Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2014 р. Слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 розглянувши в приміщенні суду в м. Києві скаргу ОСОБА_4 на рішення слідчого Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.04.2014 року за № 0004830 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, -
в с т а н о в и в:
ОСОБА_4 звернувся зі скаргою до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва, в порядку ст. 303 КПК України, на постанову слідчого Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.04.2014 року за № 0004830 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, оскільки вона винесена без належної перевірки обставин, які зазначалися у заяві про вчинення кримінального правопорушення, а тому просить рішення скасувати та направити матеріали для проведення досудового розслідування в загальному порядку.
Судовим рішенням від 04.09.2014 року, винесеним у порядку ч. 4 ст. 371 та ч. 2 ст. 374 КПК України, виходячи з положень ст.ст. 7, 22, 26 КПК України, задоволено клопотання ОСОБА_4 та визнано за можливе провести судовий розгляд скарги у його відсутність.
Прокурор у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі, оскільки викладені у ній відомості не ґрунтуються на положеннях КПК України, а процесуальні доводи особи, що подала скаргу зводяться до емоційної незгоди з прийнятим процесуальним рішенням та не містять жодного належного та допустимого доказу на своє підтвердження.
У судове засідання слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленим про розгляд скарги не з`явився, про поважні причини неявки, визначені ст. 138 КПК України, не повідомив, у зв`язку з чим, суд враховуючи положення ч. 3 ст. 306 КПК України, вважає за можливе провести її розгляд у його відсутність.
Слідчий суддя, вивчивши скаргу, заслухавши доводи учасників процесу, приходить до наступного.
Згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно ч. 2 ст. 8 та ч. 5 ст. 9 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.
За таких обставин, слідчий суддя вважає, що скаргу подано у відповідності до положень ст. 304 КПК України та на процесуальну дію/бездіяльність, що підлягає оскарження на досудовому розслідуванні (ст. 303 КПК України).
Як убачається з матеріалів провадження в СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві перебуло кримінального провадження № 0004830 від 22.04.2014 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, за заявою ОСОБА_4 .
За результатами досудового розслідування постановою слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження, в рамках кримінального провадження № 0004830 від 22.04.2014 року року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, провадження закрито, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складу будь-якого кримінального правопорушення
Частиною 2 статті 9 КПК України визначено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Згідно ст. ст. 2, 284 КПК України, закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.
Тобто, повнота дослідження кримінального провадження означає встановлення всього кола фактичних обставин, що можуть суттєво вплинути на рішення у кримінальному провадженні; використання такої сукупності доказів, яка обґрунтовує зроблені висновки як такі, що не залишають місця сумнівам.
Неупередженість означає пізнання органами, що ведуть процес, обставин кримінального провадження у точній відповідності з дійсністю, неупередженість їх у збиранні, перевірці та оцінці доказів, безсторонність щодо всіх учасників процесу та інших осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, оскільки на прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого покладається обов`язок надати доказам належну правову оцінку за правилами ч. 1 ст. 94 КПК, та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
У відповідності до положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
З положень ст. 83 КПК України слідує, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_5 , як учасник процесу, у даному провадженні, станом на 04.09.2014 року, будучи вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений КПК України, правом на надання письмових заперечень до суду, з зазначенням належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 84-86 КПК України, які б в той чи інший спосіб спростовували або ж підтверджували доводи особи, що подала скаргу, не скористався.
При цьому, слідчий суддя, не вважає за можливе взяти до уваги висловлену у судовому засіданні позицію прокурора оскільки, останнім не надано доказів того, що він наділений (був наділеним до закриття провадження) повноваженнями прокурора, у відповідності до норм ст.ст. 36-37 КПК України, у даному кримінальному провадженні.
В той же час, відповідно до вимог ст. 110 КПК України, постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття,що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.
Відповідно до положень ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
У свою чергу, слідчий, під час досудового розслідування, зобов`язаний детально та всебічно перевірити доводи особи, що подала таку заяву. Зокрема, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діях особи складу злочину, то він має звернути увагу на те, що б така постанова у обов`язковому порядку містила детальний виклад обставин, за яких заявник вважав, що особою (особами) вчинено злочин, а у разі, якщо особі (особам) ставилося в вину декілька протиправних діянь, які підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, то чи містить вона висновки щодо відсутності вини особи (осіб) у вчиненні кожного з них.
Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Проте, обставини, викладені у заяві особи, що подала скаргу, не в повній мірі стали предметом контролю слідчого про проведенні досудового розслідування, оскільки постанова слідчого про закриття кримінального провадження вказаним нормам КПК України не відповідає, являється по суті не вмотивованою, оскільки її зміст не відповідає фактичним обставинам справи, зокрема, в ній не в повній мірі викладено суть заяви особи, яка звернулася з відповідною заявою та не надано обґрунтовані відповіді на поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав ї законних інтересів учасників процесу.
Серед іншого суд враховує, що відповідно до норм Глави 20 КПК України, проведення допиту потерпілого є імперативною нормою при здійсненні досудового розслідування, з метою отримання (збирання) доказів, перевіркою вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.
Частиною 3 статті 224 КПК України регламентовано, що у разі допиту потерпілий попереджається за давання завідомо неправдивих показань.
При цьому, суд бере до уваги той факт, що ОСОБА_4 був опитаний, тобто як заявник, однак він не може перебувати у статусі заявника, оскільки з положень ст.ст. 55, 60 КПК України слідує, що фізична особа-заявник людина, яка є дієздатною особою, досягла 16 років, тобто віку, з якого настає кримінальна відповідальність згідно зі ст. 383 КК за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, і не є потерпілим, тобто особою яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення, але це кримінальне правопорушення скоєне не стосовно неї, а іншої особи.
Тож, не здійснення слідчим під час досудового розслідування, допиту потерпілого, його не попередження за ст. 384 КПК України про давання завідомо неправдивих показань, прямо суперечить вище вказаним нормам КПК України.
Оскаржуване процесуальне рішення не містить належних відомостей аналізу підстав, з яких слідчих прийшов до висновку про їх необґрунтованість.
Тобто, з оскаржуваної постанови слідує, що вона не містить достатніх відомостей, які б свідчили про те, що вимоги КПК України було виконано належним чином та надано необхідну правову оцінку усім обставинам в сукупності, що свідчить про те, що встановлена, на даний час, органом досудового розслідування сукупність доказів, якою обґрунтовуються зроблені ним висновки, не може вважатися такою, що не залишає місце сумнівам, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України).
За таких обставин, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає задоволенню, а постанова слідчого скасуванню для відновлення досудового розслідування та його проведення у загальному порядку.
Керуючись ст. ст. 1-3, 7-29, 84-86, 91-94, 110, 303-307, 309, 310, 369-372 КПК України слідчий суддя, -
у х в а л и в:
Скаргу - задовольнити.
Постанову слідчого Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.04.2014 року за № 0004830 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, - скасувати.
Ухвала оскарження не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Слідчий суддя: ОСОБА_1