Дата документу Справа № 334/2724/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1705/15 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/2724/15-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.286 ч.1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченої ОСОБА_10 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000603, за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2015 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Запоріжжя, українку, одружену, з вищою освітою, приватного підприємця, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено їй покарання у вигляді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання, встановивши їй випробувальний термін строком на 1 рік 6 місяців, зобов`язавши її без дозволу кримінально - виконавчої інспекції не виїжджати за межі України, і періодично з`являтись на реєстрацію до кримінально - виконавчої інспекції.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 , заявлений в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, виділений в окреме провадження із кримінального провадження для його розгляду в цивільному судочинстві.

Запобіжний захід обвинуваченій не обирався.

Судові витрати за проведення судових автотехнічних експертиз віднесено на рахунок держави.

Згідно вироку суду, 22.12.2014 року о 17 год. обвинувачена ОСОБА_10 , керуючи на підставі генеральної довіреності автомобілем «VOLKSWAGEN-GOLF» під реєстраційним номером НОМЕР_1 , здійснювала рух по вул. Плотинній в напрямку бул. Вінтера в м. Запоріжжі. В цей час, в районі буд.1, проїжджу частину вул. Плотинної по нерегульованому пішохідному переходу, зазначеному дорожньою розміткою, зліва направо, за ходом руху водія ОСОБА_10 , перетинала пішохід ОСОБА_7 .

Наближаючись до цього нерегульованого пішохідного переходу, обвинувачена ОСОБА_10 , маючи об`єктивну здатність виявити пішохода на пішохідному переході, діючи в порушення вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України, а саме: «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби, зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», своєчасних заходів до зменшення швидкості руху, або зупинки транспортного засобу, не застосувала, допустивши наїзд на пішохода ОСОБА_7 .

Відповідно висновків судових автотехнічних експертиз №57/15 від 13.02.2015р. та №126/15 від 19.03.2015р., в діях обвинуваченої встановлена невідповідність вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з ДТП.

Крім того, в результаті ДТП, потерпілій ОСОБА_7 , відповідно висновку судово-медичної експертизи №315М від 23.01.2015р. були спричинені: закритий внутрісуглобний перелом проксимального мета епіфізу великоберцової кістки, верхньої третини діалізу правої малоберцової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, які у сукупності кваліфікуються як пошкодження середнього ступеню тяжкості, які не були небезпечними для життя, але потягли за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. Крім того, потерпілій спричинена рана в правій тім`яній області, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що потягло за собою короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_10 не оспорюючи фактичні дані викладені у вироку та визнаючи свою провину в повному обсязі, вважає призначене їй за вироком покарання з застосуванням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки надто суровим та несправедливим, та таким що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Вказує, що суд першої інстанції жодним чином не вмотивував необхідність призначення їй додаткового покарання, враховуючи що потерпіла не наполягала на суровому покаранні. При цьому в судових засіданнях було зазначено, що наявність у неї права на керування транспортними засобами є основною передумовою організації забезпечення своїх дітей належним рівнем розвитку та виховання, та також здійснення своєї підприємницької діяльності, що є єдиним джерелом її прибутку.

У зв`язку з викладеним, обвинувачена ОСОБА_10 просить змінити вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2015 року, пом`якшити призначене покарання, скасувати призначене їй додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. В решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення і доводів апеляційної скарги, в судових дебатах: обвинувачену ОСОБА_10 , зокрема в останньому слові, її захисника, які підтримали скаргу і просили змінити вирок та виключити вказівку про застосування додаткового покарання, потерпілу ОСОБА_7 і її представника, які не заперечували проти доводів скарги, прокурора, який вважав вирок таким, що не підлягає зміні, а апеляцію не підлягаючою задоволенню, перевіривши матеріали провадження, колегія судів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції не перевіряє і не досліджує висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, фактичні обставини якого викладені у формулюванні обвинувачення, а також правильність кваліфікації дій останньої, оскільки вирок в цій частині не оскаржується.
ОбвинуваченаОСОБА_10 звернулась до суду з клопотанням про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із примиренням з потерпілою відповідно до ст. 46 КК України, але суд апеляційної інстанції, встановивши відсутність факту примирення, відмовив у розгляді зазначеного клопотання, оскільки потерпіла ОСОБА_7 відкликала свою заяву про згоду на звільнення ОСОБА_10 від кримінальною відповідальності.

Призначаючи покарання обвинуваченійОСОБА_10 , суд першої інстанції прийняв до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, дані, що характеризують її особу, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, внаслідок чого обрав такі вид і розмір основного покарання, які відповідають тяжкості скоєного. В той же час, суд першої інстанції взагалі не мотивував у вироку своє рішення про застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Оскільки в апеляційній скарзі наведені обставини, які обґрунтовують прохання про скасування альтернативного додаткового покарання, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу і змінити вирок у зазначеній частині.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2015 року відносно ОСОБА_10 змінити в частині призначеного покарання, виключивши застосування до останньої додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Врешті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4