Ухвала
судового засідання
09.02.2016 року Городоцький районний суд Львівської області в складі:
головуючого, судді - ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
з участю прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4
та його захисника - ОСОБА_5 ,
розглянувши у межах кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому -
У провадженні Городоцького районного суду Львівської області знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. 08.02.2016р. захисник обвинуваченого - ОСОБА_5 , заявив суду письмове клопотання про зміну ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.
Мотивуючи своє клопотання, ОСОБА_5 посилається на те, що сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , не може бути безумовною підставою для продовження йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"), а позбавлення волі (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку до позбавлення волі (рішення ЄСПЛ у справі "Ноймайстер проти Австрії"). Крім того, як вказано у п.88 рішення ЄСПЛ "Вітрук проти України" тяжкість висунутих щодо заявника обвинувачень і ризик того, що заявник переховуватиметься від слідства чи перешкоджатиме йому, були зазначені в первісному рішенні про обрання запобіжного заходу. Після цього прокурори та суди наводили або ті самі підстави, або взагалі не наводили жодних підстав для залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без змін, а просто зазначали, що попередньо обраний запобіжний захід був належним. Однак п.3 ст.5 Конвенції вимагає, що судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, оскільки зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи.
Оскільки досудове розслідування було закінчене ще 01.12.2015р., усі необхідні, на думку обвинувачення, докази, в тому числі речові, були зібрані, зразки відібрані, експертизи завершені, свідки будуть допитані у судовому засіданні 09.02.2016р.. Поза тим судом під час продовження строку тримання під вартою 04.01.2016р. не розглядалася можливість обрання альтернативних запобіжних заходів і суд послався головним чином на серйозність пред`явлених обвинувачень та попередні судимості і продовжив термін тримання ОСОБА_4 під вартою з підстав, які не можна вважати "відповідними та достатніми".
В продовження зазначає, що ОСОБА_4 є особою похилого віку (66 років), має постійне місце проживання, постійний дохід (пенсію). Так як досудове слідство уже закінчене, ОСОБА_4 не зможе будь-яким чином вплинути на повноту зібраних органом досудового розслідування доказів, а стороною обвинувачення не надано, в свою чергу, жодних доказів того, що обвинувачений може переховуватися від суду. ОСОБА_4 одразу після вчинення злочину міг втекти з місця події, проте сам викликав правоохоронні органи та швидку медичну допомогу, а з тексту обвинувального акта вбачається, що характер та локалізація тілесних ушкоджень ОСОБА_6 свідчить про дії ОСОБА_4 у стані необхідної оборони. Вказане на думку сторони захисту підтверджує невірну кваліфікацію вчиненого обвинуваченим і використання стороною обвинувачення тяжкості злочину для обґрунтування необхідності тримання ОСОБА_4 під вартою. Враховуючи усе наведене, просить суд змінити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
Клопотання підтримано в судовому засіданні обвинуваченим та його захисником. Як додатково пояснив ОСОБА_4 , саме він викликав швидку медичну допомогу безпосередньо після вчинення злочину, маючи реальну можливість втекти, так як на той час володів великою сумою грошей. На свідків впливати він не буде, хоча ОСОБА_7 є його співжителькою, але вона має можливість проживати в іншому місці. Підтвердив, що двоє неповнолітніх свідків у даному кримінальному провадженні перебували на його утриманні і він продовжує на даний момент спілкуватися з свідком ОСОБА_7 і в телефонному режимі, і перебуваючи в суді. Крім того, зазначив, що стороною обвинувачення невірно кваліфіковано його дії, оскільки ОСОБА_6 увірвався в його господарство і застосував відносно нього фізичне насильство, відтак він змушений був захищатися. Також не погоджується з останнім вироком, за яким його було засуджено, через також невірну кваліфікацію його дій.
Прокурор в судовому засіданні заперечив проти заміни ОСОБА_4 запобіжного заходу на домашній арешт, пояснивши, що ризики, які були встановлені ухвалою слідчого судді та в подальшому підтверджені апеляційним судом Львівської області, не відпали. Погоджуючись з позицією захисника, що лише одна тяжкість вчиненого злочину не може слугувати підставою тримання особи під вартою, зазначив, що окрім цього існує ще обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_4 саме інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме можливість обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інші насильницькі злочини. Крім цього, під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_4 було враховано його особу та наявність судимостей за вчинення саме насильницьких злочинів. Дійсно, нема доведених фактів того, що ОСОБА_4 коли не будь ухилявся від слідства чи суду, проте цей факт є наслідком того, що за весь час розслідування вчинених ним злочинів він постійно до судового розгляду знаходився під вартою, тобто не міг цього зробити.
Заслухавши обвинуваченого та його захисника, прокурора, вивчивши матеріали клопотання, суд приходить до висновку про необхідність відмови у його задоволенні з наступних міркувань.
Згідно ч.ч.1, 2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього кодексу.
Відповідно до положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законне, тобто передбачене внутрішнім законодавством тримання особи під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, не є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканість. Крім цього, відповідно до зазначеної норми Конвенції, звільнення особи повинно обумовлюватися гарантіями явки в судове засідання.
При вирішенні питання щодо запобіжного заходу суд бере до уваги те, що підсудний обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, має непогашену судимість за вчинення насильницького злочину, до взяття його під варту проживав однією сім`єю з свідком ОСОБА_7 та на його утриманні перебували двоє неповнолітніх свідків, які ще не допитані в межах цього кримінального провадження, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що вищевказані обставини дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме: продовжити вчинення кримінальних правопорушень та намагатися незаконно впливати на свідків. Крім цього, апеляційним судом Львівської області уже перевірялася законність обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою і наявність вказаних ризиків, проте пояснення ОСОБА_4 були визнані необґрунтованими та не були взяті до уваги.
Посилання ОСОБА_4 не неправильну кваліфікацію його дій органом досудового розслідування не можуть бути покладені в основу зміни запобіжного заходу на більш легкий, оскільки на даному етапі розгляду справи суд не має можливості дослідити правильність висунутого обвинувачення. Аналогічним чином посилання обвинуваченого на те, що з останнім вироком суду відносно нього він не погоджується, не може бути взято судом до уваги, оскільки такий вирок набрав законної сили.
Щодо покликання захисника на практику Європейського суду з прав людини, то така стосується окремих підстав для застосування запобіжного заходу.
Так, посилання прокурора на тяжкість інкримінованого ОСОБА_4 покарання у випадку його засудження, як зазначено у п.20 рішення ЄСПЛ у справі "Воляник проти України" від 02.10.2014р. (заява № 7554/10), дійсно не може сама по собі виправдовувати тримання під вартою. У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Проте при вирішенні питання про продовження застосування запобіжного заходу судом було встановлено ряд вищезазначених ризиків та інших обставин, які лише у своїй сукупності стали підставою для застосування саме такого запобіжного заходу.
Суд враховує похилий вік обвинуваченого та його характеристику з місця проживання, проте посткримінальна поведінка ОСОБА_4 може двояко тлумачитися на даному етапі судового розгляду, тобто фактично може підтверджувати і версію захисту про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого, проте може і свідчити про навмисне вжиття обвинуваченим таким заходів для пом`якшення своєї відповідальності. З`ясувати чіткі мотиви такої поведінки обвинуваченого на даному етапі неможливо.
Таким чином, ризики, що існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи його продовження не зменшилися, що виправдовує тримання особи під вартою і застосування саме такого запобіжного заходу у цьому випадку буде виправданим з точки зору наявності відповідного суспільного інтересу, а, отже, не суперечитиме вимогам ст.5 Конвенції та практиці ЄСПЛ.
Із цих підстав суд приходить до переконання, що застосування іншого запобіжного заходу, в тому числі домашнього арешту, не зможе створити тих умов, за яких у ОСОБА_4 буде відсутня можливість спілкуватися та впливати на свідків, покази яких є одними із головних доказів у даному кримінальному провадженні, та вчинити інші кримінальні правопорушення, жоден із більш мяких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.
Керуючись статтями 331, 350 КПК України, суд,
У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , про зміну запобіжного заходу обвинуваченому - відмовити.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає.
Суддя ОСОБА_1