11-кп/775/149/2016(м)
263/7818/14-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м.Маріуполі кримінальне провадження №0001902 за апеляційними скаргами прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгяді провадження судом першої інстанції, та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2015 року щодо останнього та ОСОБА_8 , яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Обухів Київської області, громадянина України, працюючого двірником ЖКХ, судимого: 1) вироком Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 4 квітня 2012 року за ч.1 ст.190, ч.2 ст.186, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців, 2) вироком Приморського районного суду м.Маріуполя від 23 вересня 2014 року за ч.1 ст.187, ч.1 ст.ст.71,72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки один місяць, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки. На підставі ч. 4 ст.70 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки два місяці;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Маріуполя Донецької області, громадянина України, судимого: 1) вироком Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 22 вересня 2010 року за ч.2 ст.186, ст.69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки, 2) вироком Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 25 березня 2011 року за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки шість місяців, який не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 залишено без розгляду.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_9 засуджено за те, що 21 травня 2014 року, приблизно o 11 годині 30 хвилин, умисно, повторно, керуючись корисливими мотивами, з метою відкритого викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб з раніше знайомим йому ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку № 113 по пр.Будівельників в Жовтневому районі міста Маріуполя, підійшли до ОСОБА_10 , де, висловлюючи на адресу останнього погрозу застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, таким чином подавивши волю потерпілого до опору, після чого відкрито викрали майно ОСОБА_10 , а саме ноутбук «SAMSUNG PENTIUM В970» №259-00016724 вартістю 4500 гривень, спричинивши своїми діями останньому матеріальну шкоду на вказану суму.

Вони ж 27 травня 2014 року, приблизно о 12 годині 20 хвилин, умисно, повторно, керуючись корисливими мотивами, з метою відкритого викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, знаходячись на зупинці громадського транспорту біля будинку № 5 по пр.Леніна в Жовтневому районі міста Маріуполя, підійшли до ОСОБА_11 , де висловлюючи на адресу останнього погрозу застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, таким чином подавив волю потерпілого до опору, після чого відкрито викрали майно ОСОБА_11 , а саме золоте кільце, золото 585 проби, вагою 4 грами, вартістю 2400 гривень, спричинивши своїми діями останньому матеріальну шкоду на вказану суму.

Обвинувачений ОСОБА_9 за змістом апеляційної скарги просить вирок суду скасувати. Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, суд неповно та однобічно дослідив докази у провадженні, внаслідок чого прийшов до хибного висновку про доведеність обвинувачення. Суд взяв до уваги показання потерпілих та свідків, які є суперечливими та не узгоджуються між собою, потерпілий ОСОБА_10 взагалі не був допитаний в судовому засіданні, натомість усі докази у провадженні доводять його невинуватість, оскільки речі потерпілих він насильно не відбирав, вони добровільно віддавали їх у борг, що свідчить про цивільно-правовий характер його дій. Крім того, звертає увагу, що під час досудового та судового слідства були порушені його права, оскільки з початку процесу був відсутній захисник, показання його були отримані шляхом застосування недопустимих методів ведення слідства. Також вважає призначене йому покарання надто суворим та просить застосувати до нього положення ст.75 КК України.

Прокурор, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, в порядку ст.403 КПК України відкликав подану ним апеляційну скаргу до початку судового розгляду, про що на адресу апеляційного суду надійшла відповідна письмова заява.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника на підтримання вимог апеляційної скарги, які просили вирок скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції, думку обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника про обґрунтованість апеляційної скарги, думку прокурора про необґрунтованість апеляційної скарги та законність судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставинах, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам провадження та підтверджуються наявними у матеріалах провадження доказами, які судом всебічно й повно досліджені та правильно оцінені.

Цей висновок, зокрема, підтверджується показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 в судовому засіданні, який не заперечував, що в зазначених у вироку час та місці він разом з ОСОБА_9 підійшли до ОСОБА_10 , після чого ОСОБА_8 попросив останнього закласти ноутбук у ломбард, а гроші віддати йому, на що потерпілий погодився. З потерпілим ОСОБА_11 . ОСОБА_8 спілкувався близько 15 хвилин, після чого потерпілий віддав йому кільце, яке ОСОБА_8 заклав у ломбард. При цьому ОСОБА_9 стояв поблизу.

Показаннями потерпілого ОСОБА_11 про те, що в зазначених у вироку час та місці стояв він, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Потім ОСОБА_8 підійшов до нього та сказав віддати йому гроші, на що потерпілий відмовився. Обидва обвинувачених почали йому погрожувати, після чого всі разом поїхали на таксі до ломбарду, де й здали кільце ОСОБА_11 .

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 12 червня 2014 року та фототаблиці до нього, ОСОБА_8 пояснив, що він та ОСОБА_9 сказали потерпілому ОСОБА_11 віддати їм кільце або вони в нього його заберуть силою, на що останній погодився та вони втрьох поїхали на таксі до ломбарду.

Згідно протоколу проведення слідчого експерименту від 22 липня 2014 року та фототаблиці до нього ОСОБА_8 пояснив, що він з ОСОБА_9 підійшли до потерпілого ОСОБА_10 та почали його умовляти закласти ноутбук у ломбард. Після чого втрьох поїхали до ломбарду, де й заклали ноутбук.

Відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання від 12 червня 2014 року потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 впізнали ОСОБА_9 як особу, яка вчинила щодо них кримінальне правопорушення.

Відповідно до документів з ломбардних установ, саме 21 травня 2014 року та 27 травня 2014 року ОСОБА_8 туди були здані під заставу та отримання грошей викрадені у потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_11 ноутбук та золоте кільце, відповідно.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_9 про його непричетність до протиправних дій щодо потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ретельно перевірялися під час судового розгляду та обґрунтовано визнані безпідставними і недостовірними, такими, що спростовуються зазначеними вище та іншими доказами, зумовленими позицією його захисту, із зазначенням відповідних мотивів їх неприйняття, а тому доводи апеляційної скарги про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_9 не є слушними, як й його доводи про цивільно-правовий характер його відносин з потерпілими, так як в судовому засіданні було доведено, що обвинувачені саме шляхом погроз застосування насильства примусили потерпілих віддати їх майно, про що вони повідомили правоохоронні органи у своїх заявах.

Суд першої інстанції у відповідності до вимог ч.4 ст.95 КПК України, згідно якої суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, не послався у вироку на показання потерпілого ОСОБА_10 , дані під час досудового розслідування, а тому доводи апеляційного скарги обвинуваченого ОСОБА_9 з цього приводу є необґрунтованими. Також, як вбачається з технічного запису судового процесу, суд вжив усіх можливих та передбачених КПК України заходів щодо допиту цього потерпілого, але не зміг цього зробити цілком з поважних причин (відсутність останнього за місцем проживання), що було предметом обговорення сторін.

Крім того, матеріалами кримінального провадження спростовується й твердження ОСОБА_9 про порушення його права на захист.

Так, у даному кримінальному провадженні були відсутні підстави для обов`язкового залучення захисника обвинуваченому ОСОБА_9 , передбачені п.3 ч.1 ст.49, ст.52 КПК України. Після того, як останній в судовому засіданні заявив про це клопотання, суд першої інстанції одразу своєю ухвалою від 23 січня 2015 року призначив ОСОБА_9 захисника.

За встановленими судом фактичними обставинами провадження, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано і правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.2 ст.186 КК України.

Докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення є належними, допустимими, достатніми та достовірними, а висновки суду щодо їх оцінки не містять протиріч та сумнівів. Посилання останнього на незаконність отримання його показань є безпідставним, так як він взагалі їх не надавав в суді, а суд надані ним показання під час досудового слідства не використовував в якості доказів.

Призначене ОСОБА_9 судом першої інстанції мінімальне в межах санкції ч.2 ст.186 КК України покарання є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, відповідає вимогам ст.ст.50,65 КК України. Судом правильно враховано ті обставини, що обвинувачений раніше судимий за корисливі злочини, не має стійких соціальних зв`язків, а тому підстав для застосування положень ст.75 КК України, як на тому наполягає обвинувачений в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогам ст.ст.370,374 КПК України.

Порушень кримінального процесуального закону та підстав для скасування або зміни вироку, передбачених ст.409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2015 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_9 в строк покарання тримання його під вартою з 16 червня 2014 року по 21 березня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання тримання його під вартою з 4 червня 2014 року по 21 березня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області