У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 серпня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючої ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
Обвинувачений ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Євпаторія АР Крим, не зареєстрованого, проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий
1) 24.11.2011 р. Жовтневим районним судом Миколаївської області за ст. 186 ч. 2 КК України на 4 роки позбавлення волі;
2) 30.01.2013 р. Центральним районним судом м. Миколаєва за ст. ст. 186 ч. 2, 190 ч. 2 КК України із застосуванням ст. 70 ч.1, 4 КК України на 4 роки 1 місяць позбавлення волі. Звільнений 25.06.2014р. за ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 17.06.2014р. на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію».
Обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 152 ч.1, 186 ч. 2 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_5
захисник ОСОБА_6

__________________________________________________________________
провадження № 11- кп/784/623/15 головуюча у 1 інстанції ОСОБА_8
категорія: ст.ст.152 ч.1, 185 ч.3 КК України доповідач суду апеляційної інстанції
ОСОБА_1 .
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
Обвинувачений ОСОБА_5 просить пом`якшити покарання на 1 рік 6 місяців позбавлення волі або скасувати вирок в частині визнання його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України. Оспорює вчинення ним пограбування обох потерпілих.
Захисник ОСОБА_6 за змістом апеляційної скарги просить вирок скасувати в частині визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України.
Короткий зміст судового рішення суду 1 інстанції.
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 09.06.2015 р. ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст. 152 ч.1, 186 ч.2 КК України та призначено покарання: за ст. 152 ч.1 КК України - 4 роки 6 місяців позбавлення волі, за ст. 186 ч. 2 КК України - 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено до відбуття 4 роки 6 місяців позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апелянтів.
Обвинувачений ОСОБА_5 стверджує, що гроші в сумі 80 грн. за епізодом пограбування ОСОБА_9 йому підкинули працівники міліції і не проведене експертне дослідження слідів на грошових купюрах. Вважає, що потерпілий ОСОБА_10 заяву про заволодіння мобільним телефоном написав внаслідок психологічного впливу працівників міліції. Зазначає, що його аналогічні твердження в суді 1 інстанції залишені поза увагою.
Захисник ОСОБА_6 , наводячи зміст ст. 62 Конституції України, п.п. 21, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» від 29.06.1990 р. № 5, зазначає, що тягар доведення висунутих обвинуваченому звинувачень покладено на сторону обвинувачення. Вважає недоведеним обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України.
Вказує, що показання потерпілої ОСОБА_9 у вироку перекручені, оскільки вона вказувала, що кошти були у неї в нагрудній кишені і вона не знає про момент їх зникнення, а у вироку вказано, що нападник витягнув у неї гроші з кишені. Потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні не допитано, хоча обвинувачений на цьому наполягав.
Посилаючись на роз`яснення, яке міститься в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» від 15.05.2006 р. № 1, звертає увагу на право апеляційного суду провести судове слідство, якщо суд 1 інстанції докази не досліджував або досліджував їх частково.
Встановлені судом 1 інстанції обставини.
06.10.2014 р., приблизно о 19 год., ОСОБА_5 знаходячись біля кладовища «Староросійське» по вул. Степова, 35 в м. Миколаєві, відкрито заволодів мобільним телефоном марки «SIEMENS» моделі CF- 75 належним ОСОБА_10 , чим заподіяв йому майнову шкоду у розмірі 140 грн.
Цього ж дня, приблизно о 19 год. 30 хв., ОСОБА_5 знаходячись біля будинку № 22 по вул. 2 Військовій в м. Миколаєві, побачив раніше незнайому йому ОСОБА_9 . Реалізуючи виниклий умисел, направлений на статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, він наздогнав ОСОБА_9 та підійшовши до неї ззаду, наніс удар в область потилиці, від чого вона впала. Після цього, ОСОБА_5 натиснувши рукою на голову ОСОБА_9 , зняв з неї одежу, наніс потерпілій декілька ударів в область голови та всупереч її волі здійснив з нею статевий акт у природній формі.
Крім того, застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я ОСОБА_9 , ОСОБА_5 повалив її на землю та відкрито заволодів її грошима в сумі 80 грн.
Після цього його було затримано на місці вчинення злочину працівниками міліції.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення на підтримку апеляційної скарги обвинуваченого та захисника, думку прокурора про залишення вироку без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд дійшов наступного.
Доведеність винуватості ОСОБА_5 у зґвалтуванні ОСОБА_9 із застосуванням фізичного насильства за наведених у вироку обставин апелянтами не оспорюється і враховуючи визначені ст. 404 ч.1 КПК України межі перегляду судом апеляційної інстанції вирок суду 1 інстанції в цій частині не переглядається.
Є необґрунтованими доводи обох апелянтів щодо недоведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні пограбування потерпілої ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_10 .
З показань потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 вбачається, що увечері 06.10.2015 р. ОСОБА_5 було затримано на місці вчинення злочину нарядом патрульно-постової служби та доставлено до Центрального райвідділу міліції в м. Миколаєві. Для потерпілої викликали швидку допомогу на місце події, звідки її забрали до лікарні.
Згідно з протоколом від 07.10.2015 р. огляду кабінету слідчого № 44, розташованого на другому поверсі приміщення по вул. Декабристів, 8 в м. Миколаєві, під робочим столом на підлозі виявлено 3 грошові купюри, номіналом 50 грн., 20 грн., 10 грн., які вилучені, оглянуті та визнані речовим доказом (а.с.79-80, 81-83).
Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні стверджувала, що під час застосування до неї фізичного насильства ОСОБА_5 у неї в нагрудній кишені блузки були гроші у загальній сумі 80 грн. саме такими грошовими купюрами. Вона також категорично стверджувала, що грошей не втрачала.
У самого обвинуваченого під час його особистого обшуку при затриманні в порядку ст. 208 КПК України згідно з протоколом від 07.10.2015 р., з грошей виявлено лише 7 грн. 25 коп. (а.с. 90-92).
Наведені обставини свідчать про голослівність доводів обвинуваченого про те, що вказані гроші йому підкинули працівники міліції, коли супроводжували його в кабінет до слідчого, оскільки ці гроші вилучені не у ОСОБА_5 і вони не могли потрапити до працівників міліції від потерпілої та саме зазначеними нею купюрами.
Сутність показань потерпілої, з яких вбачається про заволодіння її грошима саме обвинуваченим, у вироку наведена правильно, що спростовує доводи захисника в цій частині.
Клопотання сторони захисту про проведення дактилоскопічної експертизи по слідах на грошових купюрах судом 1 інстанції відхилено обгрутовано. Не вбачається передбачених ст. 242 КПК України підстав для проведення такої експертизи.
З протоколу від 11.12.2014 р. проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_10 слідує, що після сильного вживання спиртних напоїв з ОСОБА_5 , знаходячись біля кладовища в районі вул. Луначарського в м. Миколаєві, потерпілий дістав з кишені мобільний телефон. На це звернув увагу ОСОБА_5 , який вихопив мобільний телефон з його рук та відмовився повернути. Потім ОСОБА_10 йшов слідом за ОСОБА_5 в бік вул. 2 Військова, щоб забрати у нього свій мобільний телефон. Однак, невдовзі їх було затримано працівниками міліції (а.с.103-107).
Зазначені потерпілим обставини під час проведення вказаної слідчої дії в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були залучені як поняті. Вони також вказували, що потерпілий розповідав, що мобільний телефон він купив цього дня. ОСОБА_5 його побив та забрав не лише мобільний телефон, а й зарядний пристрій до нього та коробку від телефону.
Мобільний телефон марки «SIEMENS» моделі НОМЕР_1 та зарядний пристрій до мобільного телефону «SIEMENS» вилучені саме у ОСОБА_5 згідно з протоколом від 07.10.2014 р. його затримання в порядку ст. 208 КПК України (а.с.90-92).
Вказані мобільний телефон та зарядний пристрій оглянуті та визнані речовими доказами (а.с. 98-100).
Показання обвинуваченого з цього приводу в судовому засіданні є непослідовними. Так, він стверджував, що взагалі не памятає подій після вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_10 на ринку «Колос» до його доставки до відділу міліції. Водночас стверджував, що ОСОБА_10 передав йому мобільний телефон для продажу «валютчикам».
Хоча потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні не допитано у звязку з його відсутністю за місцем проживання, однак наведені вище докази в цій частині обвинувачення судом 1 інстанції оцінені за правилами ст. 94 КПК України, а їх сукупність находиться у взаємозвязку і є достатньою для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 поза розумним сумнівом у відкритому заволодінні майном потерпілого.
Під час судового розгляду не отримано даних, які б свідчили про вплив працівників міліції на потерпілого ОСОБА_10 при написанні ним заяви про злочин, як про це стверджує обвинувачений.
Навпаки, перебування ОСОБА_10 неподалік від місця вчинення злочинів ОСОБА_5 відносно потерпілої ОСОБА_9 , про що підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , узгоджується з даними протоколу проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_10 , з якого вбачається, що він йшов за ОСОБА_5 з метою забрати свій мобільний телефон. Крім того, свідок ОСОБА_13 вказувала, що під час проведення слідчої дії з ОСОБА_10 той розповідав, що сам звернувся із заявою в міліцію з цього приводу.
З урахуванням викладеного, відсутні підстави для скасування вироку в частині визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч.2 КК України, як просять апелянти.
Покарання обвинуваченому призначено з дотриманням вимог ст.ст. 65, 67 КК України, тобто, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів (середньої тяжкості та тяжкого), конкретних обставин вчинення злочинів, обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного спяніння.
За тяжкий злочин, передбачений ст. 186 ч.2 КК України покарання призначено в мінімальному розмірі санкції кримінального закону, а за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 ч.1 КК України покарання ОСОБА_5 визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Підстав для помякшення покарання суд не вбачає.
Керуючись ст.ст. 405,407,419, 424, 425, 426, 532 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2015 року відносно ОСОБА_5 залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуюча:

Судді: