АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 10/1690/274/2012 Номер провадження 10/1690/274/2012Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В.М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Категорія ч.5 ст. 191 КК України О.Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2012 року м. Полтава

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді Захожай О.І.

суддів - Бурди К.І., Ландаря О.В.

з участю прокурора - Яроцького Р.В.

обвинуваченого ОСОБА_2

захисника ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві матеріали кримінальної справи за апеляцією заступника начальника відділу прокуратури Полтавської області на постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2012 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цією постановою відносно

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, росіянина, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, не працюючого, раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 205, ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 209 КК України відмовлено в задоволенні подання слідчого в особливо важливих справах прокуратури Полтавської області про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Скаргу на затримання в якості підозрюваного ОСОБА_2 задоволено та визнано вказане затримання останнього віл 25.06.2012 року незаконним.

Із справи вбачається, що до місцевого суду звернувся слідчого в особливо важливих справах прокуратури Полтавської області молодший радник юстиції ОСОБА_4 з поданням, погодженим заступником прокурора Полтавської області про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під варту відносно обвинуваченого ОСОБА_2 посилаючись на те, що під час розслідування кримінальної справи обвинувачений неодноразово зривав проведення запланованих слідчих дій, на телефонні дзвінки слідчого не відповідав, а в подальшому взагалі відключав свій телефон. Відповідно до пояснень обвинуваченої ОСОБА_5 ОСОБА_2 вимагав від неї давати ті показання, які їй скаже адвокат та при цьому погрожував, що він має багато знайомих в м. Кременчуці і якщо вона відмовиться робити так як він сказав, остання не зможе ніде працевлаштуватися. Тому вважає, що ОСОБА_2 перебуваючи на волі буде ухилятися від виконання процесуальних дій, вчинятиме тиск на обвинувачену ОСОБА_5 , яка співпрацює зі слідством і викриває ОСОБА_2, тобто перешкоджає встановленню істини. Інші, більш мякі міри запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_2 не забезпечать його належної процесуальної поведінки.

В ході слідства ним встановлено, що у 2011 році між ТОВ «Байкара» в особі директора ОСОБА_2 та філіями райавтодорів ДП «Кіровоградський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» були укладені договори про поставки у власність філій продукції - бітум усіх марок, сировину для виробництва нафтобітумів, пічне паливо.

Згідно накладних, оформлених ТОВ «Байкара» на адресу філії «Світловодський райавтодор» було направлено 89 тон бітуму марки 60/90 на загальну суду 587000 грн., на адресу філії «Олександрійський райавтодор» було направлено 30,8 тон бітуму марки 60/90 на загальну суму 197455,93 грн., на адресу філії «Олександрійська ДЕД» було направлено 89 тон бітуму марки 60/90 на загальну суму 55175 грн.

Слідством встановлено, що станом на 01.02.2011 року за даними бухгалтерського обліку ТОВ «Байкара» залишків бітуму марки БНД 60/90 не обліковувалося, документи, що свідчать про отримання бітуму зазначеної марки від постачальників, у тому числі залізничні накладні, товарно-транспортні накладні, супровідні документи на вантаж, сертифікати якості відсутні. Документального підтвердження використання транспорту або оплати транспортних послуг сторонніх організацій для доставки бітуму до філій Кіровоградського облавтодору немає.

Разом з тим у фіктивних видаткових накладних, які виготовлені менеджером ТОВ «Байкара» ОСОБА_5 за вказівкою директора ТОВ «Байкара» ОСОБА_2, та за його підписом, було відображено відвантаження бітуму на вищевказані філії Кіровоградського облавтодор. У подальшому керівниками філій перераховано на розрахунковий рахунок ТОВ «Байкара» грошові кошти за поставку бітуму. При цьому приходні документи на вказаний бітум від ТОВ «Байкара» відсутні.

Внаслідок злочинних дій вчинених за попередньою змовою групою осіб, а саме: директором ТОВ «Байкара» ОСОБА_2, менеджером цього товариства ОСОБА_5, начальником філії «Олександрійська ДЕД» ОСОБА_6, механіками цієї філії ОСОБА_7 та ОСОБА_8, філії «Олександрійської ДЕД», в.о. начальника філії «Олександрійський райавтодор» ОСОБА_8В, начальником філії «Світловодський райавтодор» ОСОБА_9 та головним механіком цієї філії ОСОБА_10 завдано збитки на загальну суму 919256 грн.

26.06.2012 року ОСОБА_2 предявлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 205, ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366, ч.2 ст. 209 КК України.

Відмовляючи в задоволення подання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_2 має постійне місце проживання, сімю, батьків пенсіонерів, з яких мати є інвалідом 2-ї групи та потребує догляду, обвинувачений позитивно характеризується, раніше до будь-якої відповідальності не притягувався, врахував стан здоровя ОСОБА_2, який на даний час лікується в медичній частині СІЗО через загострення ряду хвороб. Також послався на відсутність обєктивних даних, які б вказували, що перебуваючи на волі останній може ухилитися від слідства та суду, або виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі чи продовжувати злочинну діяльність, а сама тяжкість злочину, яка йому інкримінується не може бути підставою для продовження такого запобіжного заходу як тримання під вартою. Також вказав, що затримання ОСОБА_2 25.06.2012 року в якості підозрюваного відповідно до ст. 115 КПК України проводилося в умовах СІЗО, в той час як він фактично перебував під вартою, тому суд прийшов до висновку про незаконність даного затримання.

З таким висновком суду не погодився заступник начальника відділу прокуратури Полтавської області, який в своїй апеляції просив постанову суду скасувати у звязку з прийняттям необєктивного рішення. Вказав, що перебуваючи на волі обвинувачений може зустрітися з обвинуваченим ОСОБА_11, місцезнаходження якого на даний час не встановлено. Зазначив, що матір обвинуваченого можуть доглядати брат та сестра ОСОБА_2, а лікування останній може отримувати в умовах перебування в СІЗО. Щодо затримання, то висновок суду вважає необєктивними, так як кримінальна справа за ч.2 ст. 209 КК України відносно ОСОБА_2 порушена 25.06.2012 року, а обєднана вона лише 26.06.2012 року. Тому просив справу направити на новий судовий розгляд в той же суд.

Заслухавши суддю доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляцію, пояснення слідчого Буряк А.М., обвинуваченого ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_3, які заперечили проти задоволення апеляції, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.148 КПК України запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.

В п.1 та п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року № 4 "Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства" вказано, що при вирішенні питань, повязаних із обранням запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (ст. 155 КПК) і продовженням строків тримання під вартою (ст. 156 КПК), суди мають додержувати вимог ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і ст. 14 КПК, відповідно до яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою. Взяття під варту на стадіях дізнання і досудового слідства застосовується лише у випадку, коли особа підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі (ч. 1 ст. 155 КПК) , і коли є достатні підстави вважати, що ця особа може ухилитися від слідства й суду або виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі чи продовжувати злочинну діяльність (ч. 2 ст. 148 КПК).

Як вбачається з матеріалів справи 21 червня 2012 року закінчується строк проведення досудового слідства, всі слідчі дії по кримінальній справі виконані. Залишилося лише предявити іншим обвинуваченим у справі матеріали для ознайомлення.

ОСОБА_2 впродовж слідства знаходився за місцем проживання, до слідчого за викликом зявлявся, з іншими обвинуваченими та свідками не спілкувався.

Твердження прокурора, що ОСОБА_2 здійснював тиск на обвинувачену ОСОБА_5 не відповідають дійсності, оскільки відповідно до пояснень самої ОСОБА_5, допитаної в якості свідка, остання вказувала, що ОСОБА_2 їй пропонував допомогу адвоката в якості захисника, для здійснення захисту її інтересів.

У відповідності п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 25.04.2003 року «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» зі змінами, відповідно до ст. 150 КПК України мають бути враховані при обранні запобіжного заходу: вік підозрюваного, обвинуваченого, стан здоровя, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання. Зясовуються дані про попередні судимості, соціальні звязки особи, її схильності (чи вживає наркотики, алкогольні напої тощо), спосіб життя, поведінку під час провадження в цій або іншій кримінальній справі (чи не ухилялася раніше особа від слідства, суду або виконання судових рішень, чи не вчинювала злочини проти правосуддя).

Тому судом першої інстанції правильно враховано стан здоровя ОСОБА_2, який потребує лікуванню, а також наявність у нього матері, яка потребує догляду. Відповідно до пояснень обвинуваченого всі їх родичі проживають за межами населеного пункту, а тому крім нього здійснювати догляд за матірю, яка є інвалідом 2-ї групи немає кому.

Згідно зі статтею 19 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і на підставах та порядку, встановлених законом.

Відповідно до вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.04.2003 року №4 подання про обрання запобіжного заходу повинно бути мотивованим і містити підстави для обрання такого заходу.

Вказані в поданні слідчого мотиви та підстави повинні поєднуватись також з вимогами Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997 року і рішеннями Європейського Суду з прав людини.

Так, у судовому рішенні по справі Томазі проти Франції від 27.08.1992 року, суд вказав, що при розгляді справ про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді взяття під варту слідчі органи повинні довести, що винна особа ухилиться від слідства та суду не тільки по мотивах того, що він скоїв злочин, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, але й надати суду ряд інших доказів.

Проте як в поданні слідчого, апеляції прокурора, так і в матеріалах справи відсутні переконливі доводи та посилання на відповідні докази, які свідчили б про намір ОСОБА_2 ухилитись від слідства та суду чи перешкодити встановленню істини по справі

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в матеріалах справи відсутні обєктивні дані, які підтверджують, що перебуваючи на волі обвинувачений може ухилитися від слідства та суду чи виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність, впливати на інших осіб.

Тому колегія суддів вважає, що для забезпечення виконання ОСОБА_2 покладених на нього обовязків і належної поведінки на досудовому та судовому слідстві, до обвинуваченого можуть бути обрані інші, менш суворі, запобіжні заходи.

У звязку з цим, постанова суду першої інстанції є законною та підстав для ї скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись, ст. 41, 365, 366, 382 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляцію заступника начальника відділу прокуратури Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Октябрського районного суду м. Полтави від 27 червня 2012 року щодо відмову у задоволенні подання слідчого ОВС прокуратури Полтавської області про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_2 залишити без змін .

С У Д Д І :

________ __________ __________

ОСОБА_1І ОСОБА_12 ОСОБА_13