Ухвала
іменем україни
8 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000212 за касаційною скаргою заступника прокурора м. Києва на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року,

за участю:
прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

законних представників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
та мешканця

АДРЕСА_1 , громадянина України, відповідно до
статті 89 КК України є таким, що судимості
не мав, до якого раніше неодноразово
застосовувалися примусові заходи медичного
характеру, востаннє 17 грудня 2014 року
Печерським районним судом м. Києва,

за недоведеністю вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених частинами 1, 2 статті 259 КК України. Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених частинами 1, 2 статті 259 КК України, закрито.

З ухвали районного суду слідує, що відповідно до клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру від 16 січня 2015 року ОСОБА_11 27 листопада 2014 року о 18 годині 15 хвилин, перебуваючи у АДРЕСА_2 , у стані алкогольного сп`яніння, діючи з прямим умислом на порушення громадської безпеки в частині надання недостовірної інформації про загрозу вибуху і поширення неправдивих відомостей, створення обстановки загального страху, паніки та порушення безпеки суспільства, здійснив дзвінок із таксофону, абонентський номер НОМЕР_1 на спецлінію «102», завідомо неправдиво повідомивши про замінювання залізничного вокзалу «Дарниця», в результаті чого було порушено нормальний ритм життя пересічних громадян, які у цей час перебували на території вокзалу, дестабілізовано функціонування залізничних перевезень, спровокувало неправдиві чутки та паніку серед населення та відволікання підрозділів спеціальних сил та засобів, зокрема працівників швидкої медичної допомоги, кінологічного центру, оперативно-рятувальної служби, правоохоронних органів.

Крім того, ОСОБА_11 27 листопада 2014 року о 20 годині 20 хвилин, перебуваючи у АДРЕСА_3 , у стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, за аналогічних обставин, аналогічним способом здійснив дзвінок із таксофону, абонентський номер НОМЕР_2 на спецлінію «102», завідомо неправдиво повідомивши про замінювання залізничного вокзалу «Дарниця», в результаті чого було порушено нормальний ритм життя пересічних громадян, які у цей час перебували на території вокзалу, дестабілізовано функціонування залізничних перевезень, спровокувало неправдиві чутки та паніку серед населення та відволікання підрозділів спеціальних сил та засобів, зокрема працівників швидкої медичної допомоги, кінологічного центру, оперативно-рятувальної служби, правоохоронних органів.
Вказані дії обвинуваченого органом досудового розслідування кваліфіковано за частиною 1 статті 259 КК України, як здійснення завідомо неправдивого повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибелі людей чи іншими тяжкими наслідками, та за частиною 2 статті 259 КК України, як здійснення завідомо неправдивого повідомлення про підготовку вибуху, який загрожує загибелі людей та іншими тяжкими наслідками, повторно.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року залишено без зміни ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні суспільно небезпечних діянь, передбачених частинами 1, 2 статті 259 КК України, та якою закрито кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю винуватості вчинення суспільно небезпечних діянь.
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що докази у кримінальному провадженні безпідставно визнано недопустимими, не надано належної оцінки показам свідків, висновки судів не мотивовані, а суд апеляційної інстанції не дотримався безпосереднього дослідження доказів.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, який підтримав касаційну скаргу, захисника та законних представників, які заперечували проти задоволення касаційної скарги та вважали прийняті судові рішення законними і обґрунтованими, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 23 січня 2015 року до суду першої інстанції надійшло клопотання прокурора від 16 січня 2015 року про застосування до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом, про що йому оголосити.

Відмовляючи в задоволенні такого клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на недопустимість, як доказів, протоколу огляду місця події від 27 листопада 2014 року, оскільки він був складений з порушенням вимог процесуального закону - така слідча дія проведена без залучення понятих, що підтвердив свідок ОСОБА_12 , який неодноразово стверджував про вилучення слідів папілярних узорів з таксофону по вул. Привокзальна, 8, в м. Києві без його участі; висновку експерта №521 від 28 листопада 2014 року за встановлених обставин вилучення слідів пальців під час вказаного огляду місця події з грубим порушенням кримінального процесуального закону, а також з підстав того, що усупереч Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, ілюстративні таблиці в додатку №1 не містять підпису судового експерта ОСОБА_13 та сам висновок не засвідчений відбитком експертної установи на кожній сторінці тексту заключних висновків; висновку експертизи №19/18-25Ф від 9 червня 2015 року, в якому датою створення диску з анонімним повідомленням є 27 квітня 2015 року, про що і стверджено у судовому засіданні експертом ОСОБА_14 та повідомлено про те, що файл піддавався маніпуляціям, та на дослідження не надавалася копія протоколу виїмки голосу особи як експерту, так і у суд.

Також, зазначено про те, що докази у кримінальному провадженні на обґрунтування винуватості ОСОБА_10 : протокол огляду місця події від 27 листопада з фото таблицями до нього, за яким об`єктом огляду є таксофон по АДРЕСА_3 , під час якого нічого не було виявлено та вилучено; акти перевірки залізничного вокзалу Дарниця від 27 листопада 2014 року; протоколи огляду місця події від 27 листопада 2014 року з фототаблицями до них, відповідно до яких об`єктом огляду був залізничний вокзал ст. Дарниця, під час якого нічого виявлено та вилучено не було; протокол прослуховування аудіозапису від 28 грудня 2014 року не мають самостійного доказового значення, оскільки не містять відомостей щодо обставин здійснення саме ОСОБА_15 завідомо неправдивих повідомлень про підготовку вибухів, які загрожують загибелі людей та іншими тяжкими наслідками за обставин, викладених у клопотанні прокурора щодо застосування до останнього примусових заходів медичного характеру.

Вказані висновки суду першої інстанції підтвердив і суд апеляційної інстанції, додатково зазначивши про те, що експертне дослідження №19/18-25Ф від 9 червня 2015 року проводилося на підставі постанови слідчого від 5 лютого 2015 року, в той час, коли клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру складене і затверджене 16 січня 2015 року, а постанова слідчого про визнання та приєднання до провадження речових доказів оптичного лазерного диску DVD RW, на якому міститься анонімне повідомлення від 27 листопада 2014 року, датована 17 січня 2015 року. Тобто стверджено, що проводилися процесуальні дії без доручення суду за межами проведення досудового розслідування, а судом досліджено лише ті докази, які отримані на стадії досудового розслідування, внесені до реєстру матеріалів досудового розслідування, відкриті стороні захисту та надані суду під час судового розгляду.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено їх відповідність висновкам судів першої та апеляційної інстанції.

Зокрема, з наданого органом досудового розслідування об`єму доказів, про що зазначено судами обох інстанцій, слідує, що обвинувачення у вчиненні ОСОБА_15 кримінального правопорушення за частиною 2 статті 289 КК України, що мало місце 27 листопада 2014 року о 20 годині 20 хвилин залишилося не підтвердженим, оскільки внаслідок проведення слідчих дій будь-яких об`єктів, у тому числі вказуючих на вчинення останнім злочинних дій, не виявлено.

Натомість докази на підтвердження поставленого у провину ОСОБА_16 обвинувачення, яке мало місце 27 листопада 2014 року о 18 годині 15 хвилин, правильно визнані судами обох інстанцій недопустимими з огляду на недотримання кримінального процесуального закону при їх здобутті, що встановлювалося під час їх перевірки та належним чином вмотивовано судами. Сумнівів у достовірності висновків, їх узгодженості з матеріалами кримінального провадження та вимогами кримінального процесуального закону у колегії суддів не викликають.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі прокурор, не порушуючи питання про повторне дослідження судом апеляційної інстанції доказів, наводив мотиви щодо безпідставності визнання доказів недопустимими у спосіб, який досліджувався судом першої інстанції, то повторного їх дослідження у суді апеляційної інстанції не потребується.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційних вимог прокурора, а тому ухвали суду першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 13 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу заступника прокурора м. Києва без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3