Ухвала
іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
заучастю прокурора ОСОБА_4 ,
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 09 червня 2016 року кримінальну справу за касаційними скаргами захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .
Вироком Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2014 року

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянку України, раніше не судиму,

засуджено за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 13 років позбавлення волі без конфіскації майна, за ч. 4 ст. 187 КК України на 9 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 185 КК на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено 13 років позбавлення волі без конфіскації майна,

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ,
громадянина України, раніше судимого,
останній раз 15 травня 2012 року
за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки
позбавлення волі

засуджено за ч. 4 ст. 27, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 4 ст. 187 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України в строк покарання призначеного за цим вироком зарахувати відбуте покарання за вироком Добропільського районного суду Донецької області від 15 травня 2012 року за ч. 2 ст. 185 КК України та остаточно визначено 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_9 рішення суду щодо якої не оскаржуються.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2014 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишено без зміни.

Згідно вироку суду ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнано винними та засуджено за те, що вони 02 квітня 2012 року, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_9 та особою щодо якої кримінальну справу закрито в зв`язку зі смертю, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння на території домоволодіння по АДРЕСА_1 , здійснили крадіжку металевих воріт, чим спричинили ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 765,16 грн.

04 квітня 2012 року о 04 год. засуджені, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою з особою щодо якої кримінальну справу закрито в зв`язку зі смертю, домовившись про реалізацію плану ОСОБА_11 , прибули до будинку АДРЕСА_2 в якому розташовано зал ігрових автоматів із метою умисного вбивства ОСОБА_13 та заволодіння майном.

Відповідно до розподілу ролей ОСОБА_11 , зателефонував ОСОБА_13 , котра відкрила двері до зали ігрових автоматів, а ОСОБА_7 та особа, щодо котрої закрито кримінальну справу, вчинили розбійний напад на неї. ОСОБА_7 нанесла два удари скляною пляшкою потерпілій по голові, удари ногами по тілу, а особа, щодо котрої закрито кримінальну справу, завдала удари каменем у голову ОСОБА_13 , внаслідок чого остання втратила свідомість.

Засудженні заволоділи майном, яке належало потерпілій та грошовими коштами які знаходилися в ігрових автоматах на загальну суму 2688,20 грн.

ОСОБА_11 повідомив, що потерпіла приходить до тями, а ОСОБА_7 з метою умисного вбивства, повторно, нанесла потерпілій удари каменем по голові. Внаслідок дій засуджених потерпіла отримала відкриту черепно-мозкову травму, переломи костей черепа, набряк головного мозку та легенів, від чого загинула на місці події.

У касаційних скаргах захисники ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , ставлять питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ,направлення справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Стверджують, вирок суду щодо засуджених постановлено на недопустимих доказах. Зокрема, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 не підтвердили свої показання щодо обставин вчинення злочинів за епізодом від 04 квітня 2012 року, які давали в ході досудового слідства. Засуджені скаржилися на застосування до них недозволених методів розслідування. Під час судового розгляду заява ОСОБА_7 з цього приводу була перевірена формально, а заява ОСОБА_8 взагалі не перевірялася. Постанова про зміну обвинувачення була вручена підсудним із порушенням вимог ст. 277 КПК 1960 року. Крім того, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, оскільки допитував підсудну ОСОБА_9 як свідка. Всупереч вимогам ст. 334 КПК 1960 року суд не навів мотивів, чому одні показання взяв до уваги, а інші відкинув. Апеляційний суд, переглядаючи справу, не дав належної оцінки цим порушенням, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

Заслухавши доповідача, пояснення захисників та засуджених на підтримання касаційних скарг, прокурора, який заперечив доводи касаційних скарг захисників та вважав, що скарги є необґрунтованими, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню.

Суд, обґрунтовано дійшов висновку, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України та ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 27, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України ґрунтується на доказах, зібраних відповідно до вимог КПК України 1960 року.
Зокрема, судом правомірно прийнято до уваги дані відповідних експертиз речових доказів про залишення на місці злочину слідів, належних ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , слідів крові потерпілої на кросівках ОСОБА_8 , показання самих засуджених та очевидця події свідка ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_14 (котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ).
За матеріалами справи на досудовому слідстві засуджені давали визнавальні показання про участь у розбійному нападі та умисному вбивстві ОСОБА_13 викриваючи один одного (т. 1 а.с. 199-204, 227-235,206-213, 215-225).
Показання ОСОБА_7 , ОСОБА_14 і ОСОБА_9 відповідають встановленим висновкам судово-медичної експертизи, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, від яких загинула потерпіла.
Засуджені не заперечували в судовому засіданні того, що перебували на місці події в момент вбивства потерпілої.
Оцінюючи докази зібрані в матеріалах справи та перевіряючи їх, суд обґрунтовано виходив із того, що показання про обставини злочину засуджені давали в подробицях, викриваючи один одного, які збігаються між собою.
Судом визнано, що такі показання засуджені дали свідомо, добровільно, без будь-якого тиску на них.
Зокрема, як зазначив суд у вироку, оголошені показання в порядку ст. 306 КПК України 1960 року ОСОБА_7 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , які вони давали під час досудового слідства в присутності захисників, ( ОСОБА_7 і за участю педагога) про їхню домовленість заволодіти грошовими коштами зали ігрових автоматів і позбавлення життя касира, узгоджуються із даними протоколу про відтворення обстановки та обставин події.
Показання обвинувачених які вони давали за участю захисників, підтверджують висновки суду про добровільність їх волевиявлення, що спростовує доводи касаційних скарг захисників про застосування до ОСОБА_7 та ОСОБА_11 недозволених методів досудового слідства.

Окрім того, як видно з матеріалів справи за заявою ОСОБА_7 було проведено службове розслідування, за результатами якого винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 23 грудня 2014 року (т. 7, а.с. 54-57). Не було заявлено суду будь-яких даних ОСОБА_11 про конкретні недозволені методи слідства щодо нього.

Не встановлено таких даних колегією суддів при касаційному перегляді цієї кримінальної справи.

Наведені відомості було враховано судом першої інстанції при перевірці скарги на дії працівників органу досудового розслідування, що спростовує доводи скарг захисників про недопустимість зібраних доказів винуватості засуджених у матеріалах кримінальної справи.
Щодо засудженої за ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_9 , як убачається з матеріалів справи (т. 3 а.с. 146) постановою слідчого від 27 червня 2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи за статтями 115, 187, 396 КК України щодо неї з реабілітуючих підстав.
У цьому зв`язку вона правомірно була допитана судом як свідок. Доводи в цій частині захисників у касаційних скаргах є необґрунтованими.
Посилання в касаційних скаргах захисниками на порушення судом першої інстанції вимог ст. 277 КПК 1960 року мають місце, разом із тим, у силу вимог ст. 370 КПК України 1960 року таке порушення не є істотним, оскільки ознайомлення засуджених з постановою про зміну обвинувачення протягом двох днів в цілому не вплинуло на порушення права на захист підсудних та постановлення судом законного вироку.

Обвинувальний вирок суду відповідає вимогам ст. 323 КПК України 1960 року. Перевіреним доказам суд дав належну оцінку, яка ґрунтувалася на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Доводи касаційних скарг про порушення судом вимог ст. 334 КПК України 1960 року, відсутність достатніх мотивів прийнятого рішення є безпідставними.

З такими висновками погодився суд апеляційної інстанції, спростувавши доводи про необґрунтованість вироку.

Зважаючи на небезпечність вчинених засудженими двох особливо тяжких злочинів, обставин їх скоєння за попередньою змовою групою осіб, поєднані з проникненням у приміщення та спричиненням тяжких тілесних ушкоджень, умисного вбивства потерпілої з корисливих мотивів, покарання призначене ОСОБА_7 в межах санкцій за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України та ОСОБА_8 в межах санкції за ч. 4 ст. 27, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Ухвала апеляційного суду є належно мотивованою та відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає доводи касаційних скарг захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
Виходячи з викладеного, керуючись статтями 395, 396 КПК України 1960 року, п. п. 11, 15 розділу Х1 «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а:

Касаційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 26 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 21 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без зміни.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_1