Номер провадження: 11-сс/785/1262/15
Номер справи місцевого суду: 513/966/15-к
Головуючий у першій інстанції Кожокар
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.09.2015 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

особи, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Саратського районного суду Одеської області від 07.09.2015 року по кримінальному провадженню №0000106 від 21 лютого 2015 року, -

встановив:
Оскарженою ухвалою задоволено клопотання слідчого СВ Саратського РВ ГУМВСУ в Одеській області ОСОБА_8 та накладено арешт на автомобіль «Mersedes-Benz-E200» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 є ОСОБА_9 , який на час вилучення знаходився у володінні ОСОБА_6 .

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, вважаючи ухвалу слідчого судді незаконною і необґрунтованою, просить її скасувати та відмовити слідчому в задоволенні клопотання про накладення арешту на автомобіль. Апелянт вказує, що під час розгляду клопотання слідчим суддею порушені вимоги ст.167 КПК України, оскільки не взято до уваги, що автомобіль не є предметом кримінального правопорушення в рамках якого слідчий просить накласти арешт. Вказує на те, що слідчий при зверненні з відповідним клопотання порушив вимоги ч.5 ст.171 КПК України, що строку звернення з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача; доводи ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін; вивчивши матеріали судового і кримінального проваджень; перевіривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги особи, процесуальний статус якої не визначений в даному кримінальному проваджені, апеляційний суд виходить з наступного.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, якими визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 власником автомобіля «Mersedes-Benz-E200» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - є ОСОБА_9 . Відповідно до протоколу огляду та тимчасового затримання автомобілю від 20.03.2015 року, автомобілем на час затримання, у відповідності до Правил Дорожнього руху України, володів ОСОБА_6 (а.с.5,6).

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ч. 1 ст. 174, п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК України, ОСОБА_6 є особою, яка може звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно, оскільки, як свідчать матеріали провадження, він на законних підставах володів зазначеним майном.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в провадженні слідчого відділу Саратського РВ ГУМВСУ в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000106 від 21 лютого 2015 року, з правовою кваліфікацією за ст. 290 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 20 лютого 2015 року, приблизно о 23 год. 30 хв. під час відпрацювання Саратського району Одеської області нарядом СП №5, роти ДПС ДАІ при ГУМВСУ в Одеській області, в смт Сарата по вул. К. Маркса, було зупинено транспортний засіб «Mersedes-Benz-E200» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 . Під час перевірки документів та звірці номерів агрегатів на автомобілі, було виявлено невідповідність номеру кузова з номером вказаним у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , виданого Болградським ВРЕР УДАІ УМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_9 .

05 серпня 2015 року слідчий СВ Саратського РВ ГУМВСУ в Одеській області ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Саратського районного суду Одеської області з клопотанням про накладення арешту на автомобіль «Mersedes-Benz-E200» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Клопотання слідчого мотивоване тим, що зазначений автомобіль є предметом кримінального правопорушення та визнаний речовим доказом, на даний час не встановлена особа причетна до скоєння кримінального правопорушення, якою автомобіль був набутий в результаті вчинення кримінального правопорушення (а.с.1-2).

Розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, прийшов до помилкового висновку, що вказане майно відповідає критеріям визначеним в ч. 2 ст. 167 КПК України, а саме про те, що автомобіль є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, в результаті чого безпідставно задовольнив клопотання слідчого та наклав арешт на автомобіль. Дане рішення слідчого судді суду першої інстанції не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей, тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання слідчого, слідчий суддя погодився з доводами слідчого та зазначив в оскаржуваній ухвалі, що автомобіль є предметом кримінального правопорушення, в рамках якого подане клопотання.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком слідчого судді, з наступних підстав.

Аналіз клопотання слідчого про накладення арешту на майно та долучені до нього матеріали кримінального провадження дають підстави для висновку, що клопотання не відповідає вимогам закону. Зокрема, в ньому зазначені підстави, якими слідчий обґрунтовує необхідність арешту майна, які, в свою чергу, не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Так, зазначаючи в клопотання про накладення арешту на майно, слідчий послався на те, що вказаний автомобіль є предметом кримінального правопорушення. Разом з цим, ці доводи слідчого спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів провадження, арешт на автомобіль було накладено у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000106 від 21 лютого 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України (а.с.3).

Згідно положень ст. 290 КК України, предметом цього кримінального правопорушення є: 1) ідентифікаційний номер; 2) номери двигуна, шасі або кузова; 3) номерна панель з ідентифікаційним номером транспортного засобу.

Разом з цим, відповідно до висновків судової комісійної криміналістичної експертизи №1783 від 13.05.2015 року, по визначенню автентичності нанесення ідентифікаційних маркувань автомобіля «Mersedes-Benz-E200» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ознак зміни маркування номерів кузова та двигуна не виявлено (а.с.21-23).

Таким чином, з урахуванням висновків зазначеної експертизи, твердження слідчого про те, що вказаний автомобіль є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, є безпідставним та необґрунтованим.

Як було встановлено під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, заявник ОСОБА_6 не є підозрюваним, або особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільне небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. На час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, по зазначеному кримінальному провадженню підозра будь-якій особі не пред`являлася.

Апеляційний суд з урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів вважає, що такий підхід органу досудового розслідування щодо ініціювання питання про накладення арешту на майно, яке не є предметом кримінального правопорушення та перебуває на законних підставах у володінні особи, яка не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні, не відповідає Конституції України, кримінального процесуального закону та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є міжнародним договіром, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що під час розгляду клопотання слідчого про арешт автомобіля «Mersedes-Benz-E200» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та при винесенні ухвали про задоволення зазначеного клопотання, слідчим суддею була допущена невідповідність вискоків суду фактичним обставинам кримінального провадження, яка потягла за собою передчасне та необґрунтоване рішення слідчого судді щодо обмеження права володіння автомобілем особи, яка не має процесуального статусу в рамках кримінального провадження, з правовою кваліфікацією за ст. 290 КК України, та рішення щодо накладення арешту на автомобіль не відповідає вимогам ст.ст. 167, 170 КПК України.

З огляду на зазначене, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали, у відповідності до вимог ч.1 ст.173 КПК України, про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, оскільки клопотання не відповідає вимогам ст.171 КПК України та в ньому не міститься обставин, які обґрунтовують підстави та необхідність накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 131, 132, 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовол ьнити.

Ухвалу слідчого судді Саратського районного суду Одеської області від 07.09.2015 року по кримінальному провадженню №0000106 від 21 лютого 2015 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Саратського РВ ГУМВСУ в Одеській області ОСОБА_8 та накладено арешт на автомобіль «Mersedes-Benz-E200» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого СВ Саратського РВ ГУМВСУ в Одеській області ОСОБА_8 про накладення арешту на автомобіль «Mersedes-Benz-E200» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 - відмовити.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Судді
апеляційного суду Одеської області:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3