Апеляційний суд Івано-Франківської області
ОКРЕМА ДУМКА
судді ОСОБА_1 стосовно ухвали Апеляційного суду Івано-Франківської області у справі за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.03.2016 року щодо ОСОБА_3 .
Так, згідно вироку Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2012 року ОСОБА_3 було засуджено за ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі.
Вказаний вирок набрав законної сили 26.02.2013 року.
Захисник ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про зарахування ОСОБА_3 строку попереднього ув`язнення в СІЗО із розрахунку один день в СІЗО до двох днів позбавлення волі, відповідно до вимог Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.03.2016 року в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.
Колегія суддів Апеляційного суду Івано-Франківської області залишила без змін ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11.03.2016 року щодо ОСОБА_3 , про відмову зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення.
Колегія суддів встановила наступне:
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, з урахуванням вимог Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно пункту 2 Розділу II «Прикінцеві положення» ЗУ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» строк попереднього ув`язнення за правилами, визначеними у ч. 5 ст. 72 КК України, зараховується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок та покарання за яким не відбуто повністю.
Правила, закріплені у ст. 72 КК України, розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строковий вид покарання. Довічне позбавлення волі до переліку таких покарань не відноситься. Не застосовуються ці правила й у випадку заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі внаслідок акта про помилування.
Відповідно, колегія суддів більшістю вважала таким, що не підлягає зарахуванню у строк покарання, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_3 з 22.08.2010 року по 26.02.2013 року, так як вказана особа є засуджена до довічного позбавлення волі.
Разом з тим, з викладеною в ухвалі апеляційного суду думкою, не погоджуюсь.
Керуючись статтею 375 КПК України, вважаю за необхідне висловити стосовно постановленої ухвали окрему думку.
Необхідність зумовлена насамперед тим, що Апеляційний суд Івано-Франківської області не обґрунтував належним чином основні свої твердження, не зробив повного аналізу змісту ряду положень законодавства, практична реалізація яких, може призвести до негативних наслідків: порушення ряду конституційних засад, обмеження прав і свобод людини і громадянина, зокрема можливостей своєчасної реалізації засудженим до довічного позбавлення волі, очікуваними правами, які передбачені ч. 6 та ч. 7 ст. 151, ст. 151-1 КВК України, та дискримінації засуджених до довічного позбавлення волі у порівнянні з особами засудженими до покарання у виді позбавлення волі на певний строк, при тих обставинах, що обидві категорії засуджених мають певний строк попереднього ув`язнення по справі.
Вважаю такою, що підлягала до задоволення апеляційну скаргу захисника, зі скасуванням ухвали суду першої інстанції та постановленням нової ухвали, якою слід було зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_3 з 22.08.2010 року по 26.02.2013 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Твердження про неможливість зарахування строку попереднього ув`язнення, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, особі, засудженій до довічного позбавлення волі, вважаю таким, що не ґрунтується на законі.
Аналізуючи сукупність норм чинного законодавства, яке стосується зарахування у строк покарання, строку попереднього ув`язнення, вважаю, що чинним законодавством не обмежено застосування вказаного принципу до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.
Так, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, з урахуванням вимог Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В тексті закону відсутнє посилання як на покарання у виді «довічного позбавлення волі», так і на покарання у виді «позбавлення волі на певний строк», законодавець обмежився загальною фразою «позбавлення волі».
Аналогічно, законодавець у тексті Закону не вказав на неможливість застосування закону до певної категорії засуджених осіб, в залежності від призначеного покарання.
Крім того враховую, що на етапі прийняття вказаного Закону, його необхідність обумовлювалася законодавцем наступними обставинами: «що сучасні умови тримання осіб в слідчих ізоляторах є неналежними ..., умови утримання принижують гідність осіб ..., умови відбування покарання осіб, визнаних винними, у виправних колоніях різних рівнів безпеки є кращими, ніж умови утримання в слідчих ізоляторах. Відповідно, метою і завданнями прийняття такого законопроекту є відновлення прав і законних інтересів людей, засуджених до позбавлення волі, права яких були значно обмежені під час утримання під вартою», про що свідчить зміст Пояснювальної записки до законопроекту.
Таким чином, вважаю, що суб`єктом, до якого можливо застосування вказаного закону, є будь-яка особа, яка перебувала під вартою на слідстві та до вступу вироку у законну силу.
Відповідно до ст.ст. 50, 51 КК України, покарання у виді позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі, є заходом примусу, що застосовується від імені держави, за вироком суду, до особи, визнаною винною у вчинені злочину, які обидва, мають початок строку відбуття покарання, яке встановлює суд у вироку.
Було б неправильним вважати, що довічне позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк не є тотожними поняттями, тобто це покарання у виді позбавлення волі, які різняться наявністю чи відсутністю кінцевого терміну відбуття покарання та режимом відбуття покарання, яке регламентується КВК України.
Підтвердження цієї позиції законодавця міститься у наступному.
Зміст ст. 64 КК України є логічним продовженням змісту ст. 63 КК України, так в ст. 64 КК України відсутнє посилання, що покарання у виді довічного позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до виправної колонії максимального рівня, в той час, як ст. 63 КК України містить посилання на те, що вказане покарання полягає в ізоляції засудженого та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.
Виконання покарання у виді довічного позбавлення волі регулюється главою 22 КВК України, яка передбачає виникнення у такої категорії засуджених певних прав, після відбуття останніми певного строку покарання, яким є покарання саме у виді довічного позбавлення волі.
Таким чином, вважаю, що законодавцем не заборонено застосування до осіб, яким призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, ч. 5 ст. 72 КК України, так як таке зарахування не встановлює строковість призначеного покарання, не скорочує та не змінює термін відбуття покарання, але може впливати на строк, з якого особа має можливість не реалізацію певних прав, передбачених Главою 22 Кримінально-виконавчого кодексу України, які виникають після відбуття певного строку покарання.
Крім того вважаю, що за відсутністю прямої заборони застосування ч. 5 ст. 72 КК України до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, практика відмови у зарахуванні, може свідчити про дискримінацію, яка у будь-яких своїх проявах заборонена як національним законодавством, так і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
А тому вважаю, що підписуючи ухвалу колегії суддів, повинен відповідно до змісту ст. 375 КПК України, висловивши з цього приводу вказану позицію, підписати ухвалу з окремою думкою.
21.04.2016 року ОСОБА_1