А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

27.10.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року про повернення скарги на бездіяльність слідчого в особливо важливих справах прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 щодо невнесення відомостей до ЄРДР,
в с т а н о в и в:
даною ухвалою суду ОСОБА_6 повернуто скаргу на бездіяльність слідчого в особливо важливих справах прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань ( ЄРДР).
Згідно ухвали суду, ОСОБА_6 11.09.2015 р. було подано заяву до Генеральної прокуратури України про вчинення суддею, головою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_8 дій, що містять ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України. Дана заява 16.09.2015 р. з Генеральної прокуратури була надіслана для вирішення до прокуратури Закарпатської області. Однак листом слідчого прокуратури ОСОБА_9 від 23.09.2015 року ОСОБА_6 повідомлено, що за попередньою аналогічною заявою їй відмовлено у внесенні відомостей зазначених у заяві до ЄРДР.
Будучи не згідною з таким рішенням слідчого, ОСОБА_6 звернулась зі скаргою до суду на його бездіяльність.
В ухвалі слідчого судді від 06.10.2015 року, якою скаргу повернуто ОСОБА_6 зазначено, що нею, без зазначення поважних причин, пропущено 10-денний термін на оскарження дій чи бездіяльності слідчого з моменту прийняття ним рішення і питання про його поновлення у скарзі не порушується. Крім того, ОСОБА_6 у скарзі вказала, що дії ОСОБА_8 містять ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, в той час як у заяві до Генеральної прокуратури вказувала на ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України.
В апеляції ОСОБА_6 посилається на те, що строки на оскарження дій, бездіяльності слідчого прокуратури нею не пропущено, а також, що неоднозначне зазначення у заяві і скарзі статті кримінального закону, за ознаками якої просила порушити кримінальне провадження є орфографічною опискою і це не давало слідчому судді законних підстав для повернення їй скарги. Просить ухвалу слідчого судді від 06.10.2015 року скасувати, прийняти апеляційним судом свою ухвалу і зобов`язати слідчого прокуратури Закарпатської області за її заявою внести відповідні відомості до ЄРДР.
В апеляційний суд для розгляду ОСОБА_6 не з`явилась, хоча судом була належно повідомлена про дату, час і місце розгляду справи та не повідомила про поважні причини свого неприбуття. Колегія суддів вважає, що неприбуття особи, зі сторони обвинувачення в даному випадку, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню розгляду, враховуючи скорочені терміни перегляду ухвал слідчого судді.
Заслухавши доповідь судді про зміст оскаржуваної ухвали слідчого судді, доводи наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_6 , заслухавши доводи прокурора про необґрунтованість апеляції і залишення її без задоволення, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.
Посилання в ухвалі слідчого судді на нібито пропущений ОСОБА_6 10 денний строк оскарження дій, бездіяльності слідчого прокуратури є безпідставним, оскільки із доданих нею до скарги документів, зокрема з письмової відповіді слідчого від 23.09.2015 року за № 17/1-1010-00 та штампом на конверті підтверджується, що цей лист вона отримала після зазначеної дати, а скаргу до суду, враховуючи два вихідних дні, подала вже 05.10.2015 року, тобто у передбачений законом строк.
Не може бути підставою для повернення даної скарги заявнику, на думку колегії суддів, і те, що ОСОБА_6 неоднозначно зазначила у заяві до Генеральної прокуратури і скарзі до суду статті кримінального закону, за ознаками якої вважала слід внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, оскільки відповідно до ст.214 КПК України до реєстру вноситься дані лише про попередню правову кваліфікацію, яка вбачається із наведених заявником обставин.
Оскільки інших правових підстав для прийняття такого рішення в ухвалі слідчого судді не наведено, така підлягає скасуванню, а апеляція в цій частині до задоволення.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляції ОСОБА_6 в частині зобов`язання слідчого прокуратури Закарпатської області про внесення відомостей зазначених в скарзі до ЄРДР про вчинення суддею Мукачівського міськрайонного суду правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України не має.
Так, із матеріалів провадження, зокрема, заяви та доданих до неї документів вбачається, що постановою судді Мукачівського міськрайонного суду від 11 вересня 2000 року під головуванням ОСОБА_8 . ОСОБА_6 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.. 185 КУпАП - арешту на 5 діб. Постановою голови апеляційного суду Закарпатської області від 23.05.2005 року дана постанова скасована і провадження у справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_6 цього правопорушення.
Як видно, з моменту події, яка мала місце 11 вересня 2000 року і по день звернення 11 вересня 2015 року ОСОБА_6 із заявою до Генеральної прокуратури про внесення відомостей за цим фактом щодо рішення судді ОСОБА_8 до ЄРДР пройшло понад 15 років.
Звертаючись із заявою в органи прокуратури за даним фактом через такий тривалий проміжок часу ОСОБА_6 не враховано вимог закону щодо додержання положень ст.4 КК України ( ст. 5 КК України 1960 р.) про чинність кримінального закону у часі. Згідно частини 3 наведеної норми закон про кримінальну відповідальність, що встановлює караність діяння або посилює покарання не має зворотної дії в часі.
На момент вчинення діяння, яке на думку ОСОБА_6 є кримінальним правопорушенням, тобто винесення суддею ОСОБА_8 постанови від 11 вересня 2000 року у адміністративній справі діяв Кримінальний Кодекс (1960 року), як і Кримінально-процесуальний Кодекс (1961 р.) з відповідними змінами.
Відповідальність за постановлення суддями завідомо неправосудного рішення на той час було передбачено ст. 176 КК України ( 1960 р.), санкція якої передбачала більш м`яке покарання, ніж санкція ст. 375 КК України (2012 р.) і, яка згідно наведеного вище положення не може мати зворотної дії в часі. Тобто, подібні діяння мають кваліфікуватись за нормами КК України (1960 р.).
Крім того, згідно ст. 48 КК України (1960 р.) особа підлягала звільненню від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком суду законної сили минули, зокрема, такі строки: п`ять років - у разі вчинення злочину, за який згідно з законом може бути призначено позбавлення волі строком не більше п`яти років (злочин середньої тяжкості за нині діючим КК) та десять років у разі вчинення злочину, за який згідно з законом може бути призначено позбавлення волі строком більше п`яти років (тяжкі злочини). За твердженням ОСОБА_6 в таких діяннях судді ОСОБА_8 ймовірно містяться ознаки злочину середньої тяжкості або тяжкого злочину, а отже відповідно до положень ст. 48 КК України (1960 р.) в обох випадках уже давно минули строки давності притягнення до кримінальної відповідальності. Пунктом 3 ч.1 ст. 6 КПК України ( в редакції від 22.02.2000 р.), яка діяла на той час, також передбачалось, що кримінальну справу не може бути порушено, а порушена справа підлягала закриттю за скінченням строків давності. Ці положення ст. 6 КПК було виключено з даної норми Законом України № 3465-ІІІ лише з 02.06.2001 року, який також не може мати зворотної дії в часі, згідно з вимогою ст. 58 Конституції України.
З огляду на викладене, не може мати зворотної дії у часі і положення ст. 49 нині діючого КК України, оскільки по суті цією нормою передбачено інші правові підстави, а звідси і процесуальний порядок, а саме звільнення особи від кримінальної відповідальності, а не заборона її притягнення до такої відповідальності у зв`язку зі спливом строку давності, як це було передбачено ст. 48 КК України (1960 р.).
Оскільки наведені вище питання по внесенню відомостей до ЄРДР щодо діянь, по яким особи підлягають звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності ( заборона притягнення до кримінальної відповідальності за КПК 1960 р.) нині діючим КПК України врегульовано неоднозначно, колегія суддів, вважає за необхідне застосувати положення ч. 6 ст. 9 КПК України, згідно якого у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження , визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу. Такими загальними засадами, на думку колегії суддів, в даному випадку є: верховенство права; законність; розумність строків.
Статтею 28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень. Пунктом 2 частини 3 даної норми також визначено, що критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є поведінка учасників кримінального провадження. Важливим на думку суду, в даному випадку є і закріплене в законі положення про те, що кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите. На думку колегії суддів, в даному випадку розумні строки не можуть перевищувати передбачені кримінальним законом строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.
Згідно п.19 ч. 1 ст. 3 КПК України потерпілий є стороною кримінального провадження з боку обвинувачення і вправі перебрати на себе функції обвинувачення. Відповідно до ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом. Колегія суддів переконана, що в даному випадку, як національне право, так і правові інституції держави забезпечували заявниці ОСОБА_6 можливість захистити своє право як у цивільному, так і кримінальному відношенні. Як видно із доданих до скарги заявницею документів (копії рішень судів долучено до заяви ) ОСОБА_6 скористалась у розумні строки правом на відшкодування моральної (матеріальної) шкоди в цивільному порядку. І факти її справи в цілому не свідчать про відмову їй у правосудді. Законні її інтереси були задоволені відповідно до заявлених вимог. Таким чином колегія суддів вважає, що заявниця мала ефективний національний засіб юридичного захисту, за допомогою якого отримала справедливе відшкодування шкоди (грошову компенсацію), завданої прийняттям, як видно, необґрунтованого рішення суду. Проте, і це не позбавляло можливості ОСОБА_6 у межах строків давності, передбачених ст. 48 КПК України ( 1960 р.) звернутися до правоохоронних органів, ініціювавши кримінальне переслідування.
Однак, залишаючись пасивною протягом більш ніж 15 років, ОСОБА_6 продемонструвала, що не має суттєвого інтересу до кримінального завершення даної події. Більше того, наведені вище обставини та її звернення із заявою до Генерального прокурора 11 вересня 2015 р. ( у день коли 15 років назад була винесена судом постанова про притягнення її до адміністративної відповідальності) об`єктивно доводять відсутність підстав вважати, що таке рішення є значимим для заявниці і свідчить про її більш емоційний характер.
Згідно підпункту «а» п. 3 ст. 35 Конвенції суд оголошує необґрунтованою любу індивідуальну скаргу, подану відповідно до ст. 34 Конвенції, якщо рахує, що ця скарга являється зловживанням правом подачі індивідуальної скарги. У справі Шефер проти Росії» ЄСПЛ ( рішення від 13 березня 2012 року у питанні прийнятності скарги) зазначив «залишаючись пасивною протягом більш ніж 7 років заявниця продемонструвала, що не має суттєвого інтересу до завершення розгляду справи».
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що доводи, які ОСОБА_6 навела в апеляційній скарзі, є непереконливими та такими, що не дають підстав для її задоволення та прийняття рішення про бездіяльність слідчого ОСОБА_10 щодо невнесення відомостей про вчинення суддею Мукачівського міськрайонного суду ОСОБА_8 правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 375 КК України до ЄРДР. у зв`язку з чим відхиляються.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково, ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2015 року у справі за її скаргою скасувати.
Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_6 на бездіяльність слідчого в особливо важливих справах прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 щодо невнесення відомостей про вчинення суддею, головою Мукачівського міськрайонного суду ОСОБА_8 правопорушення, передбаченого ст.375 ч.2 КК України до ЄРДР.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді