Ухвала іменем україни

25 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000136 за касаційною скаргою першого заступника прокурора Донецької області на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Донецької області, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз 17 серпня 2009 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 5 років позбавлення волі,

в с т а н о в и л а:

вироком Селидівського міського суду Донецької області від 11 березня 2015 року визнано винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання 4 роки позбавлення волі.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком 2 роки.

Покладено обов`язок не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року вирок міського суду змінено, виключено з мотивувальної частини вироку з числа обставин, що обтяжують покарання рецидив злочину.

В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду, призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Посилається на те, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, зокрема, положення ст. 75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання засудженому ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Судом не в повній мірі враховано дані про особу засудженого, котрий повторно вчинив корисливий злочин. Окрім цього, ОСОБА_7 на момент пред`явлення обвинувачення мав непогашені судимості, в тому числі за ч. 3 ст. 357 КК України, що не враховано апеляційним судом, який необґрунтовано виключив із вироку обставину, яка обтяжує покарання засудженому «рецидив злочину». Суд апеляційної інстанції не розглянув належним чином доводи апеляційної скарги прокурора, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 22 січня 2014 року у стані алкогольного сп`яніння, виламав віконну лутку та проник до житлового будинку АДРЕСА_2 , звідки повторно, викрав майно потерпілого ОСОБА_8 , чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на загальну суму 459 грн. 50 коп.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав доводи скарги та вважав, що скарга підлягає задоволенню, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, за яке його засуджено та кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 185 КК України в касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Доводи касаційної скарги прокурора заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні суворо додержуватися вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що впливають на покарання.

Як убачається з матеріалів справи, прокурор у апеляційній скарзі ставив питання про постановлення нового вироку, зазначав про те, що призначене ОСОБА_6 із застосуванням ст. 75 КК України покарання є явно несправедливим внаслідок м`якості. При цьому вказував, що судом першої інстанції не враховано негативні дані про особу засудженого та ступінь тяжкості скоєного злочину.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд послався на дані про особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, вказав, що прокурором не наведено переконливих доводів про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

При цьому судом не дано належної оцінки даним про те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, останній раз відбував реальне покарання за корисливий злочин, а після звільнення з місць позбавлення волі знову повторно, вчинив аналогічне кримінальне правопорушення.

Наведене свідчить про те, що попереднє призначене покарання, яке ОСОБА_6 відбував реально не призвело до виправлення засудженого.

Поряд із цим суд не зважив на ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України кваліфіковано як тяжкий.

Оскільки на момент розгляду кримінального провадження ОСОБА_6 мав незаняті та непогашені судимості в тому числі за ч. 3 ст. 357 КК України, апеляційним судом безпідставно виключено з вироку посилання на обтяжуючу обставину «рецидив злочину».
Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, дані про особу засудженого, обставини, які обтяжують покарання, підстав призначати ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України взагалі не було.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, відмовляючи у задоволенні скарги прокурору, суд не дав відповіді на всі її доводи, не навів докладних мотивів прийнятого рішення.

Наведене дає підстави вважати, що апеляційний суд формально розглянув справу щодо ОСОБА_6 , чим істотно порушив кримінальний процесуальний закон.

Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України та підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, за наслідками якого необхідно прийняти законне та обґрунтоване рішення.
Якщо при новому апеляційному розгляді суд погодиться з фактичними обставинами справи, які встановив суд першої інстанції, то призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, слід вважати м`яким.

Керуючись ст.ст. 433-438 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 вересня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_9