ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:[1]
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 12 травня 2016 року касаційні скарги засудженої та її захисника ОСОБА_5 у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки
України, в силу ст. 89 КК України не судимої,
прокурора ОСОБА_7 ,
засудженої ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
У касаційних скаргах:
- захисником викладено вимогу про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Вимогу обґрунтовано істотним порушенням апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону через скасування вироку суду першої інстанції в частині звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України, оскільки саме таке покарання просила призначити сторона обвинувачення у суді першої інстанції. У звязку з цим також наголошує, посилаючись на ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на порушення права на захист, так як у ході судового розгляду ОСОБА_6 повністю визнала свою вину, на підставі чого судовий розгляд відбувався у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, вирок стороною захисту не оскаржувався, а отже, задоволення апеляційним судом вимог прокурора вищого рівня про погіршення становища засудженої позбавило її можливості, необхідної для підготовки свого захисту. Крім того, вказав, що апеляційним судом у порушення вимог ст. 72 КК України не зараховано у строк відбування покарання її тримання в ізоляторі тимчасового утримання з 11 по 13 липня 2015 року;
- засудженою викладено вимогу про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції з аналогічних підстав, наведених у касаційній скарзі її захисника, наголошуючи при цьому на незаконності вироку апеляційного суду та наявності підстав вважати її виправлення можливим без ізоляції від суспільства.
Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 11 серпня 2015 року ОСОБА_6 засуджено: за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки; за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно їй визначено покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки та покладено на неї обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. Цивільні позови потерпілих про відшкодування матеріальної шкоди задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_6 : на користь ОСОБА_8 3 500 грн, на користь ОСОБА_9 11 000 грн, на користь ОСОБА_10 15 000 грн, на користь ОСОБА_11 30 000 грн. Вироком суду також вирішено долю речових доказів і питання процесуальних витрат.
Вироком Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково, вирок суду від 11 серпня 2015 року щодо засудженої ОСОБА_6 у частині призначеного покарання скасовано. Прийнято рішення вважати її засудженою за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим їй остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. У решті вирок суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні нею злочинів за таких обставин.

Невстановлені особи, матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження, діючи за попередньою змовою і в групі з ОСОБА_6 , з умислом, направленим на вчинення шахрайських дій з метою отримання нетрудових доходів, розподілили ролі, згідно з якими остання повинна була отримувати у потерпілих грошові кошти та передавати їх вказаним особам. Набуті в результаті таких злочинних дій гроші розподілялися між ОСОБА_6 і невстановленими особами, котрі повинні були підшукувати осіб та вводити їх у оману, повідомляючи неправдиві відомості про необхідність передати грошові кошти начебто для надання медичної допомоги постраждалим внаслідок дій родичів потерпілих осіб.

Приблизно о 11 год. 05 хв. 26 червня 2015 року невстановлена особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, діючи відповідно до розподілених ролей, зателефонувала на стаціонарний домашній телефон ОСОБА_8 , 1929 року народження, і повідомила їй неправдиві відомості про те, що її онук ОСОБА_12 став винуватцем дорожньо-транспортної пригоди (ДТП), внаслідок якої постраждалій особі терміново необхідно якомога більше грошей на надання медичної допомоги. ОСОБА_8 , будучи введеною в оману такими неправдивими відомостями, погодилася передати усі наявні у неї кошти у сумі 3 500 грн. Того ж дня приблизно о 12 год. 00 хв. ОСОБА_6 , реалізуючи злочинний умисел, прибула за місцем проживання потерпілої, де у квартирі АДРЕСА_1 отримала від останньої 3 500 грн, з якими залишила місце вчинення злочину та розпорядилася ними, будучи у змові з невстановленими особами, на власний розсуд, чим ОСОБА_8 заподіяно матеріальну шкоду на згадану суму.

Близько 11 год. 56 хв. 26 червня 2015 року невстановлена особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, діючи відповідно до розподілених ролей, зателефонувала на стаціонарний домашній телефон ОСОБА_10 , 1940 року народження, та повідомила їй неправдиві відомості про те, що її син ОСОБА_13 став винуватцем ДТП, внаслідок якої постраждалій особі терміново необхідно якомога більше грошей на надання медичної допомоги. Потерпіла, будучи введеною в оману такими неправдивими відомостями, погодилася передати усі наявні у неї кошти, а саме 445 євро, 1 000 грн, та ювелірні вироби. Того ж дня приблизно о 13 год. 15 хв. ОСОБА_6 , реалізуючи злочинний умисел, діючи повторно, прибула за місцем проживання потерпілої ОСОБА_10 , де у квартирі АДРЕСА_2 отримала від останньої грошові кошти у сумі 445 євро, що за курсом НБУ на час вчинення злочину становило 10 569 грн, 1 000 грн і ювелірні вироби, з якими залишила місце вчинення злочину та розпорядилася ними, будучи у змові з невстановленими особами, на власний розсуд, чим потерпілій заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 18 442,48 грн.

Приблизно о 13 год. 21 хв. 27 червня 2015 року невстановлена особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, діючи згідно з розподіленими ролями, зателефонувала на стаціонарний домашній телефон ОСОБА_9 , 1937 року народження, та повідомила йому неправдиві відомості про те, що його син ОСОБА_14 став винуватцем ДТП, внаслідок якої постраждалій особі терміново необхідно якомога більше грошей на надання медичної допомоги. Потерпілий, будучи введеним в оману такими неправдивими відомостями, погодився передати усі наявні у нього кошти у сумі 11 000 грн. Того ж дня близько 14 год. 45 хв. ОСОБА_6 , реалізуючи злочинний умисел, діючи повторно, прибула за місцем проживання ОСОБА_9 , де у квартирі АДРЕСА_3 отримала від останнього грошові кошти у сумі 11 000 грн, із якими залишила місце вчинення злочину та розпорядилася ними, будучи у змові з невстановленими особами, на власний розсуд, чим потерпілому заподіяно матеріальну шкоду на згадану суму.

Близько 15 год. 00 хв. 08 липня 2015 року невстановлена особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, діючи відповідно до розподілених ролей, зателефонувала на стаціонарний домашній телефон ОСОБА_11 , 1941 року народження, та повідомила їй неправдиві відомості про те, що її онук ОСОБА_15 став винуватцем ДТП внаслідок якої постраждалій особі терміново необхідно якомога більше грошей на надання медичної допомоги. Потерпіла, будучи введеною в оману такими неправдивими відомостями, погодилася передати усі наявні у неї кошти у сумі 30 000 грн. Того ж дня приблизно о 14 год. 55 хв. ОСОБА_6 , реалізуючи злочинний умисел, діючи повторно, прибула за місцем проживання ОСОБА_11 , де у квартирі АДРЕСА_4 отримала від останньої грошові кошти у сумі 30 000 грн, із якими залишила місце вчинення злочину та розпорядилася ними, будучи у змові з невстановленими особами, на власний розсуд, чим потерпілій заподіяно матеріальну шкоду на вказану суму.

Приблизно о 16 год. 01 хв. 11 липня 2015 року невстановлена особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, діючи згідно з розподіленими ролями, зателефонувала на стаціонарний домашній телефон ОСОБА_16 , 1925 року народження, та повідомила їй неправдиві відомості про те, що її онук ОСОБА_17 став винуватцем ДТП, внаслідок якої постраждалій особі терміново необхідно якомога більше грошей на надання медичної допомоги. Потерпіла, будучи введеною в оману такими неправдивими відомостями, погодилася передати усі наявні у неї кошти у сумі 410 доларів США і 14 800 грн. Того ж дня приблизно о 16 год. 25 хв. ОСОБА_6 , реалізуючи злочинний умисел, діючи повторно, прибула за місцем проживання ОСОБА_16 , де у квартирі АДРЕСА_5 потерпіла збиралася передати грошові кошти у сумі 410 доларів США, що за курсом НБУ на момент вчинення злочину становило 8 957,75 грн, та 14 800 грн, а всього на суму 23 757,75 грн. У цей момент у квартиру зайшов ОСОБА_17 , онук ОСОБА_16 , який спростував відомості щодо будь-якого ДТП та необхідності надання грошових коштів. Таким чином, ОСОБА_6 не вдалося реалізувати спільний злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_16 шахрайським шляхом із використанням обману, тобто вчинити всі дії, які вона вважала необхідними для доведення злочину до кінця, з причин, що не залежали від її волі у зв`язку з відмовою ОСОБА_16 передати гроші.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційних скарг, засудженої ОСОБА_6 , яка підтримала подані нею та її захисником скарги і просила їх задовольнити, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 190; ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України, у касаційних скаргах не оспорюються, як і кваліфікація її дій за цими злочинами.
Твердження касаційних скарг про невідповідність призначеного засудженій покарання внаслідок суворості через незастосування положень статей 75, 76 КК України є необґрунтованими.
Суд першої інстанції, формально пославшись на ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу засудженої, обставину, яка обтяжує покарання, і не надавши їм належної оцінки, прийняв рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України.

Між тим суд апеляційної інстанції, постановивши свій вирок, дійшов правильного висновку про неможливість виправлення засудженої без відбування покарання реально, мотивувавши своє рішення належним чином, зокрема, взявши до уваги те, що ОСОБА_6 за незначний період часу, діючи систематично, вчинила за попередньою змовою групою осіб п`ять умисних корисливих злочинів, виконуючи при цьому роль безпосереднього отримувача грошей у потерпілих шахрайським шляхом, та заволоділа чужим майном на загальну суму 62 942,48 грн, що свідчить про її підвищену суспільну небезпечність. Враховано також те, що злочини засудженою скоєно стосовно осіб похилого віку, а також наслідки її дій завдання згаданим непрацездатним особам величезних матеріальних збитків на десятки тисяч гривень.

Апеляційний суд визнав безпідставним і визнання судом першої інстанції обставини, яка пом`якшує покарання, щирого каяття, оскільки засуджена хоча і визнала свою вину та висловила жаль щодо вчиненого, однак протягом тривалого часу з моменту припинення працівниками правоохоронних органів її злочинної діяльності ніяких заходів для усунення спричиненої нею матеріальної шкоди не вжила, що свідчить про небажання ОСОБА_6 виправити ситуацію, яку вона створила своїми неправомірними діями. До того ж, тільки під час здійснення апеляційного перегляду вироку вона надіслала потерпілим чотири поштових перекази лише по 100 грн кожному.

Суд апеляційної інстанції спростував і твердження захисника, аналогічні викладеним у касаційних скаргах засудженої та її захисника, про вимогу прокурора вищого рівня щодо погіршення становища засудженої порівняно з висловленою позицією сторони обвинувачення у суді першої інстанції, що не є порушенням положень кримінального процесуального закону.

Апеляційний розгляд провадження проведено з дотриманням положень кримінального процесуального закону, а вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 420 КПК України та ухвалений відповідно до повноважень, визначених положеннями ст. 407 КПК України, за якою суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право, зокрема, скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Не погоджується суд касаційної інстанції і з посиланнями у касаційній скарзі захисника щодо порушення права на захист ОСОБА_6 , оскільки визнання вини останньою та порядок розгляду кримінального провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України не є безумовною підставою для звільнення засудженої від відбування покарання з випробуванням. Надалі оскарження такого вироку в частині призначеного покарання шляхом подання апеляційної скарги прокурором вищого рівня, також не може свідчити про порушення права на захист засудженої особи.

Крім того, призначення апеляційним судом покарання в межах санкції статей, за якими її засуджено, та за їх сукупністю не є для особи непередбачуваним та таким, що потребує надання можливості для підготовки здійснення захисту, що має відношення лише щодо обсягу пред`явленого особі обвинувачення у вчиненні злочинів.

Необґрунтованими є й доводи касаційних скарг засудженої та її захисника щодо безпідставного незарахування апеляційним судом при постановленні вироку у строк відбування покарання строку тримання в ізоляторі тимчасового утримання, що не є попереднім ув`язненням у розумінні положень ст. 72 КК України. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 11 липня 2015 року ОСОБА_6 затримано слідчим у порядку ст. 208 КПК України на строк, що не може перевищувати сімдесяти двох годин (а.к.п. 160-163 т. 1), і згідно з ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 13 липня 2015 року останній обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту (а.к.п. 205-206 т. 1).

З огляду на те, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно й істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційні скарги засудженої та її захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436 КПК України, суд

постановив:

Вирок Апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2015 року щодо засудженої ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженої та її захисника ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження за касаційною скаргою № 5-1595км16 Категорія: ч. 2 ст. 190;
ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_18
Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_19
Доповідач в касаційній інстанції: ОСОБА_1