Ухвала
іменем україни
24 листопада 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанцій, та захисника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2015 року у кримінальному провадженні № 0000141 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Хатомля Вовчанського району Харківської області, жительки

АДРЕСА_1 , такої, що в силу ст. 89 КК не має судимості,
засудженої за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,

в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Вирішено питання про речові докази та судові витрати.
Апеляційним судом вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою в умисному вчиненні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння за таких обставин.
Так, 11 січня 2014 року в період часу з 19.00 год. до 19.30 год. у літній кухні домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння під час конфлікту, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно завдала кухонним ножем співмешканцю ОСОБА_8 два удари у грудну клітину, один у живіт та один удар у праве передпліччя. Заподіяні ОСОБА_8 діями ОСОБА_6 проникаючі колото-різані поранення грудної клітини та живота відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, а різана рана передпліччя до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_9 та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених пунктами 1 3 ч. 1 ст. 438 КПК. Стверджує, що діяння ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК, оскільки у кримінальному провадженні достатньо доказів, які свідчать про спрямованість умислу засудженої на позбавлення життя потерпілого. Зазначає, що ОСОБА_6 припинила завдавати удари ножем лише після того, як потерпілий знепритомнів, тобто виконала всі дії для доведення умислу до кінця, а також не вчинила жодної дії щодо надання йому медичної допомоги. Вважає, що суди помилково визнали пом`якшуючою обставиною щире каяття засудженої, а тому призначене їй покарання є явно несправедливим через м`якість.

Захисник у своїй касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення змінити, перекваліфікувати вчинене ОСОБА_6 діяння з ч. 1 ст. 121 КК на ст. 124 КК і призначити покарання у межах санкції цього закону. Стверджує, що суди безпідставно залишили поза увагою докази, що доводять перебування засудженої під час вчинення злочину в стані необхідної оборони, межі якої вона перевищила, від протиправного посягання потерпілого.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу прокурора та заперечив проти скарги сторони захисту, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.

Статтею 438 КПК передбачено, що при вирішенні питання про наявність підстав для скасування судових рішень, суд касаційної інстанції має керуватись статтями 412 414 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Визначаючи правильність кваліфікації діяння засудженої, касаційний суд враховує правові висновки Верховного Суду України, які відповідно до ч. 1 ст. 458 КПК є обов`язковими для всіх судів України.
Верховний Суд України у рішенні по справі № 5-32кс12 констатував, що відповідно до частини першої статті 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення відповідного злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно з частиною другою статті 24 КК умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.
При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Судова практика для з`ясування змісту і спрямованості умислу особи орієнтує суди на те, що при дослідженні доказів їм необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки (пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, досудовим слідством ОСОБА_6 обвинувачувалася за ч. 2 ст. 15 і ч. 1 ст. 115 КК. Проте суд першої інстанції, оцінивши у сукупності фактичні обставини справи, не погодився з наданою стороною обвинувачення кримінально-правовою оцінкою діяння засудженої замах на умисне вбивство та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_6 можливо й не бажала, але свідомо допускала, що її дії можуть призвести до смерті потерпілого. З огляду на те, що замах на умисне вбивство не можна вчинити з непрямим умислом, діяння засудженої кваліфіковано за наслідками, які фактично настали, тобто за ч. 1 ст. 121 КК умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

У даній справі, ОСОБА_6 у судовому засідання категорично заперечувала намір убити свого співмешканця, стверджувала, що конфлікт виник раптово, на ґрунті ревнощів з її боку, удари ножем завдавала неприцільно через те, що ОСОБА_8 ударив її по обличчю, при цьому вину у заподіянні тяжкого тілесного ушкодження визнала повністю та щиро розкаялася. Також судом встановлено, що за відсутності перешкод для позбавлення життя потерпілого ОСОБА_6 самостійно припинила противоправні дії, надала свідку ОСОБА_10 свій телефон для виклику швидкої медичної допомоги, просила лікаря ОСОБА_11 врятувати життя ОСОБА_8 . Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 перебувала із потерпілим у фактичних шлюбних стосунках, між ними не було неприязні, після події вони примирились, жодних претензій один до одного не мають.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що стороною обвинувачення не надано переконливих доказів наявності у діянні ОСОБА_12 ознак замаху на умисне вбивство потерпілого.

Доводизахисника про те, що завдаючи потерпілому удари ножем ОСОБА_12 перебувала в стані необхідної оборони від посягання з боку ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, є непереконливими.
Правові висновки Верховного Суду України, що надавалися з цього питання, зокрема у справах № 5-12кс14, № 5-29кс14, № 5-34кс14 зводилися до наступного.
Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме: прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлено й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, котра перевищила межі необхідної оборони. Мотивацію дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлено захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема показань засудженої та потерпілого, під час конфлікту останній дійсно кілька разів ударив ОСОБА_12 , від чого вона впала. Після цього сам потерпілий допоміг засудженій піднятись з підлоги та більше її не бив, у пересуванні по кімнаті не обмежував. Зі змісту показань засудженої в суді першої інстанції випливає, що поведінку ОСОБА_8 вона не сприймала, як загрозливу її життю чи здоров`ю, маючи змогу залишити приміщення або звернутись за допомогою, після припинення посягання з боку потерпілого, завдала удари ножем у відповідь не з метою самозахисту, а будучи обуреною поведінкою останього. Свідок ОСОБА_10 , яка знаходилась у сусідній кімнаті, підтвердила, що звуків бійки або криків засудженої про допомогу не чула. Виявлені у ОСОБА_12 після події гематоми на передпліччях та попереку згідно з висновком експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Встановлені судом під час досудового слідства та судового засідання фактичні данні свідчать, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_12 , які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди своєму співмешканцю.

Таким чином, суд правильно встановив, що при нанесенні ударів потерпілому ОСОБА_6 у стані необхідної оборони не перебувала, її умисел охоплювався настанням будь-яких тілесних ушкоджень, тому діяння засудженої кваліфіковано за наслідками, які фактично настали, а відтак їх кваліфікація за ч. 1 ст. 121 КК є правильною.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення, а стосовно доводів апеляції захисника, аналогічних доводам його касаційної скарги, судом апеляційної інстанції наведено відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується і колегія суддів.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Стосовно ж доводів касаційних скарг прокурора та захисника про порушення щодо засудженої загальних засад призначення покарання, то такі, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а ч. 2 ст. 50 КК передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Як убачається з вироку, при призначенні ОСОБА_12 покарання суд достатньою мірою врахував, як ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, так і пом`якшуючу щире каяття. Разом із тим суд зважив на позицію потерпілого, який будь яких претензій морального та матеріального характеру до засудженої не має, вибачив її, продовжує з нею спільне життя. З огляду на це, дотримуючись принципу індивідуалізації відповідальності,належним чином умотивувавши своє рішення, суд призначив засудженій покарання у мінімальних межах санкції закону, за яким її засуджено.

Підстави вважати призначене ОСОБА_12 покарання у виді реального позбавлення волі на строк 5 років явно несправедливим через м`якість або суворість, як про це йдеться у касаційних скаргах прокурора та захисника, відсутні. Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б давали безумовні підстави для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись статтями 433436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційні скарги прокурора та захисника без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2