АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/3892/15-к Номер провадження 11-кп/786/68/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника Полтавської
виправної колонії № 64 ОСОБА_7
засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 26 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Кременчук Полтавської обл., який проживає АДРЕСА_1 , засудженого 27.09.2004 вироком Апеляційного суду м. Києва за ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України на 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна,

відмовлено у задоволенні спільного подання в.о. начальника Полтавської виправної колонії УДПтС України в Полтавській області (№ 64) та голови спостережної комісії Ленінської районної в м. Полтава ради про застосування умовно-дострокового звільнення.

Приймаючи таке рішення суд зазначив, що засуджений ОСОБА_8 не довів існування обставин, які відповідно до ч. 2 ст. 81 КК України є підставами для умовно-дострокового звільнення. Так, будучи за станом здоров`я працездатним за період відбування покарання в ПВК № 64 з 19.04.2005, більше 10 років в установі не працював, жодних доказів на підтвердження того, що засуджений звертався до адміністрації колонії із заявами про працевлаштування з 2005 року не здобуто, даних про неможливість його працевлаштування також відсутні, у той час як пенсійного віку він досяг лише 4 роки тому 8.01.2011, хоча і досягнення цього віку не є перешкодою для працевлаштування. Сам засуджений в судовому засіданні вказував про відсутність наміру працевлаштовуватись, оскільки не вважав себе винуватим у вчиненні злочину за який відбуває покарання, вважає, що працевлаштування свідчило б про те, що він погоджується з вироком суду.

Заохочення за сумлінне ставлення до праці суд розцінив як дотримання засудженим вимог порядку відбування покарання, а не доведення свого виправлення.

В апеляційній скарзі засуджений просив задовольнити подання Полтавської виправної колонії УДПтС України в Полтавській області (№64) та голови спостережної комісії Ленінської районної в м. Полтава ради про застосування умовно-дострокового звільнення, оскільки всі учасники підтримали подання.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого про незаконність оскаржуваного судового рішення з підстав наведених ним у апеляційній скарзі, представника Полтавської виправної колонії № 64 ОСОБА_7 , який просив апеляційну скаргу засудженого задовольнити, міркування прокурора про законність судового рішення, перевіривши матеріали провадження за поданням і матеріали особової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання, зокрема, у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений за умисний особливо тяжкий злочин після фактичного відбуття не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

В п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" № 2 від 26.04.2002 визначено, що при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Як видно із матеріалів провадження, а саме з характеристики засудженого, наданої начальником відділення СПС ПВК УДПтС України в Полтавській області (№ 64) та затвердженої в.о. начальника установи 16.09.2015, вбачається, що засуджений ОСОБА_8 за період перебування в СІЗО м. Києва характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав, з 19.04.2005 покарання відбуває в ПВК № 64, де характеризується наступним чином: за допущені порушення встановленого порядку відбування покарання двічі притягувався до дисциплінарної відповідальності, але під впливом проведених виховних заходів зробив правильні для себе висновки та змінив поведінку на кращу, стягнення погашені у встановленому законом порядку. На даний час характеризується позитивно, дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за, що був тричі заохочений, у відношенні до представників адміністрації ввічливий, виконує їхні законні вимоги. За характером щирий, корисливий, врівноважений, у відношенні до інших засуджених неконфліктний, спілкується з засудженими похилого віку. Підтримує зв`язки з сином, дочкою та сестрою шляхом листування, отримує від них посилки та передачі. Вину у вчиненому злочині визнає, розкаюється, призначене судом покарання вважає справедливим, прагне сумлінним ставленням до праці та своєю поведінкою спокутувати провину, будує позитивні плани на майбутнє. Зарахований до програми диференційованого виховного впливу "Правова просвіта" та "Підготовка до звільнення", заходи виховного характеру відвідує, робить правильні для себе висновки (а.п. 2).

Разом з тим, колегія суддів погоджується з тим, що досліджені судом докази та встановлені під час судового розгляду провадження дані, свідчать про недоведеність існування обставин, які відповідно до ч. 2 ст. 81 КК України є підставою для застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання про що зазначив місцевий суд у оскаржуваному судовому рішенні.

Так, відповідно до характеристики засудженого він за станом здоров`я працездатний, але на виробництві установи не працевлаштований у зв`язку з пенсійним віком.

З матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_8 вбачається, що він за період відбування покарання в ПВК № 64 з 19.04.2005, тобто більше 10 років на виробництві установи працевлаштований не був. Пенсійного віку досяг лише 4 роки тому - 8.01.2011. При цьому, суд правильно звернув увагу на те, що сам факт досягнення засудженим пенсійного віку не є перешкодою для його працевлаштування згідно чинного законодавства та не є фактором, який може вплинути на обмеження трудових прав ОСОБА_8 .. Жодних доказів на підтвердження того, що засуджений звертався до адміністрації виправної колонії з заявами про працевлаштування протягом періоду відбування покарання з 2005 року, не здобуто, даних про неможливість його працевлаштування через відсутність вільних робочих місць, тобто з об`єктивних незалежних від засудженого причин, не встановлено, тоді як в абз. 2 ч. 1 ст. 118 КВК України встановлено обов`язок адміністрації створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею.

При цьому, засуджений ОСОБА_8 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснив, що не мав наміру працевлаштовуватись, оскільки не вважає себе винуватим у вчиненні злочину, за вчинення якого засуджений та відбуває покарання, вважає, що працевлаштування свідчило б про те, що він погоджується з вироком суду та став на шлях виправлення.

Після ухвалення оскаржуваного судового рішення засуджений змінив причину, через яку не займався суспільно корисною працею, пояснюючи суду апеляційної інстанції, що не працював через стан здоров`я, але дані про те, що стан здоров`я засудженого перешкоджає йому працювати відсутні, а наявні в особовій справі дані свідчать про те, що він є працездатним за станом здоров`я.

Те, що засуджений брав участь у роботах по благоустрою установи виконання покарань, не може стати безумовною підставою для застосування положень ст. 81 КК України, оскільки, виходячи з положень ч. 3 ст. 107 КВК України виконання цих робіт являється обов`язком засудженого. При цьому, об`єктивних даних, які підтверджують систематичне залучення ОСОБА_8 до суспільно-корисної праці, не встановлено, а матеріали особової справи засудженого містять дані про те, що востаннє він надавав допомогу в проведенні ремонтних робіт на відділенні № 7 в кімнаті для прийому їжі 24.11.2014, до цієї роботи залучався протягом 5 годин.

За період відбування покарання в ПВК № 64, тобто за час протягом більше 10 років, засуджений ОСОБА_8 лише тричі був заохочений за сумлінну поведінку та ставлення до праці, зокрема, 20.08.2008, після цього майже через 4 роки 25.05.2012, а востаннє більше ніж через два роки 24.11.2014.

Виконання робіт по благоустрою колонії є обов`язком засудженого, а не його правом, у зв`язку з чим наявність заохочень за сумлінне ставлення до праці суд правильно розцінив як те, що засуджений дотримувався вимог порядку відбування покарання у вигляді позбавлення волі, а не довів своє виправлення.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що засуджений ОСОБА_8 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення, а тому висновок місцевого суду про те, що застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення передчасне є правильним.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 376, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Полтава від 26 листопада 2015 року, якою відмовлено у задоволенні спільного подання в.о. начальника Полтавської виправної колонії УДПтС України в Полтавській області (№64) та голови спостережної комісії Ленінської районної в м. Полтава ради про застосування умовно-дострокового звільнення ОСОБА_8 без зміни.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_4