Ухвала
02 серпня 2016 року м. Київ
Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складіколегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю особи, кримінальне
провадження щодо якої було закрито , ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_9 ,
прокурора ОСОБА_10 ,
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК,
У касаційних скаргах (аналогічних за змістом) потерпіла ОСОБА_8 та представник потерпілих адвокат ОСОБА_11 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
Свої вимоги обґрунтовують тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував вирок щодо ОСОБА_5 , оскільки винуватість останнього підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами. Стверджують, що апеляційний суд усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК за відсутності клопотань сторін кримінального провадження з власної ініціативи прийняв рішення про часткове дослідження доказів, при цьому не дослідив і не спростував решти інших доказів, які суд першої інстанції поклав в основу обвинувального вироку.
Прокурор у своїй касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у вказаному суді. Скаржник заперечує обґрунтованість цього судового рішення і вказує на те, що апеляційний суд, закриваючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, усупереч вимогам ст. 419 КПК не навів в ухвалі переконливих мотивів для прийняття такого рішення. При цьому прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 23 КПК, безпосередньо не дослідивши доказів, дав їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, що також ставить під сумнів законність постановленої ухвали.
У запереченні на касаційні скарги потерпілої та представника потерпілих цивільний відповідач ТОВ «Саноіл», посилаючись на безпідставність викладених у них доводів, просить залишити вищевказані скарги без задоволення.
За вироком Яготинського районного суду Київської області від 20 листопада 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Стягнуто із ТОВ «Саноіл»: на користь потерпілої ОСОБА_8 131 488 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; на користь потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 по 789 264 грн кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 07 листопада 2010 року близько 08.00 год., керуючи автомобілем Volvo FH (державний номерний знак НОМЕР_1 ) із напівпричепом Schmitz SKO 24 (державний номерний знак НОМЕР_2 ), рухаючись на 123-му кілометрі автошляху Київ-Харків (у Яготинському районі Київської області), усупереч вимогам пунктів 1.2, 1.3, 1.5, 1.10, 2.3, 10.1, 12.1, 12.3, 12.9 «б» Правил дорожнього руху, виїхавши на зустрічну смугу руху, допустив зіткнення з автомобілем Audi 100 (державний номерний знак НОМЕР_3 ) під керуванням ОСОБА_13 . В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди водій вищевказаного автомобіля ОСОБА_13 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2016 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 скасовано у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Цивільний позов потерпілих до ТОВ «Саноіл» та ПАТ «Страхова компанія «Перша» про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілих, їх представника та прокурора, які вважали, що касаційні скарги підлягають задоволенню, думку ОСОБА_5 та захисника, котрі заперечили проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги потерпілої, прокурора та представника потерпілих підлягають частковому задоволенню з огляду на нижченаведене.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК в резолютивній частині ухвали суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути зазначені висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги.
Цих вимог апеляційним судом не дотримано.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції, мотивуючи відсутність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, скасував вирок місцевого суду.
Проте, цей суд не вказав з яких підстав, передбачених ст. 409 КПК, він скасував вищевказаний вирок.
Також у резолютивній частині оскаржуваної ухвали не викладено прийнятого апеляційним судом рішення по суті вимог апеляційних скарг. Тобто, скасовуючи обвинувальний вирок, апеляційний суд не вказав які конкретно апеляційні скарги він задовольнив і в якій частині.
Крім того, статтею 407 КПК визначено вичерпний перелік рішень, які суд апеляційної інстанції вправі винести за наслідками розгляду апеляційної скарги.
Проте апеляційний суд скасував вирок суду першої інстанції без вказівки щодо подальшого руху кримінального провадження.
Також згідно зі ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального й процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження та дослідженим у судовому засіданні доказам.
Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, місцевий суд послався на докази, які безпосередньо дослідив та оцінив у судовому засіданні. Зокрема, цей суд установив, що причиною ДТП був виїзд автомобіля Volvo FH із напівпричепом на зустрічну смугу руху. Вказана обставина підтверджувалася показаннями самого ОСОБА_5 , показаннями допитаних у режимі відеоконференції експертів (які досліджували місце зіткнення транспортних засобів), даними, що містяться у протоколах огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17 листопада 2010 року, огляду транспорту від 17 листопада 2010 року, відтворення обстановки та обставин події від 16 грудня 2010 року, а також у висновках трасологічної експертизи № 927 від 13 грудня 2010 року, автотехнічної експертизи № 35-А від 01 лютого 2011 року, додаткової судової автотехнічної експертизи № 170-А від 16 березня 2011 року, автотехнічної експертизи № 3647/12-52 від 14 червня 2012 року, комісійної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 2953 від 14 червня 2013 року тощо.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, дійшов висновку, що в діях ОСОБА_5 відсутній склад інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Обґрунтовуючи свою позицію, колегія суддів апеляційного суду послалася на протокол огляду місця події, схему ДТП та на висновок спеціаліста № 09-13 від 10 травня 2011 року, відповідно до якого гальмівний слід «автопоїзду» складався з однієї суцільної лінії, утвореної колесами лівого його боку, що могло сприяти виникненню заносу «автопоїзду» та подальшому некерованому руху вліво відносно напрямку його руху.
Проте апеляційний суд усупереч вимогам статей 94, 419 КПК не зазначив мотивів неврахування доказів, які суд першої інстанції поклав в основу обвинувального вироку, і не навів підстав, чому суд відкинув ці докази, а натомість взяв до уваги висновок спеціаліста № 09-13 від 10 травня 2011 року.
Крім цього, не було досліджено висновків експертиз проведених у цьому кримінальному провадженні, не допитано експертів, у тому числі й у частині їх висновків про технічну можливість уникнення водієм ОСОБА_5 ДТП та про можливість виїзду «автопоїзду» на зустрічну смугу руху в некерованому стані.
З наведеного випливає, що апеляційний суд не в повному обсязі дослідив обставини ДТП та матеріали кримінального провадження, які давали би підстави для скасування вироку місцевого суду.
За таких обставин доводи потерпілої, прокурора та представника потерпілих в цій частині є обґрунтованими.
Наведені порушення в силу ст. 412 КПК є істотними, тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу, а провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції, під час якого цьому суду необхідно врахувати зазначене, перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах захисника та цивільного відповідача, а також інші доводи, наведені в касаційних скаргах потерпілої, представника потерпілих та прокурора, дати на них вичерпну відповідь і ухвалити рішення, яке б відповідало положенням ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 436 КПК, суд
Касаційні скарги потерпілої ОСОБА_8 , представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 та прокурора задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3