ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 561/414/16-к
14 липня 2016 року смт. Зарічне
Зарічненський районний суд Рівненської області
в складі судді ОСОБА_1
секретар ОСОБА_2
за участі сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
в с т а н о в и в:
10 червня 2016 року у період з 08 по 13 год. ОСОБА_4 , перебуваючи в кварталі № 78 Мульчицького лісництва, що неподалік с. Борова Зарічненського району Рівненської області, в порушення вимог ст. 19 Кодексу України про надра самовільно, без отримання спеціального дозволу (ліцензії) на користування надрами, без акту, що засвідчує гірничий відвід, без оформлення в установленому порядку документів, що посвідчують право на земельну ділянку, за допомогою мотопомпи кустарного виготовлення, обладнаної двигуном внутрішнього згорання і призначеної для подачі води під тиском та обладнання до неї, шляхом гідрозмиву ґрунту, здійснив замах на незаконне видобування каміння бурштину сирцю, який відповідно до Закону України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контролю за операціями з ними» від 18.11.1997р. та Постанови Кабінету Міністрів України № 827 від 12.12.1994р. «Про затвердження переліку корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» відноситься до корисних копалин загальнодержавного значення і є дорогоцінним камінням органогенного утворення, однак злочин не довів до кінця із причин, що не залежали від його волі, оскільки був виявлений працівниками поліції, які припинили його протиправні дії.
Своїми діями ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України замах на незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення.
Разом з обвинувальним актом до суду надійшла угода про визнання винуватості, укладена між прокурором та підозрюваним ОСОБА_4 від 24 червня 2016 року, за умовами якої сторони погодилися про повне беззастережне визнання підозрюваним своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України та призначення йому покарання у виді штрафу в розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 6800 грн.
У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , підтримавши угоду, повністю визнав свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України, у вчиненому розкаюється. При цьому пояснив, що укладення угоди з його сторони є добровільним, він повністю розуміє права, надані йому законом, наслідки затвердження угоди, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання, який буде застосовано до нього у разі затвердження угоди судом, реально може виконати взяті на себе відповідно до цієї угоди зобов`язання та просить затвердити угоду.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні просив затвердити зазначену угоду про визнання винуватості, при цьому пояснив, що вона укладена сторонами добровільно, відповідає вимогам закону та наслідки її укладення сторонам зрозумілі.
Прокурор у підготовчому судовому засіданні вважає за доцільне затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між ним та підозрюваним ОСОБА_4 , оскільки вона відповідає вимогам КПК України та закону про кримінальну відповідальність.
Перевіривши угоду про визнання винуватості та заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника суд приходить до висновку, що укладення зазначеної угоди сторонами є добровільним, вона відповідає вимогам КПК України та КК України, і підлягає затвердженню.
Відповідно до ч. 2 і ч. 4 ст. 469 КПК України за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, внаслідок якого шкода завдана лише суспільним інтересам.
При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Судом встановлено, що умови угоди про визнання винуватості не суперечать вимогам КПК України та Кримінального кодексу України, правова кваліфікація дій кримінального правопорушення вірна; умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб; відсутні підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним; не встановлено очевидної неможливості виконання обвинуваченим взятих на себе зобов`язань за цією угодою, а також відсутні фактичні підстави для невизнання ним винуватості.
При призначенні покарання суд згідно із вимогами ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу винного, обставини, що пом`якшують покарання.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.
Міра покарання, узгоджена сторонами угоди про визнання винуватості, відповідає санкції ч. 2 ст. 240 КК України та вимогам ч. 3 ст. 68 КК України.
Згідно до ч. 5 ст. 65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про визнання вини, суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.
П. 1 ч. 3 ст.314 КПК України передбачено, що при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду.
Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.
Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 та призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.
Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися. Процесуальні витрати відсутні.
На підставі викладеного та керуючись ст. 314, 368-371, 373, 374, 472, 474, 475 КПК України, -
у х в а л и в:
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 24 червня 2016 року.
Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 240 КК України та призначити узгоджену сторонами міру покарання у виді штрафу в розмірі 400 (чотириста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - 6800 (шість тисяч вісімсот) грн. 00 коп.
Речові докази: мотопомпу з двигуном марки «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_1 , яка знаходиться на зберіганні в Зарічненському ВП Кузнецовського ВП ГУНП в Рівненській області, конфіскувати.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляційна скарга з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України, до Апеляційного суду Рівненської області через Зарічненський районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копія вироку може бути отримана в суді учасниками судового провадження.
Обвинуваченому та прокурору вручити копію вироку негайно після його проголошення.
Суддя: ОСОБА_1