А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

26.09.2013 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: Животова Є.Г. (головуючий), ОСОБА_1, ОСОБА_2, за участі прокурора Міцовди К.Д., потерпілого ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_4, підсудного ОСОБА_5 та його захисника адвоката ОСОБА_6, розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальну справу за апеляційними скаргами: захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_5 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції прокурора прокуратури м. Мукачево Закарпатської області ОСОБА_7 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 травня 2013 року, яким громадянина України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, непрацюючого, ІНФОРМАЦІЯ_3, інваліда 2 групи, одруженого, не судимого визнано винуватим та призначено покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.

Початок строку відбуття засудженим покарання постановлено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Предявлений цивільний позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 28 193,03 грн. матеріальної шкоди та 80 000 грн. моральної шкоди, завданих злочином, в решті позову відмовлено.

Описане (арештоване) для забезпечення цивільного позову майно ОСОБА_5 на підставі постанови слідчого від 23.06.2011 постановлено зберігати до виконання задоволених за вироком позовних вимог.

Речові докази: автомобіль Volkswagen-Passat (Фольксваген-Пассат), н.з. 656-75 ТВ повернуто законному володільцю, ОСОБА_5, а автомобіль ВАЗ-21093, н.з. АО 0133 МІ ОСОБА_3.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишено попередній, підписку про невиїзд.

З ОСОБА_5 на користь НДЕКЦ при УМВС України в Закарпатській області стягнуто судові витрати, повязані з виконанням експертиз 1 288,80 грн.

Згідно вказаного вироку ОСОБА_5 визнаний винуватим в тому, що він 10.05.2011, біля 16 год. 50 хв., в світлий час доби, по вул. Ужгородській, в населеному пункті міста Мукачево Закарпатської області, зі сторони автодороги сполученням Київ-Чоп, керуючи технічно справним автомобілем Volkswagen-Passat (Фольксваген-Пассат), н.з. 656-75 ТВ, в напрямку центру міста, на підїзді до будинку № 120, всупереч вимог п. 1.2-1.5, 1.10, 2.3 б, 8.1, 8.5.1, 10.1, 10.4, 11.2, 11.3, 12.3, 13.1 та 13.3 ПДР України, проявив неуважність в умовах дорожньої обстановки, що склалася, не забезпечив безпеку дорожнього руху, не впевнився в безпеці маневру обгону невстановленого органом досудового слідства автомобіля, що рухався попереду нього, не надав перевагу в русі водію автомобіля ВАЗ-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1, що рухався в зустрічному напрямку зі сторони центру міста Мукачево по своїй смузі руху, діючи самонадіяно та розраховуючи на власний досвід, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з останнім транспортним засобом, яким керував ОСОБА_3.

Внаслідок зазначеної ДТП водій ОСОБА_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження (висновок судово-медичної експертизи № 421/11 від 21.06.2011).

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вказує на те, що органом досудового слідства та судом першої інстанції допущено істотні порушення кримінально-процесуального закону, які перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

Вказуючи на незаконність вироку з обґрунтуванням своїх доводів, апелянт зазначає наступне.

Так, з самого початку слідчим не було здійснено спроби встановити стан здоровя ОСОБА_5, який пояснював, що нічого не памятає про обставини ДТП.

Ці пояснення та те, що ОСОБА_5 має хронічне захворювання, яке могло впливати на безаварійне керування ним транспортним засобом досудовим слідством взагалі залишені поза увагою, без їх ретельної перевірки.

Згідно з медичною документацією ОСОБА_5 понад 13 років перед ДТП перебував на обліку у місцевій лікарні та страждав через важку форму цукрового діабету, і це хронічне захворювання могло призвести до різкого погіршення стану його здоровя, затьмарення свідомості, гіпоглікемічного стану (коми), що обмежувало або позбавляло можливості ОСОБА_5 безпечно керувати своїм автомобілем.

В день ДТП (10.05.2011) ОСОБА_5 доставлений у лікарню у гіпоглікемічній комі, у свідомості дезорієнтований, що стверджується випискою з історії його хвороби № 7879.

Отже, при зазначених обставинах причини ДТП не залежали від волі та дій хворого, стан здоровя якого раптово погіршився.

Суд безпідставно визнав необґрунтованим висновок додаткової судово-медичної експертизи (щодо стану здоровя ОСОБА_5В.)

Виявлений у ОСОБА_5 хворобливий стан знаходиться в прямому причинному звязку з настанням зазначеної ДТП та її наслідками.

На першому допиті, відразу ж після ДТП, ОСОБА_5 пояснив, що нічого не памятає про обставини пригоди, а тому висновки суду в частині спростування показань ОСОБА_5 про втрату останнім свідомості саме до настання ДТП, а також щодо суперечливості цих показань з іншими доказами неправильні.

В порушення ст.67 КПК України (1960 року) суд безпідставно не взяв до уваги та відкинув показання ОСОБА_5, які повністю узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи про стан його здоровя в момент виникнення ДТП, не дав ніякої оцінки наявній в матеріалах справи медичній документації, зокрема витягу з історії хвороби № 7879, амбулаторній картці та довідці СМЕК щодо погіршення стану здоровя і призначення другої групи інвалідності.

На порушення вимог ст.16 КПК України (1960 р.) судовий розгляд справи відбувся з обвинувальним ухилом, з відданням переваги представнику державного обвинувачення та потерпілому, при цьому порушено принцип рівності всіх учасників судового розгляду перед законом і судом.

Оскільки вказані порушення не можуть бути усунені в судовому засіданні, захисник просить вирок скасувати, а кримінальну справу повернути на додаткове розслідування.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, вказує, що вирок є незаконним, у звязку із чим підлягає скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

На обґрунтування своїх доводів прокурор зазначає, що поза увагою суду залишилися наслідки вчиненого злочину, а саме те, що внаслідок ДТП здоровю ОСОБА_3 спричинено тяжкої шкоди, потерпілий тривалий час вимушений був лікуватися та втратив працездатність на тривалий час, що відповідно до п.5 ч.1 ст.67 КК України можна визнати як обставину, що обтяжує покарання.

При призначенні судом покарання, яке на думку апелянта не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, не враховано тієї обставини, що ОСОБА_5 вчинив злочин, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком до 8 років.

Помякшуючих покарання ОСОБА_5 обставин не встановлено, підсудний, повністю визнаючи свою вину під час досудового слідства (Т.1, а.с. 195-196), заперечив її в судовому засіданні, у вчиненому не розкаявся, заподіяну потерпілому злочином шкоду протягом тривалого часу не відшкодовує, навіть частково.

Крім того, позиція ОСОБА_5 та захисту про те, що перший втратив свідомість за кермом через те, що не прийняв на обід інсулін, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки жодним чином не узгоджується з усіма іншими доказами у справі.

Ці повідомлені обставини спростовуються показаннями допитаних в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_3 та свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які показали, що ОСОБА_5 не був без свідомості, після ДТП самостійно вийшов зі свого автомобіля та нецензурно висловлювався в бік ОСОБА_8. Натомість потерпілий ОСОБА_3 самостійно вийти з автомобіля не міг і в цьому йому допомагали працівники МНС.

Згідно медичної довідки щодо придатності до керування транспортним засобом від 05.08.2010 серії 10 ААБ № 317577, термін дії до 05.08.2012 ОСОБА_5 придатний для керування транспортними засобами, не мав медичних протипоказань до керування транспортними засобами, зокрема, категорії В (Т.2, а.с. 101). Тобто на момент події, 10.05.2011 ОСОБА_5 жодних медичних протипоказань до керування транспортним засобом не мав.

З цих підстав прокурор вважає, що позиція захисту є необґрунтованою та спрямована на уникнення ОСОБА_5 від покарання і відшкодування заподіяної злочином шкоди.

З урахуванням наведеного, прокурор просить апеляційний суд вирок суду першої інстанції скасувати та постановити свій вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керувати транспортним засобом на 3 роки.

В запереченні на подану в інтересах засудженого ОСОБА_5 апеляцію захисника ОСОБА_6 потерпілий ОСОБА_3 вказує, що вирок суду є законним, обґрунтованим і справедливим.

З викладеною в апеляції захисту позицією стосовно необхідності скасування вироку з поверненням справи на додаткове розслідування не погоджується.

Так, в судових дебатах і останньому слові підсудний ОСОБА_5 вину не визнав і просив його виправдати, а не повертати справу на додаткове розслідування.

В апеляції захисник не вказав конкретно, в чому полягає незаконність вироку та які конкретно слідчі дії слід провести (у разі повернення справи прокурору для організації додаткового розслідування).

Стан здоровя ОСОБА_5, на що вказує захисник, слідством зясовано.

ОСОБА_5 не міг отримати вищевказану медичну довідку про придатність до керування транспортним засобом, маючи тривалий час захворювання на цукровий діабет та будучи інсулінозалежним.

Навіть у разі припущення, що ОСОБА_5 не прийняв ліки і йому стало погано, про що йдеться в його поясненнях, він свідомо сів за кермо.

Судом обґрунтовано поставлено під сумнів висновок комісійної експертизи (щодо стану здоровя ОСОБА_5В.), оскільки такий містить протиріччя констатовано, що до і в сам момент ДТП ОСОБА_5 перебував без свідомості, однак при цьому зазначено, що ОСОБА_5 має право керування транспортними засобами.

Висновок експертизи виконано без дослідження історії хвороби ОСОБА_5, ґрунтується тільки на припущеннях, суперечить іншим матеріалам справи та самим обставинам події.

Головному бюро судово-медичної експертизи МОЗ України не надалось можливим провести відповідну експертизу щодо ОСОБА_5, оскільки історія хвороби останнього відсутня, що фактично свідчить про незаконність висновку експертів Закарпатського обласного бюро СМЕ.

Також потерпілий вважає нелогічними показання підсудного про те, що він проїхав без свідомості від поста ДАІ (м. Мукачево) до місця події, відстань між якими складає біля 1 300 м, а потім прийшов до тями.

Як потерпілий та очевидець події ОСОБА_3 стверджує, що автомобіль ОСОБА_5 рухався слідом за іншим автомобілем, не маневруючи, а маневр обгону вчинив відразу ж перед ДТП, що неможливо зробити без свідомості.

Вчинивши ДТП, ОСОБА_5 був при свідомості, що ствердили і свідки, самотужки залишив транспортний засіб і у кареті медичної допомоги погрожував потерпілому та його дружині, кричав на них, що нібито це вини винуваті в тому, що трапилися йому на його шляху.

Отримані потерпілим внаслідок ДТП травми змушують його щорічно проходити курс реабілітації, кістки ніг роздроблені, а ОСОБА_5 взагалі не відшкодував понесені потерпілим витрати на лікування.

З цих підстав потерпілий просить вирок залишити без змін, а апеляцію захисту без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, яка не підтримала апеляційну скаргу прокурора з наведених у ній вищевказаних підстав, просила скасувати вирок з поверненням кримінальної справи на новий розгляд в суд першої інстанції у звязку із необхідністю проведення повторної судово-медичної експертизи ОСОБА_5, призначеної постановою місцевого суду від 04.07.2012 (Т.2, а.с. 110-113) та наданням слідчому відповідного доручення з розшуку вищевказаної історії хвороби ОСОБА_5, без якої провести експертизу неможливо, заперечила проти апеляції захисника в частині вимог щодо повернення справи на додаткове розслідування, пояснення підсудного та його захисника, які підтримали подану стороною захисту апеляцію, потерпілого та його представника, які просили вирок суду залишити без змін, а апеляції залишити без задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи сторін, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово підсудного, апеляційний суд визнає, що в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст.365 КПК Україхни (1960 року) вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Як встановлено по справі судом першої інстанції, за вищевказаних обставин ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження.

При цьому, як органом досудового слідства, так і судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 при зазначених вище обставинах допустив порушення п. 1.2-1.5, 1.10 (останній значення термінів ПДР), 2.3 б, 8.1, 8.5.1, 10.1, 10.4, 11.2, 11.3, 12.3, 13.1 та 13.3 ПДР України, згідно з якими передбачено, що:

- в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів;

- учасники дорожнього руху зобовязані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

- кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила;

- дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоровю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобовязаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- дорожній рух регулюється за допомогою, крім іншого, дорожніх знаків, дорожньої розмітки);

- горизонтальна дорожня розмітка встановлює певний режим і порядок руху;

- перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

- на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, обїзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом;

- на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та обїзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу;

- у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій обєктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди;

- водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу;

- під час обгону, випередження, обїзду перешкоди чи зустрічного розїзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху.

Учасниками не оспорюються встановлені висновками судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертиз механізм зіткнення транспортних засобів, зокрема те, що таке відбулося на смузі руху, по якій рухався потерпілий ОСОБА_3, а також в апеляційних скаргах не йдеться про порушення останнім ПДР України за вказаних обставин.

Основними доводами апеляційної скарги захисника є посилання на стан здоровя підзахисного ОСОБА_5, який через тяжке хронічне захворювання раптово погіршився під час керування останнім транспортним засобом за наведених обставин, що призвело до втрати водієм ОСОБА_5 свідомості з подальшим виїздом на смугу зустрічного руху і наступним зіткненням з автомобілем, яким керував потерпілий ОСОБА_3

З цих підстав захисник вважає, що в діянні ОСОБА_5, який до ДТП і після неї перебував в гіпоглікемічному стані (комі), відсутній склад злочину, передбачений ч.2 ст.286 КК України, зокрема субєктивна сторона злочину.

При цьому захисник обґрунтовує свої доводи висновком повторної комісійної судово-медичної експертизи № 11, виконаним експертами Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи 21.02.2012 на підставі постанови Мукачівського міськрайонного суду від 23.12.2011 (далі експертиза, Т.2, а.с. 70 а-72, 76-83).

Суд, постановляючи обвинувальний вирок, піддав сумніву законність зазначеного вище висновоку експертизи, з якої вбачається, що згідно Висновку експерта № 392/2011 від 27.05.2011 (міститься в Т.1, а.с. 109-111) та медичної документації (Т.2, а.с. 4,5 довідка та виписка Мукачівської ЦРЛ (травматологічне відділення) з історії хвороби ОСОБА_5 від 10.05.2011 № 7879) у ОСОБА_5 виявлені наступні тілесні ушкодження та захворювання: закрита хребетно-спинальна травма; контузія обох очних яблук; ЗЧМТ; забій головного мозку; цукровий діабет І тип середнього ступеня тяжкості та гіпоглікемічний стан 10.05.2011. Хворіє цукровим діабетом 15 років, на момент проведення комісійної експертизи є інвалідом ІІ групи по загальному захворюванню з діагнозом: цукровий діабет, ІІ тип, імунозалежний, важка форма, в стадії субкомпенсації; діабетична полінейропатія нижніх кінцівок, важка форма; синдром діабетичної ступні, невропатична форма ІІ ступеню справа; дисциркуляторна енцефалопатія; діабетична гепатопатія; гіпертрофія ЛШ.

Одним із проявом цукрового діабету є гіпоглікемічний стан (кома), який може виникнути внаслідок психо-емоційної напруги, невчасного прийому ліків, фізичних та психо-емоційних навантажень тощо.

Гіпоглікемічний стан супроводжується загальною слабкістю, головокружінням, серцебиттям, ознобом, падінням артеріального тиску, що може призвести до різкого колапсу, втрати свідомості.

З урахуванням наведеного, комісія експертів у своєму висновку зазначила, що можна стверджувати факт перебування ОСОБА_5 в момент ДТП в гіпоглікемічному стані (комі), що виник до настання аварії і не міг вплинути на безаварійне керування своїм автомобілем.

Цей стан і став основною причиною ДТП.

Разом з тим, у висновку експерта зазначено, що згідно медичної довідки щодо придатності до керування транспортним засобом серія 10 ААБ № 317577 від 05.08.2010, із строком дії до 05.08.2012, ОСОБА_5 був придатний для керування транспортним засобом (Т.2, а.с. 101).

Відповідно до ст.ст. 67,75 КПК України (1960 року) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази для суду не мають наперед встановленої сили. Висновок експерта для суду не є обовязковим, але незгода з ним повинна бути мотивована у вироку.

З розяснень, що містяться в п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах від 30.05.1997 № 8 вбачається, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що згідно зі ст.67 КПК (1960 року) висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й обєктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Поставивши під сумнів викладені в експертизі вищевказані висновки, суд правильно констатував, що висновок експертизи № 11 від 21.02.2012 прямо суперечить іншим матеріалам кримінальної справи, зокрема протоколам слідчих дій, висновкам судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи, показанням потерпілого, свідків.

Так, з показань допитаних в суді потерпілого ОСОБА_3, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_11 та ОСОБА_9, які підтвердили встановлені судом обставини ДТП, слідує, що відразу ж після останньої ОСОБА_5 був при свідомості, кричав по допомогу вийти з автомобіля, згодом вийшовши самотужки, ОСОБА_5 висловлювався нецензурною лайкою, кричав на свідка ОСОБА_8 щоб вона мовчала, оскільки її чоловікові поставлять гіпс і все буде гаразд (протокол судового засідання в Т.2, а.с. 48-54).

Висновок експертизи № 11 про те, що ОСОБА_12 в момент ДТП знаходився в гіпоглікемічному стані (комі), що виник до настання аварії, виконано без належного його обґрунтування і без наявності для цього достатніх даних.

Допитані в суді першої інстанції експерти ОСОБА_13 та ОСОБА_14 показали, що гіпоглікемічний стан настає до настання гіпоглікемічної коми та може супроводжуватися втратою свідомості; під час ДТП ОСОБА_5 перебував в гіпоглікемічному стані, а не комі. Чи міг настати гіпоглікемічний стан внаслідок ДТП відповісти не можна, однак експерти прийшли до висновку, що такий стан міг виникнути до настання ДТП (Т.2, а.с. 91-93).

Ці показання експертів прямо суперечать виконаному ними ж висновку експертизи, оскільки виявлений у ОСОБА_5 при його поступленні в Мукачівську ЦРЛ гіпоглікемічний стан повинен був передувати гіпоглікемічній комі, а не навпаки. Отже, у момент ДТП ОСОБА_5 гіпоглікемічній комі не перебував. Ці обставини підтверджуються й наведеними вище показаннями потерпілого, свідків, з яких слідує, що після ДТП ОСОБА_5 розмовляв з іншими учасниками пригоди. У виписці з історії хвороби ОСОБА_5 (Т.2, а.с. 5) також немає жодних відомостей про його перебування у гіпоглікемічній комі, щодо вживання лікарями медичних заходів з виведення хворого зі стану коми, а також даних про втрату ОСОБА_5 свідомості.

У разі, якщо б ОСОБА_5 в дійсності перебував до та після ДТП 10.05.2011 у комі (без свідомості), від нього неможливо було б відібрати пояснення, які він надав слідчому 10.05.2011 (Т.1, а.с. 26).

Крім того, з повідомлення виконуючого обовязки начальника Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_14, який входив в склад експертної комісії під час виконання нею судово-медичної експертизи № 11 від 23.12.2011 щодо ОСОБА_5, слідує, що ця експертиза проведена без дослідження історії хвороби ОСОБА_15, а лише на підставі: 1) первинного акту судово-медичного обстеження (висновку судово-медичної експертизи) № 392/2011 від 27.05.2011 Мукачівського районного відділення СМЕ, де були надруковані дані цієї історії хвороби, 2) наданих виписок та епікризів з медичних документацій та медичної карти амбулаторно хворого, яку надав ОСОБА_5 (Т.2, а.с. 149)-

Отже, експертиза не проведена належним чином, оскільки в розпорядженні експертів не було основного документу, що підлягав дослідженню історії хвороби).

Це стверджується і тим, що призначена судом першої інстанції повторна комісійна судово-медична експертиза щодо ОСОБА_5, виконання якої доручено експертам Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України, не виконана у звязку з відсутністю історії хвороби ОСОБА_5, яка поряд з амбулаторною карткою останнього є основним документом, необхідним для проведення експертизи.

Твердження підсудного про те, що перед настанням ДТП він втратив свідомість спростовуються наведеними вище показаннями потерпілого ОСОБА_3, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_11 та ОСОБА_9, які бачили, як ОСОБА_5 після ДТП самотужки вибрався зі свого пошкодженого автомобіля і після цього розмовляв з учасниками події.

З висновків судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи вбачається, що з урахуванням схеми ДТП до протоколу огляду місця події місцем зіткнення автомобіля Фольксваген-Пассат (VOLKSWAGEN PASSAT), н.з. 656-75 ТВ та автомобіля ВАЗ-21093, н.з. АО 0133 МІ, знаходиться на смузі руху останнього; форма і характер пошкоджень транспортних засобів співпадає в тому випадку, якщо при першочерговому контактуванні повздовжні осі вищезгаданих транспортних засобів перебували під кутом 160 +/- 5 градусів, при цьому вказаний автомобіль Фольксваген-Пассат першопочатково контактував передньою лівою частиною з передньою лівою частиною автомобіля ВАЗ-21093, н.з. АО 0133 МІ; з технічної точки зору причиною зазначеної вище ДТП стали дії водія автомобіля Фольксваген-Пассат, н.з. 656-75 ТВ, ОСОБА_5, який виїхав на смугу зустрічного руху на такій відстані від автомобіля ВАЗ-21093, н.з. АО 0133 МІ, на якій потерпілий ОСОБА_3 вже був позбавлений технічної можливості зупинити керований ним автомобіль до місця зіткнення шляхом застосування своєчасного гальмування з моменту виникнення небезпеки (Т.1, а.с. 158-165, 171-176).

Викладені прокурором в апеляційній скарзі доводи щодо повного визнання підсудним своєї вини під час досудового слідства підтверджуються протоколами допиту ОСОБА_5 в якості підозрюваного та обвинуваченого, з яких також слідує, що останній розкаявся в допущеному ним з необережності ДТП, обставин якої не пригадує, ймовірно через отримані ним травми (Т.1, а.с. 63-64, 195-196).

Жодних доказів, що ці показання ОСОБА_5 надав внаслідок недозволених методів слідства, під тиском по справі не здобуто, з відповідними скаргами/заявами ОСОБА_5 не звертався в прокуратуру.

Отже, зазначений висновок суду першої інстанції сумніви не викликає, оскільки підтверджується сукупністю зібраних та перевірених у судовому засіданні доказів.

Що стосується викладених у промові прокурора в апеляційному суді доводів щодо необхідності скасувати вирок з поверненням кримінальної справи на новий розгляд в суд першої інстанції у звязку із необхідністю проведення повторної судово-медичної експертизи ОСОБА_5, призначеної постановою місцевого суду від 04.07.2012 (Т.2, а.с. 110-113) та наданням слідчому відповідного доручення з розшуку вищевказаної історії хвороби ОСОБА_5, без якої провести експертизу неможливо, апеляційний суд визнає, що такі не можуть бути прийняті до уваги, виходячи з наступного.

Так, порушені прокурором питання вирішувалися місцевим судом шляхом прийняття відповідних процесуальних документів, якими задоволено клопотання прокурора, однак такі заходи не дали позитивних результатів (Т.2, а.с. 129-167).

У звязку із цим, дії обвинуваченого вірно кваліфіковано судом за ч.2 ст.286 КК України, що відповідає матеріалам кримінального провадження.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

З розяснень, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покараннявід 24.10.2003 № 7 вбачається, що при призначенні покарання слід додержувати вимоги п.1 ч.1 ст.65 КК України. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Призначаючи покарання з обранням його виду і міри, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, особу винного, зокрема ОСОБА_5 вперше вчинив злочин, який є необережним, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, хворіє на цукровий діабет і є інвалідом другої групи, однак не розкаявся у вчиненні злочину, жодних заходів з відшкодування потерпілому спричинених злочином матеріальної і моральної шкоди не вживав.

З цих підстав суд правомірно призначив ОСОБА_5 міру покарання, в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, оскільки таке буде достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

З огляду на викладене, твердження прокурора про порушення судом першої інстанції вимог ст.65 КК України є безпідставними.

Решта доводів апеляції захисту, в тому числі й щодо того, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся з обвинувальним ухилом, ні чим не підтверджені і не можуть бути підставою для скасування правильного за своїм змістом судового рішення.

Оскільки в іншій частині вирок, зокрема й щодо розміру задоволеного цивільного позову не оскаржено (апелянтом порушувалося питання виключно щодо невинуватості його підзахисного та щодо повернення справи на додаткове розслідування), апеляційний суд не проводить відповідну перевірку.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 365,366,377,379,386,387 КПК України (1960 року), апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції прокурора прокуратури м. Мукачево Закарпатської області ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.05.2013 щодо ОСОБА_5 без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді: