метрів бруківки чорного кольору у потерпілого ОСОБА_9 під час надання останньому послуг з перевезення органами досудового розслідування покладено заяву потерпілого від 21 червня 2013 року про вчинення кримінального правопорушення, копію накладної, виданої покупцю ОСОБА_10 про придбання ним бруківки у ОСОБА_9 , фотографії бруківки, викладеної на подвір`ї покупця ОСОБА_10 і біля магазину в с. Підлісся, а також показання свідків.

Дослідивши вказані докази, надавши кожному з них і їм у сукупності належну оцінку з точки зору достатності й допустимості, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину.

Такий висновок суду достатньо мотивований й ґрунтуються на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені у вироку.

Як встановлено судом, на протязі всього кримінального провадження ОСОБА_7 свою вину не визнавав. Стверджував, що всю бруківку, яку йому погрузили на підприємстві потерпілого, він перевіз і розгрузив на подвір`ї покупця ОСОБА_10 . Жодних претензій щодо недостачі бруківки зі сторони покупця під час розгрузки не виникало. Щодо бруківки біля магазину ОСОБА_11 , то останньому він продав бруківку із числа тієї, яку в 2012 році особисто для себе придбав на підприємстві потерпілого, що підтвердив накладними.

При цьому будь-які об`єктивні дані, які б спростовували такі показання ОСОБА_7 та поза усяким розумним сумнівом свідчили про те, що 17 грудня 2012 року під час здійснення доставки бруківки покупцю ОСОБА_10 він викрав частину вантажу в матеріалах кримінального провадження відсутні. Надані стороною обвинувачення та досліджені в судовому засідання докази такої інформації не містять.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомив, що про недостачу 30-ти квадратних метрів бруківки він дізнався від покупця лише через п`ять місяців після здійснення доставки.

Свідок ОСОБА_12 вказав, що здійснював прийом бруківки замість свого батька покупця ОСОБА_10 . Претензій до ОСОБА_7 на той час у нього не виникало. Про недостачу бруківки покупець повідомив продавця під час виконання робіт по її укладці.

Разом з цим прямих доказів, що недостача виникла з вини саме ОСОБА_7 матеріали кримінального провадження не містять.

При навантаженні та розвантаженні бруківки ОСОБА_7 не розписувався за кількість прийнятого та зданого вантажу. При цьому покупець прийняв товар, замість того, щоб відразу ж повідомити продавця про недостачу.

Доводи прокурора про те, що вина ОСОБА_7 підтверджується показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були предметом перевірки судів першої й апеляційної інстанцій та обґрунтовано визнані неспроможними. В судовому засіданні вказані свідки прямо не підтвердили вчинення ОСОБА_7 крадіжки.

Посилання сторони обвинувачення, що саме викрадену бруківку у 2012 році ОСОБА_7 продав ОСОБА_11 спростовуються показаннями виправданого, а також накладними, згідно яких у 2012 році останній придбав бруківку на підприємстві потерпілого. Об`єктивних підстав недовіряти цим доказам, а також вважати виписані на ім`я ОСОБА_7 накладні дорожніми листами, на чому наполягали потерпілий та прокурор, у суду не було.

У зв`язку з цим суд правильно відмовив прокурору у задоволенні клопотання про призначення експертизи на предмет встановлення ідентичності бруківки, проданої ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , оскільки факт її виробництва підприємством потерпілого ніхто не заперечував.

Копію накладної, виданої покупцю ОСОБА_10 , обґрунтовано визнано недопустимим доказом, оскільки суду не надано оригінал документа і при цьому відсутнє підтвердження, що його втрачено не з вини потерпілого чи сторони обвинувачення.

Крім того, за своїм змістом вказаний документ може містити лише дані про кількість бруківки, яку ОСОБА_10 придбав у потерпілого, а також її ціну. Інформація ж про кількість навантаженої ОСОБА_7 та розвантаженої останнім бруківки у ньому відсутня.

Таким чином, встановивши відсутність у матеріалах кримінального провадження допустимих та достатніх доказів, які б поза усяким розумним сумнівом свідчили про вчинення ОСОБА_7 крадіжки, суд обґрунтовано виправдав ОСОБА_7 за відповідним обвинуваченням.

При новому розгляді порушень приписів ч. 3 ст. 415 КПК щодо обов`язковості висновків і мотивів, з яких скасовано попередній вирок, не встановлено.

Переглядаючи справу за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК, залишивши вирок без зміни.

Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог статей 404, 405 КПК. При цьому, відмовляючи у задоволенні апеляції прокурора, апеляційний суд в ухвалі навів докладні мотиви прийнятого рішення та підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено.

За таких обставин касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_15 ОСОБА_3