Справа № 492/1571/15-к
У К Р А Ї Н А
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення обвинувального акту прокурору

04 серпня 2016 року м.Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю: прокурора ОСОБА_3 , захисника адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , старшого інспектора Арцизького ВП ГУНП України в Одеській області ОСОБА_6 ,

розглянувши в місті Арцизі Одеської області у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , обвинувачених у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

встановив:
03 листопада 2015 року до Арцизького районного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт з додатками відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , обвинувачених у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України. Ухвалою суду від 09 листопада 2015 року було призначено підготовче судове засідання, яке неодноразово відкладалося через неявку обвинуваченого ОСОБА_7 .

В підготовчому судовому засіданні сторони кримінального провадження вважали за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

Суд, заслухавши сторін кримінального провадження, розглянувши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, вважає, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 разом з додатками слід повернути прокурору з наступних підстав.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України суд вправі у підготовчому судовому засіданні прийняти рішення, яким повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду. Отже, повернення обвинувального акту прокурору передбачає не формальну невідповідність такого акту вимогам закону, а наявність в ньому таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.
Також, відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.
У п. 5 Узагальнення про судову практику забезпечення права на захист у кримінальному провадженні від 01.07.2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначив, що судам під час підготовчого судового засідання слід ретельно перевіряти дотримання органами досудового розслідування вимог ст. 291 КПК. У деяких випадках недотримання ст. 291 КПК ставить під сумнів законність прийнятого судового рішення у кримінальному провадженні.
Зміст обвинувального акту, порядок його складання та затвердження, а також які документи долучаються до нього визначені ст. 291 КПК України, однак за переконанням суду, органом досудового розслідування вимоги ст. 291 КПК України виконані не в повному обсязі, у зв`язку з чим обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 не відповідає вимогам згаданої норми кримінального процесуального закону.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості про найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Приймаючи до уваги засаду кримінального провадження законності, що передбачена ст. 9 КПК України, недотримання будь-яких імперативних вимог КПК щодо змісту обвинувального акту є недопустимим.

Крім того, суд наголошує на тому, що Європейський суд з прав людини (далі Суд, ЄСПЛ) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

З огляду на викладене, суд також зазначає, що обвинувальний акт містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та його правову кваліфікацію, але в ньому відсутнє формулювання обвинувачення, що свідчить про недотримання слідчим та прокурором вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, що є підставою для повернення обвинувального акта прокурору зі стадії підготовчого провадження.

Суд звертає увагу, що формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті КК України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Викладення фактичних обставин провадження з підсумком про те, що особа обвинувачується у вчиненні того чи іншого кримінального правопорушення, як це зроблено в обвинувальному акті щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , не може замінити формулювання обвинувачення, оскільки за змістом п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України формулювання обвинувачення в обвинувальному акті має бути викладено незалежно від викладених фактичних обставин кримінального правопорушення, з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, які за змістом п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України викладаються до формулювання обвинувачення.

З урахуванням того, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, суд приходить до висновку про наявність обставини, яка перешкоджає судовому розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_7 .

Таким чином, з підстав встановлених судом, обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості про обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання.

В той же час, частина 4 ст. 67 КК України містить заборону щодо врахування будь-якої з обставин, що обтяжує покарання, якщо така передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію. Правова кваліфікація дій ОСОБА_5 та ОСОБА_7 визначена прокурором за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб. Отже, така обтяжуюча покарання обставина, як вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, передбачена як ознака злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , тому зазначення цієї ознаки злочину як обставини, яка обтяжує покарання є неприпустимим, у зв`язку з чим зазначення її в обвинувальному акті судом визнається як порушення п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Суд зауважує, що важливим є питання забезпечення ефективної реалізації права на захист у кримінальному провадженні. Згідно із положеннями, закріпленими у ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. При цьому ч. 2 зазначеної норми передбачає, що одним із діянь, у разі існування яких суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, є, зокрема, порушення права особи на захист.

Судом також враховується прецедентна практика ЄСПЛ щодо впливу обмеження прав підозрюваного на захист під час досудового розслідування. Зокрема, в п. 57 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 2010 року у справі "Леонід Лазаренко проти України" ЄСПЛ в обґрунтування порушення п. 1 ст. 6 у поєднанні з підп. "с" п. 3 ст. 6 Конвенції зазначив, що "національні суди проігнорували обмеження права заявника на захист під час первісної стадії попри те, що заявник зазначав про це у касаційній скарзі до Верховного Суду України, та те, що відповідно до національного законодавства воно становило істотне порушення кримінально-процесуального закону, яке передбачало скасування вироку. Цей недолік не міг бути виправлений ані юридичною допомогою, наданою заявнику пізніше, ані змагальним характером подальшого провадження (п. 58 рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2008 року у справі "Салдуз проти Туреччини"; пункти 39 - 41 рішення ЄСПЛ від 31 березня 2009 року у справі "Плонка проти Польщі").

Стаття 109 КПК України встановлює, що реєстр матеріалів досудового розслідування, який є невід`ємним додатком до обвинувального акта, наряду з іншим, повинен містити реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування.

Судом встановлено, що на момент скоєння злочину в якому обвинувачується ОСОБА_7 , останній був неповнолітнім, а тому в силу положень ст. ст. 49, 52 КПК України слідчим обов`язково до участі у кримінальному провадженні мав був залучений захисник. Проте, як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, повідомлення про підозру неповнолітньому ОСОБА_7 було вручене 13.10.2015 року до залучення йому захисника та законного представника, які були залучені 19.10.2015 року, що у контексті з ч. ч. 1, 12 ст. 290, ст. 87 КПК України, призведе до визнання судом зібраних у кримінальному провадженні поза участю захисника доказів недопустимими, а також порушення п. 1 ст. 6, "с" п. 3 ст. 6 Конвенції.

Крім того, згідно п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство).

При цьому, перекладення обов`язків щодо встановлення місця проживання обвинуваченого на суд, суперечить засадам кримінального провадження, визначеним в Главі 2 КПК України і є недопустимим.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово викликався в підготовче судове засідання, однак в судове засідання не з`являвся, поштові конверти, в яких містилися судові повістки про виклик до суду обвинуваченого, повернуті у зв`язку зі спливом строку зберігання на поштовому відділенні. Зазначене дає суду підстави вважати, що обвинувачений не з`являвся за отриманням судової повістки, оскільки за зазначеною в обвинувальному акті адресою не проживає, а отже обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 складено з порушенням п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України, зокрема в ньому не зазначено точне місце проживання обвинуваченого ОСОБА_8 .
Отже, з зазначеного випливає, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 не відповідає вище переліченим вимогам КПК України, що позбавляє обвинувачених також права на захист від висунутого обвинувачення, а тому обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 слід повернути прокурору на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Керуючись ст. ст. 314, 369 372 КПК України, суд
ухвалив:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_7 обвинувачених у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України повернути прокурору для усунення виявлених недоліків протягом розумного строку з дня набрання законної сили ухвалою суду про повернення обвинувального акту.

Копію наявної ухвали суду негайно направити прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Апеляційним судом Одеської області.

СУДДЯ

Арцизького районного суду