АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11кп/796/80/2016 Головуючий у суді 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 187 КК України Доповідач в апел. інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_11 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Лієпая Республіки Латвія, громадянин України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 03.07.2006 року Печерським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186, ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік; 2) 31.10.2007 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186, ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; 3) 13.05.2010 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 304, ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років,

- визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Червона Слобода Черкаського району Черкаської області, громадянин України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий: 1) 11.03.2009 року Уманським міським судом Черкаської області за ч. 2 ст. 121, ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, звільнений з місць позбавлення волі 24.10.2014 року по відбуттю строку покарання,

- визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України та виправданий у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді,

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_8 разом з невстановленою особою, 07 березня 2015 року приблизно о 18 годині 20 хвилин, знаходились на проспекті Ак. Палладіна, 42 в м. Києві, де вирішили із погрозою застосування ножів, які були при них, вчинити розбійний напад на перехожих громадян, з метою заволодіння чужим майном.

Цього ж вечора, близько 18 години 30 хвилин, невстановлена особа за попередньою змовою із ОСОБА_8 , побачили раніше незнайому їм ОСОБА_7 та вирішили незаконно заволодіти її майном.

Реалізуючи свій злочинний умисел, невстановлена особа та ОСОБА_8 , діючи узгоджено між собою, дістали з кишень свого одягу заздалегідь заготовлені ножі та утримуючи їх в руках, підішли до нічого не підозрюючої ОСОБА_7 , погрожуючи застосуванням фізичного насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я, приставили ножі до тулуба останньої та стали вимагати її майно.

Сприймаючи погрози невстановленої особи та ОСОБА_8 , як реальну загрозу своєму життю та здоров`ю, ОСОБА_7 не стала чинити опору злочинним діям останніх та дістала зі своєї сумки мобільний телефон «Самсунг Гелексі Стар S57262», вартістю 2000 гривень, з сім - карткою оператора мобільного зв`язку «МТС», вартістю 30 гривень, який вона віддала невстановленій особі та грошові кошти в сумі 20 гривень і банківську кредитну картку «ОТП Банк», на ім`я ОСОБА_7 з пін - кодом до даної кредитної картки, на рахунку якої було 2000 гривень, яку віддала ОСОБА_8 , а всього майна на загальну суму 4050 гривень.

Заволодівши майном ОСОБА_7 , невстановлена особа та ОСОБА_8 з місця вчинення злочину втекли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Як зазначено у вироку, згідно з пред`явленим обвинуваченням, ОСОБА_9 07 березня 2015 року приблизно о 18 год. 30 хв., на пр. Палладіна, 42 в м. Києві, за попередньою змовою із ОСОБА_8 , з погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я, вчинили розбійний напад на потерпілу ОСОБА_7 , заволодівши майном останньої на загальну суму 4050 гривень, при вище описаних обставинах.

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України та виправдано за недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок суду в частині виправдування ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України скасувати, та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України та призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, прокурор вбачає в тому, що судом були безпідставно не взяті до уваги показання потерпілої та протоколи впізнання, які підтверджують вину ОСОБА_9 . Вважає, що вина ОСОБА_9 також підтверджується довідкою генерального директора ломбарду «Скарбниця» ОСОБА_13 та протоколом впізнання, проте зазначеним доказам судом не було надано належної правової оцінки.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, думку потерпілої, яка покладалася на розсуд суду, обвинувачених та захисника ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, задольнивши клопотання сторони обвинувачення та повторно дослідивши необхідні для перевірки доводів апеляційної скаргипрокурора докази, допитавши потерпілу ОСОБА_7 , провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинувачених, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно положень статті 62 Конституції України, ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Це положення передбачено й пунктом 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, в якому зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку.

При цьому, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, які отримані незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Вищезазначених вимог закону суд при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_9 дотримався.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_9 , суд відповідно до вимог кримінального процесуального закону, з урахуванням невизнання вини обвинуваченим та показань обвинуваченого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_7 , ретельно перевірив надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав правильну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості, достовірності, та в їх сукупності з точки зору достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Зокрема, спростовуючи пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення, суд обґрунтовано дійшов висновку, що докази, які органом досудового розслідування були покладені в основу обвинувачення ОСОБА_9 , є не достатніми для доведення його винуватості у вчиненні злочину.

З таким висновком суду погоджується у колегія суддів з огляду на наступне.

Так, відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_9 , наданих ним в судовому засіданні в суді першої інстанції, він познайомився із ОСОБА_8 06.03.2015 року на залізничному вокзалі. 07.03.2015 року до обіду він разом із ОСОБА_8 перебував на орендованій квартирі, а потім пішов до своєї дівчини. Зустрівшись ввечері із ОСОБА_8 , останній попросив його здати до ломбарду викрадений мобільний телефон, що він і зробив. При цьому, категорично заперечував свою причетність до вчинення розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_7 .

Про непричетність ОСОБА_9 до вчинення розбійного нападу на потерпілу вказував у своїх поясненнях і обвинувачений ОСОБА_8 , який в суді першої інстанції зазначав, що ним було вчинено злочин із хлопцем на ім`я ОСОБА_14 . Пояснював, що 07.03.2015 року зустрівшись ввечері з ОСОБА_9 , він попросив його здати викрадений мобільний телефон, на що останній погодився. Він разом з ОСОБА_9 , на паспорт останнього, здали до ломбарду по вул. Старовокзальній в м. Києві, мобільний телефон.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність належних і допустимих даних, які б могли спростувати версію обвинуваченого ОСОБА_9 про його непричетність до вчинення розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом були безпідставно не взяті до уваги показання потерпілої ОСОБА_7 та протоколи впізнання, які підтверджують вину ОСОБА_9 , колегія суддів до уваги не приймає.

З показань потерпілої ОСОБА_7 , які були надані нею в суді апеляційної інстанції, та які є аналогічні тим показанням, які були надані нею в судовому засіданні в суді першої інстанції слідує, що 07 березня 2015 року приблизно о 18 год. 30 хв., до неї по пр. Палладіна в м. Києві підійшли два хлопці, які погрожуючи їй ножами, наказали віддати всі цінні речі. Злякавшись, вона дістала з сумки мобільний телефон, гроші в сумі 20 гривень, банківську картку та віддала їх хлопцям. Банківську картку взяв ОСОБА_8 , при цьому запитав про пін-код, який вона йому повідомила. Інший хлопець, забравши у неї мобільний телефон, пішов.

При цьому, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, потерпіла з впевненістю вказала на обвинуваченого ОСОБА_8 , як на ту особу, що вчинила розбійний напад. Водночас, потерпіла не лише не змогла підтвердити вчинення ОСОБА_9 зазначених дій щодо неї, а взагалі, під час апеляційного розгляду показала, що ОСОБА_9 вона не знає, ніколи його не бачила, що він не схожий на того хлопця, який був разом із ОСОБА_8 , оскільки у тієї особи обличчя було «кругліше та повніше». Також потерпіла вказувала на те, що не може впізнати обвинуваченого і за голосом.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17.04.2015 року, який було досліджено апеляційним судом за клопотанням прокурора, потерпіла ОСОБА_7 впізнала ОСОБА_9 як особу, що схожа на ту особу, яка під погрозою застосування ножа разом із іншою особою, забрав мобільний телефон.

Проте, з урахуванням показань потерпілої, зазначений доказ не підтверджує посилань прокурора в апеляційній скарзі про вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому злочину, оскільки під час проведення вказаної слідчої дії слідчим, в порушення вимог ст. 228 КПК України, потерпіла не допитувалась слідчим щодо ознак особи, яку вона впізнає. При цьому, зазначивши у протоколі, що потерпіла впізнала ОСОБА_9 за сукупністю ознак, слідчий не зазначив у протоколі, за сукупністю яких саме ознак вона його впізнала.

Крім того, як вбачається з протоколу, при проведенні вказаної слідчої дії був присутній лише один понятий, якому були роз`яснені його права та обов`язки, передбачені КПК України, проте зазначений протокол був підписаний двома понятими.

Довідка генерального директора ломбарду «Скарбниця» ОСОБА_13 про те, що ОСОБА_9 звертався до ломбардного відділення з приводу закладу мобільного телефону та протокол впізнання також не містять ніяких фактичних даних, які б підтверджували причетність ОСОБА_9 до вчинення інкримінованого йому злочину за пред`явленим обвинуваченням, оскільки самим ОСОБА_9 не заперечувалась та обставина, що ним було здано до ломбарду викрадений ОСОБА_8 мобільний телефон, при цьому зазначав за яких обставин він його отримав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що стороною обвинувачення не надано достатніх, допустимих та належних доказів, за допомогою яких суд міг би встановити всі обставини, передбачені ст. 91 КПК України, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції, який всебічно дослідивши матеріали справи та вивчивши показання потерпілої, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність постановлення виправдувального вироку щодо ОСОБА_9 в зв`язку з недоведеністю поза розумним сумнівом тих обставин, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України, вчинено обвинуваченим ОСОБА_9 .

Порушень норм кримінального процесуального законодавства, які були б підставами для скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає.

Тому, враховуючи вище наведене, апеляційний суд вважає, що виправдувальний вирок щодо ОСОБА_9 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419, 376 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2015 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва ОСОБА_11 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для осіб, які тримаються під вартою, - у той же строк з моменту вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4