Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 17 серпня 2016 року щодо нього,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 17 серпня 2016 року залишено без змін ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування щодо нього ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році», оскільки засуджений був затриманий 22 червня 2016 року та не може вважатись такою особою, яка відбувала покарання на момент набрання чинності Законом України «Про амністію у 2014 році», який почав діяти з 19 квітня 2014 року.
У касаційній скарзі ОСОБА_4 ставить питання про скасування судових рішень, просить застосувати до нього ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» та скоротити наполовину невідбуту частину строку за вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 06 листопада 2014 року. Вважає, що судами безпідставно відмовлено йому у задоволенні клопотання та не враховано, що він вчинив злочин до набрання чинності Закону України «Про амністію у 2014 році» та перебував під вартою з 18.02.2014 року, потім йому змінили запобіжний захід на домашній арешт із застосуванням електронного браслету.
Перевіривши доводи наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на нижчевикладене.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданого до неї судового рішення та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, апеляційним судом встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 24 лютого 2015 року вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 06 листопада 2014 року, за яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 364, ч. 2 ст. 307, ст.70 КК України до 6 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, яке є його особистою власністю, з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням функцій представника влади строком на 2 роки; зі штрафом розмірі 8500 грн. і спеціальною конфіскацією грошей в сумі 1000 грн.; на підставі ст.54 КК України з позбавленням військового звання «майор внутрішньої служби» змінено, в резолютивній частині вироку при призначенні покарання ОСОБА_4 згідно ст.70 КК України за сукупністю злочинів зазначено слова «шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим», в решті вирок залишено без змін. Строк покарання засудженому ОСОБА_4 визначено рахувати з моменту затримання.

Відповідно до положень статей 6, 9 ЗУ «Про амністію у 2014 році» суд за ініціативою прокурора, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників може скоротити наполовину невідбуту частину покарання засудженим, що відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк, та інші покарання, не пов`язані з позбавленням волі, які не підлягають звільненню від відбування покарання на підставі статей 1-5 цього Закону.

Згідно вимог ст. 11 вказаного Закону особам, яким скорочується невідбута частина покарання, визначення нового строку покарання обчислюється з дня набрання чинності цим Законом.
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд, прийняте рішення про залишення без змін ухвали Менського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про застосування щодо нього ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році», обґрунтував тим, що засуджений не може вважатись такою особою, яка відбувала покарання на момент набрання чинності Законом України «Про амністію у 2014 році», а саме з 19 квітня 2014 року.
При цьому, судом зазначено, що зі змісту ст.6 ЗУ „Про амністію у 2014 році" випливає, що невідбута частина покарання скорочується засудженим, що вже відбувають покарання, однак із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 був затриманий 22 червня 2016 року, після набрання чинності Закону.

Оскільки засуджений не може вважатись такою особою, яка відбувала покарання на момент набрання чинності Законом України «Про амністію у 2014 році», апеляційний суд залишив без змін ухвалу місцевого суду про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_4 відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
З наведеними висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність відкриття кримінального провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 06 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 17 серпня 2016 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3