Ухвала іменем україни 22 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула у судовому засіданні спільну касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 та законного представника засудженого ОСОБА_6 , на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року у кримінальному провадженні № 0001817 щодо ОСОБА_4 ,
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополя Дніпропетровської області, громадянина України, маючого неповну середню освіту, не одруженого, учня професійно-технічного училища № 6 м. Дніпропетровська, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2015 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 (два) роки,
засуджено за:

ч. 2 ст. 186 КК України на 4 (чотири) роки 2 (два) місяці позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано покарання призначене вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2015 року та остаточно йому призначено покарання у виді
4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, маючого неповну середню освіту, не одруженого, учня професійно-технічного училища № 6 м. Дніпропетровська, проживаючого в АДРЕСА_3 , раніше судимого вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2015 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, на підставі ст. 75, 104 КК України від відбування покарання звільнений з іспитовим строком 2 (два) роки,
засуджено за:

ч. 2 ст. 186 КК України на 4 (чотири) роки 2 (два) місяці позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано покарання призначене вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2015 року та остаточно йому призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
Вироком суду вирішено долю судових витрат та речових доказів.

За вироком районного суду, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 визнано винуватими за те, що вони 01 червня 2015 року приблизно о 03 годині, знаходячись біля Дніпропетровської середньої загальноосвітньої школи № 94, розташованої по вул. Братів Трофимових, 463 в м. Дніпропетровську, вступили в попередню змову на відкрите викрадення чужого майна. Реалізуючи умови попередньої змови, зірвали з шиї потерпілого ОСОБА_8 ланцюг з золота 585 проби вагою 23,66 г. вартістю 26617,50 грн., з хрестом з золота 585 проби вагою 12,75 г. вартістю 15746,25 грн., тим самим відкрито викрали вказане майно, належне потерпілому ОСОБА_8 на загальну суму 42363,75 грн., після чого з викраденим з місця злочину зникли.

У спільній касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , його захисник ОСОБА_5 та законний представник засудженого ОСОБА_6 , не оспорюючи правильності кваліфікації дій та доведеності вини, просять вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду змінити, застосувавши до ОСОБА_4 ст. 69 КК України та зменшити йому покарання. Своє прохання мотивують тим, що ОСОБА_4 на час скоєння злочину до теперішнього часу є неповнолітнім 17 років, виявив щире каяття, активно сприяв розкриттю злочину, освідомив неприпустимість в подальшому скоєння кримінальних правопорушень, має міцні соціальні зв`язки, навчається у професійно-технічному училище № 6, характеризується позитивно, крім того кримінальне правопорушення скоїв попавши під вплив інших осіб та з мотивів небажання виглядіти слабкішим ніж його однолітки, тобто неправильного розуміння засобів самоствердження. Також, судом не враховано думку потерпілого ОСОБА_8 , який зазначив, що не має претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_4 , і просив призначити останньому покарання не пов`язане із позбавленням волі.

Судові рішення відносно засудженого ОСОБА_7 не оскаржуються.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши касаційну скаргу та долучені до них копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суд касаційної інстанції, згідно п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У касаційній скарзі висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, зазначених у вироку, та кваліфікація його дій не оспорюються.

Щодо доводів засудженого, його захисника та законного представника засудженого про суворість призначеного покарання, то вони є непереконливими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи його ОСОБА_4 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких, дані про особу засудженого, який посередньо характеризується за місцем проживання, незадовільно характеризується за місцем навчання, вчинення злочину протягом іспитового строку, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, вчинення ним злочину у неповнолітньому віці.

Враховуючи викладене, суд дійшов правильного висновку про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства і призначив основне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, остаточно визначивши його на підставі вимог ст. 71 КК України.

Таким чином, на думку колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_4 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, та відповідає вимогам статей 50, 65, 66 КК України, і підстав для застосування ст. 69 КК України, як про це просять засуджений, його захисник та законний представник засудженого у спільній скарзі, навіть з врахуванням їх доводів, відсутні.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судових рішень і задоволення спільної касаційної скарги, і вважає, що у відкритті провадження за скаргою слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за спільною касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 та законного представника засудженого ОСОБА_6 , на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2015 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3