н/п 1-кп/640/656/16
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі
головуючого - судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря - ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3
обвинуваченого - ОСОБА_4
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нова Одеса Миколаївської області, українця, громадянина України, розлученого, з середньо-спеціальною освітою, солдата, раніше не судимого, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
04 квітня 2014 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014 року солдат ОСОБА_4 був призваний на військову службу під час мобілізації та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19 вересня 2014 року №46 солдат ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду помічника гранатометника 3 відділення 1 взводу оперативного призначення 8 роти оперативного призначення 3 батальйону оперативного призначення вказаної військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 14 Закону України «Про Національну гвардію України», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 127, 128, 216-221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України, захист конституційного ладу України, цілісності її території від спроб зміни їх насильницьким шляхом. Крім цього, згідно вищевказаних положень, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Однак, солдат ОСОБА_4 в порушення вищевказаних норм чинного законодавства України 24 січня 2015 року вирішив стати на злочинний шлях та не з`явитися вчасно на службу.
Реалізуючи свій злочинний умисел, солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, 24 січня 2015 року, в порушення вищевказаних вимог Закону, без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, не з`явився вчасно на військову службу до військової частини НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_2 та до 12 березня 2015 року до місця служби не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків військової служби.
Таким чином, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 14 Закону України «Про Національну гвардію України», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 127, 128, 216-221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від військової служби, 24 січня 2015 року не з`явився вчасно на військову службу до військової частини НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , та до 12 березня 2015 року до місця служби не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використав на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченому ч.3 ст. 407 КК України визнав повністю та пояснив, що дійсно він, будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, вчасно не повернувся до військової частини, а саме з 24.01.2015 року по 12.03.2015 року перебував вдома, доглядаючи за хворою бабусею, хоча повинен був повернутися до військової частини 24 січня 2015 року.
В скоєному щиро розкаявся, зазначаючи, що вчинив так, оскільки в нього була хвора бабуся і за не нікому було доглядати. Просив суд його строго не карати та призначити покарання, яке не пов`язане із позбавленням волі.
Показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Під час судового розгляду відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження тих обставин, які ніким не оспорювалися. Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин,а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів, в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин, їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.
Таким чином, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до наступного висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Оцінюючи у сукупності докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 суд вважає, що його протиправні дії за ч.3 ст. 407 КК України кваліфіковані правильно, так як обвинувачений будучи військовослужбовцем не з`явився вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до злочину середньої тяжкості, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває.
Обставинами, згідно з положеннями статті 66 КК України, що пом`якшують покарання, суд відносить щире каяття обвинуваченого у вчиненому.
Обставин, які згідно з положеннями статті 67 КК України обтяжують покарання, судом не встановлено.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
З урахуванням характеру і ступеня суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, а також інших обставин кримінального провадження в їх сукупності, суд визнає необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів призначення йому основного покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України, за якими він обвинувачується і які передбачають відповідальність за вчинений злочин, так як відсутні умови і підстави призначення обвинуваченому більш м`якого покарання з огляду на суспільно-небезпечний характер вчиненого ним кримінального правопорушення, категорії злочинів, до якої він відноситься, їх широку розповсюдженість за останній період.
Проте, зважаючи на те, що обвинувачений щиро розкаявся у скоєному, тяжких наслідків від його дій не настало, останній раніше до кримінальної відповідальності не притягався, то суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбуття призначеного йому покарання, однак в умовах здійснення контролю за його поведінкою в період строку звільнення від покарання з покладенням обов`язків, передбачених ст.ст. 75,76 КК України.
Суд вважає, що щире каяття обвинуваченого дійсно може бути підставою для застосування інституту звільнення від покарання з випробуванням, бо ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, що також підтверджується його поведінкою після вчинення злочину, його критичне ставлення до нього, усвідомлення своєї провини і засудження своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.
Цивільний позов не заявлений.
Речові докази відсутні, судових витрат не має.
Керуючись ст.ст. 369, 370, 373, 374, 475 КПК України, суд -
У Х В А Л И В:
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України і призначити йому покарання за цією статтею кримінального закону у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі. Застосувати ст. ст. 75, 76 КК України та у відповідності з цими статтями кримінального закону звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, призначеного за цим вироком з випробуванням на строк 1 (один) рік, зобов`язавши його не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися до органів кримінально виконавчої інспекції для реєстрації.
Захід забезпечення кримінального провадження відносно ОСОБА_4 не обирався.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова, протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Вирок складено та надруковано в єдиному примірнику у нарадчій кімнаті.
Суддя ОСОБА_1