Справа №308/7842/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.06.2016 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді - ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , особи, стосовно якого розглядається клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгороді клопотання про застосування до ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України примусових заходів медичного характеру,-

ВСТАНОВИВ:
01.07.2015 р. до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло направлене в порядку ст. 292 КПК України Ужгородським міжрайонним прокурором ОСОБА_6 клопотання по кримінальному провадженню, відомості про яке 12.01.2015 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000051, - про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.11.2015 р. вищевказане клопотання було задоволено, застосовано до ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, примусові заходи медичного характеру у вигляді примусового лікування в психіатричній лікарні із звичайним наглядом.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 03.03.2016 р. ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.11.2015 р. скасовано і призначено новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.416 КПК України після скасування судом апеляційної інстанції вироку або ухвали про закриття кримінального провадження чи про застосування, відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру суд першої інстанції здійснює судове провадження згідно з вимогами розділу IV цього Кодексу в іншому складі суду.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні просив постановити ухвалу про призначення до судового розгляду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 , вважаючи, що під час досудового розслідування та при складанні документів були дотримані всі вимоги КПК України.

Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечив проти призначення справи до судового розгляду та клопотав про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, оскільки такий не відповідає вимогам ст.ст. 291,292 КПК України.

У судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав клопотання свого захисника, просив повернути клопотання прокурору для усунення недоліків. Крім того, зазначив, що під час досудового розслідування попередній захисник фактично не приймав участі.

Потерпіла в судове засідання не з`явилась.

Вислухавши думку учасників судового засідання, вивчивши матеріали клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, суд приходить до висновку, що вищевказане клопотання підлягає поверненню прокурору з наступних підстав.

Так, відповідно до 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру прокурору, якщо воно не відповідає вимогам цього Кодексу.

Відповідно до ст. 292 КПК України клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам статті 291 цього Кодексу, а також містити інформацію про примусовий захід медичного характеру, який пропонується застосувати, та позицію щодо можливості забезпечення участі особи під час судового провадження за станом здоров`я.

А отже, клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру має містити у собі відомості, які підлягають внесенню в обвинувальний акт. Відповідно до ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

У відповідності до положень п.(а) ч.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п.52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п.58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Разом з тим, закріплення в КПК України вимог до обвинувального акту є однією із форм реалізації на національному рівні положень статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини, яка гарантує право на справедливий суд, закріплюючи принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство. При цьому, при визначені справедливості судового розгляду необхідно розглядати кримінальне провадження в цілому, оскільки справедливий характер розгляду може суттєво зачіпатися, якщо на початкових етапах слідства такі вимоги не дотримані (Imbrioscia v. Switzerland, 24 November 1993).

В даній ситуації виклад фактичних обставин справи і формулювання конкретного обвинувачення охоплюється положеннями підпунктів а та b п. 3 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини, які гарантують право обвинуваченого бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього та мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Так, Європейський Суд з прав людини зазначив, що межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. У цьому зв`язку необхідно зазначити, що підпункт «а» пункту 3 статті 6 Конвенції не накладає жодних формальних вимог щодо способу, у який обвинувачений має бути проінформований про характер і причини висунутих щодо нього обвинувачень. Суд також зазначає, що підпункти «a» і «b» пункту 3 статті 6 Конвенції взаємопов`язані та що право бути поінформованим про характер і причини висунутих обвинувачень слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту (пункт 37 рішення «Жупнік проти України»).

З огляду на те, що кримінальним процесуальним законом встановлено вичерпний перелік документів, які надаються суду до початку судового розгляду кримінального провадження, і на підставі яких судом вирішуються питання, пов`язані з підготовкою до судового розгляду, наявність будь-яких недоліків або суперечностей є недопустимим.

Згідно з ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.

Тобто, обвинувальний акт (клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру) є тим підсумковим документом досудового розслідування, який не може містити в собі жодних внутрішніх суперечностей, а всі складові частини цього документу повинні бути узгоджені між собою; висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового розслідування та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.

Згідно ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Згідно п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. Частина 2 ст.291 КПК України визначає, що обвинувальний акт, окрім іншого, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; формулювання обвинувачення.

Як вбачається з положень вищевказаної статті, формулювання обвинувачення має міститись у обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, поняття «формулювання обвинувачення» неможливо ототожнювати з поняттям «фактичні обставини кримінального правопорушення». Формулювання обвинувачення, окрім вказівки статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується підозрюваний, обов`язково має містити зазначення місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів, тобто обвинувачення слід формулювати так, щоб не було упущено жодну із вказаних істотних обставин вчинення злочину і водночас без зазначення фактів, які не мають правового значення у справі та є зайвими подробицями.

Як слідує зі змісту клопотання ОСОБА_4 пред`явлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, а саме: таємне викрадення чужого майна (крадіжки).

Проте, в порушення вимог закону, клопотання не містить формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію дій обвинуваченого. В порушення п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України в клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру після зазначення фактичних обставин кримінального правопорушення відсутня його правова кваліфікація, оскільки особі ще 15.05.2015 року було повідомлено про підозру, а клопотання складено лише 29.06.2015 року, та в ньому взагалі не викладено формулювання обвинувачення, а є лише посилання на пред`явлення підозри за ч. 1 ст. 185 КК України.

Тому в даному випадку зазначені вище порушення можуть бути розцінені як порушення права обвинуваченого на захист, тобто як істотне порушення норм кримінального процесуального закону, яке в майбутньому перешкодить чи може перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що свідчить про наявність у обвинувальному акті таких недоліків, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 292 КПК України, клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам статті 291 цього Кодексу, а також містити інформацію про примусовий захід медичного характеру, який пропонується застосувати, та позицію щодо можливості забезпечення участі особи під час судового провадження за станом здоров`я.

При цьому, відповідно ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Згідно ст.. 19 Закону України "Про психіатричну допомогу" за рішенням суду застосовуються такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до психіатричного закладу з суворим наглядом.

Як вбачається з клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, в ньому зазначено інформацію про примусовий захід медичного характеру, який пропонується застосувати до ОСОБА_4 , «у вигляді примусового лікування в психіатричній лікарні із звичайним наглядом». Однак, такий примусовий захід медичного характеру, як він вказаний в клопотанні, не передбачений положеннями ст. 94 КК України, оскільки вид госпіталізації до психіатричного закладу повинний бути конкретизований: чи-то госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом, чи-то до психіатричного закладу з посиленим наглядом, чи-то до психіатричного закладу із суворим наглядом. Відсутність зазначеної конкретизації вказує на невідповідність запропонованого примусового заходу медичного характеру загальним положенням КК України щодо заходів кримінально-правового характеру, що, в свою чергу, може потягти неможливість з`ясування обставин щодо того, чи слід застосовувати до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які ж саме.

Відповідно до ст. 505 КПК України під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру встановлюються: 1) час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення; 2) вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою; 3) наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування; 4) поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього; 5) небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою.

Поряд з тим, не зазначено даних про поведінку ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення та після.

Не зазначено даних про небезпечність ОСОБА_4 внаслідок його психічного стану для самого себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди, що не узгоджується з вимогами ч. 3, 4 ст. 503 КПК України, відповідно до яких кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру. Примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними

Крім того, відповідно до ст. 506 КПК України слідує, що особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу психічної діяльності чи психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, та здійснює їх через законного представника, захисника. Якщо характер розладу психічної діяльності чи психічного захворювання особи перешкоджає проведенню процесуальних дій за її участю або участі у судовому засіданні, прокурор, суд мають право прийняти рішення про проведення відповідних процесуальних дій без участі такої особи.

Проте, всупереч вказаної норми клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_4 , як і доданий до такого реєстр матеріалів кримінального провадження не містять даних про те, що в ході досудового розслідування з метою дотримання всіх законних прав та інтересів ОСОБА_4 до участі в справі був залучений його законний представник.

Так само доданий реєстр матеріалів кримінального провадження не містять даних про те, що в ході досудового розслідування з метою дотримання всіх законних прав та інтересів ОСОБА_4 до участі в справі був залучений захисник ОСОБА_7 та відсутні відомості про вчинення будь-яких процесуальних дій. Наведене свідчить як про відсутність дієвого захисту інтересів особи, стосовно якої передбачено застосування примусових заходів медичного характеру. Про вказані вище недоліки було зазначено в ухвалі апеляційного суду Закарпатської області від 03.03.2016 р..

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен обов`язково містити відомості, які передбачені п.п. 1-9 цієї частини, і, зокрема, анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

Проте, всупереч вищезазначених вимог клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 не відповідає встановленим вимогам закону, а саме, всупереч положенням ч.2 ст. 291 КПК України (в редакції 2012 року), не містить точних даних про місце проживання потерпілої ОСОБА_8 ..

Як вбачається із клопотання адресою місця мешкання потерпілої є с.Латірка, Воловецького району, Закарпатської області.

З метою належного повідомлення потерпілої про призначення 29.04.2016р., 14.04.2016р., 26.04.2016р., 18.05.2016 р., 02.06.2016р., 16.06.2016р., 23.06.2016р. підготовчого судового засідання на наявні в матеріалах провадження адреси були направлені судові повістки. Проте, потерпіла в зазначені судові засідання так і не з`явилися. Місце проживання потерпілої, вказані невірно, оскільки повістки про виклик до суду такою не отримуються, а повертаються у зв`язку з відсутністю такою особи за вказаною адресою. За іншою адресою наявною в матеріалах кримінального провадження, а саме АДРЕСА_1 , повістки про виклик до суду такою не отримуються, а повертаються у зв`язку із закінченням терміну зберігання, що підтверджується поштовим повідомленням, тобто за адресами вказаними в клопотанні потерпіла не проживає.

Відповідно до ст.293 КПК України одночасно з переданням обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до суду прокурор зобов`язаний під розписку надати їх копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 2971цього Кодексу), його захиснику, законному представнику, захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного або виховного характеру..

Однак в матеріалах клопотання розписка про вручення копії клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру та реєстру матеріалів досудового розслідування не містить дати такого вручення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Суд звертає увагу, що зазначені висновки суду є результатом розгляду обвинувального акту та доданих до нього документів, а не результатом дослідження доказів.

Гл. 28 КПК України, якою врегульовано процедуру судового розгляду, не передбачено процедури виправлення недоліків обвинувального акту (клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру), реєстру матеріалів досудового розслідування.

Залишення ж у матеріалах кримінального провадження клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру та реєстру матеріалів досудового розслідування з недоліками є неприпустим, оскільки це свідчить про неповагу до закону, до встановлених ним норм та вимог.

Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, передбаченим КПК України, є повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру прокурору з метою усунення ним недоліків протягом розумного строку.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, приймаючи до уваги, що ст.314 КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, який може прийняти суд, що не підлягає розширеному тлумаченню, суд приходить до висновку про неможливість призначення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру та додатків до нього у цьому кримінальному провадженні до судового розгляду, у зв`язку із їх невідповідністю вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а також про необхідність у зв`язку із наведеними фактами істотних порушень вимог КПК України повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру по матеріалам кримінального провадження, прокуророві для усунення недоліків у зв`язку з невідповідністю вимогам діючого законодавства.

Таким чином, під час підготовчого судового засідання було встановлено, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 не відповідає вимогам КПК України, що перешкоджає призначенню судового розгляду і є підставою для повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру прокуророві.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 109, 176-178, 183, 199, 291, 292, 314, 372, 503, 505 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
Клопотання про застосування до ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України примусових заходів медичного характеру - повернути прокурору для приведення у відповідність з вимогами КПК України, протягом двох тижнів з дня отримання матеріалів клопотання.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1