Дата документу Справа № 334/5323/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1127/16 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/5323/15-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.389 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2016 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, м. Запоріжжя, українця, не одруженого, з неповною середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 25.09.2012р. Заводським районним судом м. Запоріжжя за ст.309 ч.1 КК України із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України - на 1 рік;

- 15.04.2013р. Заводським районним судом м. Запоріжжя за ст.185 ч.1 КК України до 1 місяці арешту, із застосуванням ст.71 КК України, остаточно призначене покарання 1 рік 1 місяць позбавлення волі;

- 03.06.2013р. Заводським районним судом м. Запоріжжя за ст.203-2 ч.1 КК України до штрафу 170 000 грн., із застосуванням ст.70 ч.4 КК України, остаточно призначене покарання 1 рік 1 місяць позбавлення волі із сплатою штрафу в сумі 170 000 грн. /щодо сплати штрафу вирок ухвалено виконувати самостійно/;

- 30.09.2013р. Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ст.203-2 ч.1 КК України до штрафу в сумі 170 000 грн. Відповідно ст.72 ч.3 КК України - вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2013р. ухвалено виконувати самостійно;

- 17.12.2013р. Заводським районним судом м. Запоріжжя за ст.309 ч.2 КК України до 2 років позбавлення волі, із застосуванням ст.71 КК України - остаточно призначене покарання за вироком суду від 03.06.2013р. - 2 роки 1 місяць позбавлення волі /щодо сплати штрафу - вирок, відповідно ст.72 ч.3 КК України, ухвалено виконувати самостійно/. Звільнився 08.12.2014р. умовно-достроково на 8 місяців 5 днів;

визнано винним за ч.1 ст.389 КК України та призначено йому покарання у вигляді 1 року обмеження волі.

Відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.12.2013р. - 1 місяць позбавлення волі, що дорівнює - 2 місяці обмеження волі та остаточно призначено ОСОБА_7 - 1 рік 2 місяці обмеження волі.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2013р. в частині сплати суми штрафу, відповідно до вимог ч.3 ст.72 КК України, ухвалено виконувати самостійно.

Запобіжний захід ОСОБА_7 не обирався.

Строк покарання ОСОБА_7 рахується з моменту його фактичного затримання та направлення до місця відбуття покарання.

Згідно з вироком, 30.09.2013р. обвинувачений ОСОБА_7 був засуджений Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ст.203-2 ч.1 КК України до штрафу в сумі 170 000 грн. Відповідно ст.72 ч.3 КК України - вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03.06.2013р. слід було виконувати самостійно.

Після звільнення 08.12.2014р. з місця позбавлення волі обвинувачений ОСОБА_7 , відповідно вимог ст.26 п.1 КВК України, зобов`язаний був сплатити штраф у місячний строк після звільнення та надати суду документ в підтвердження сплати штрафу.

Однак, обвинувачений до теперішнього часу суму штрафу не сплатив, тобто, він навмисно ухиляється від сплати штрафу в дохід держави, оскільки не вчинив жодних дій щодо намагання виконати вирок суду в частині сплати штрафу, а саме: він досі не працевлаштувався та не став на облік до центру зайнятості.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, не оскаржуючи фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченого, кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 389 КК України, вважає, що вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.05.2016 відносно ОСОБА_7 є незаконним та невмотивованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.389 КК України у виді 1 року обмеження волі та часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Заводського районного суду міста Запоріжжя від 17.12.2013 - 1 місяць позбавлення волі, перевів більш суворий вид покарання (позбавлення волі) в менш суворий (обмеження волі), остаточно визначивши покарання у виді 1 року 2 місяців обмеження волі. Проте ч. 1 ст. 72 КК України вимагає зворотнього порядку переведення покарань з одного виду в інший.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати невідбуту засудженим частину будь-якого основного покарання.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_7 вчинив злочин в період умовно-дострокового звільнення, невідбутий термін складає 8 місяців 5 днів, та ігноруючи вимоги ч. 4 ст. 72 КК України, суд призначив остаточне покарання, яке є меншим, ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком, 1 рік 2 місяці обмеження волі (що відповідно до ст. 72 КК України дорівнює 7 міс позбавлення волі, тобто на 1 місяць 5 днів меншим мінімальної межі можливого покарання у цьому випадку - 8 місяців 5 днів).

Крім того, в порушення ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за новим вироком, суд безпідставно не приєднав повністю або частково невідбуту частину покарання у виді штрафу в розмірі 170 тис. грн., до якого ОСОБА_7 було засуджено за вироком Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 30.09.2013.

Згідно з п.2 Постанови Пленуму ВСУ висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

У зв`язку з викладеним, прокурор просить вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.05.2016 за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.1 ст.389 КК України - скасувати, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Постановити свій вирок, яким визнати ОСОБА_7 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.389 КК України та призначити покарання у виді 2 років обмеження волі, що відповідно до ст.72 КК України дорівнює 1 року позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду міста Запоріжжя від 17.12.2Р13 року - 1 місяць позбавлення волі та визначити у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі.

Також з урахуванням вимог ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати штраф за вироком Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 30.09.2013 та за вироком Заводського районного суду міста Запоріжжя від 17.12.2013 року у розмірі 12 тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 204 тис. грн., який у відповідності до ч. 3 ст. -72 КК України підлягає виконанню самостійно.

Остаточно визначити покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі та штрафу в розмірі 12 тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що дорівнює 204 тис. грн., який у відповідності до ч. 3 ст. 72 КК України підлягає виконанню самостійно.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка не підтримала апеляційну скаргу та просила закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КК України; думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали прокурора; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 КК якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, тобто необхідно застосовувати найбільш сприятливий для винуватого закон із усіх, що були чинними у цей період.

Скасування злочинності діяння означає його декриміналізацію (повну або часткову).

Судом встановлено, що Верховною Радою України 02.06.2016 ухвалено Закони України №1404-VIII «Про виконавче провадження» та №1403-VH1 «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» він набирає чинності одночасно з набранням чинності Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (крім статей 8, 9 та положень, що стосуються діяльності приватних виконавців, які вводяться в дію через три місяці з дня набрання чинності Закону).

Відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» він набирає чинності через три місяці з дня його опублікування (крім пункту 7 цього розділу зазначеного Закону, який набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування).

Вказані Закони опубліковано у газеті Верховної Ради України «Голос України» від 05.07.2016 (№№122-123). Отже вони набрали чинність 05.10.2016.

Перехідними положеннями Закону України «Про виконавче провадження» декриміналізовано відповідальність за ухилення засудженого від сплати штрафу. Зокрема, абзац перший частини першої ст. 389 КК України викладено у такій редакції: «1. Ухилення від позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю особою, засудженою до такого виду покарання».

Між тим, 07.09.2016 Верховною Радою України ухвалено Закон України №1492-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України що забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених».

Зазначеним Законом внесено зміни до Кримінального кодексу України. Так, абзац перший частини першої ст. 389 КК України викладено у такій редакції: «1. Ухилення засудженого від сплати штрафу або від відбування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю».

Цей Закон опублікований у газеті Верховної Ради України «Голос України» від 07.10.2016 (№191). Відповідно до положень Закону він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, тобто з 08.10.2016, крім положень щодо застосування апробаційних програм, що набирають чинності 01.01.2018.

З огляду на викладене, оскільки після вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст.389 КК України, набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження», яким декриміналізовано відповідальність за ухилення засудженого від сплати штрафу, в конкретному випадку цей закон має зворотну дію в часі, то колегія суддів вважає за можливе закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати, та на підставі п.4 ч.1 ст.284 КПК України закрити кримінальне провадження, у зв`язку з набранням чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене ОСОБА_7 .

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4