У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1,
суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю прокурора законного представника ОСОБА_4., ОСОБА_5,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 23 вересня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою законного представника неповнолітньої засудженої ОСОБА_6 - ОСОБА_5 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року.

Цим вироком

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, раніше судиму - за вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 листопада 2012 року за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільненої на підставі ст. 75 КК з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, таку, щодо якої ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 24 січня 2013 року вирок місцевого суду змінено і призначено ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді громадських робіт на строк 30 годин,

засуджено за ч. 1 ст. 296 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді 30 годин громадських робіт.

Постановлено стягнути із законного представника неповнолітньої засудженої ОСОБА_5 на користь законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 1000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та на користь неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року апеляцію законного представника засудженої залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Як визнав установленим суд, ОСОБА_6 27 серпня 2012 року, будучи неповнолітньою, разом із ОСОБА_9, котра не досягла віку, з якого настає кримінальна відповідальність, біля гаражів на вул. Толстого в м. Чернігові з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та винятковим цинізмом: знімаючи свої дії на камеру мобільного телефону, завдала два удари в обличчя малолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, спричинивши потерпілій легких тілесних ушкоджень, після чого роздягла останню і поставила її на коліна.

У касаційній скарзі законний представник неповнолітньої засудженої просить скасувати судові рішення і направити справу на новий судовий розгляд через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону. Скаржниця зазначає, що: суди неправильно встановили дату вчинення злочину; не дослідили і не дали відповідної оцінки наявності у засудженої алібі на той день, який вказано у вироку як день побиття потерпілої; висновки суду ґрунтуються на припущеннях; дії ОСОБА_6 кваліфіковано неправильно. Крім того, законний представник вказує на невиконання судами вказівок суду касаційної інстанції, який скасував попередній вирок у цій справі і направив її на новий судовий розгляд, а також на невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення законного представника ОСОБА_5, яка підтримала скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, розглянувши матеріали кримінальної справи й обговоривши наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Неповнота й однобічність досудового та судового слідства, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року при розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом. Дії винної за встановлених судом фактичних обставин справи кваліфіковано вірно.

Твердження у касаційній скарзі про те, що вилучений та оглянутий судом у судовому засіданні диск із відеозаписом, на якому зафіксовано протиправні дії ОСОБА_6 та ОСОБА_9 щодо потерпілої ОСОБА_8, є недопустимим доказом, не ґрунтуються на вимогах закону.

Як убачається з матеріалів справи, у судовому засіданні 26 червня 2014 року при дослідженні доказів у справі прокурор заявив клопотання про надання у порядку ст. 315-1 КПК 1960 року органу, який проводив розслідування, доручення провести виїмку зазначеного відеозапису, оскільки після набрання законної сили вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 березня 2013 року щодо ОСОБА_6 було знищено диск, на якому містилася ця інформація. Постановою місцевого суду від 26 червня 2014 року зазначене клопотання прокурора було задоволено і надано доручення слідчому провести оперативно-розшукові заходи з метою відшукання відеозапису та його виїмки.

Отже, зазначений вище доказ отриманий у передбаченому кримінально-процесуальним законом порядку, а тому він є належним доказом. Крім того, згідно з протоколом судового засідання у місцевому суді після дослідження цього відеозапису жодних заперечень щодо його допустимості чи клопотань з боку учасників процесу на надходило.

Так само безпідставним є і посилання у касаційній скарзі на неправильне встановлення дати вчинення злочину та неналежну перевірку алібі засудженої.

Місцевий суд повною мірою дослідив усі обставини справи, перевірив і проаналізував усі докази, перевірив алібі засудженої та дійшов обґрунтованого висновку про те, що злочин вчинено саме 27 серпня 2012 року.

Так, потерпіла ОСОБА_8 стверджувала, що протиправні дії щодо неї було скоєно 27 серпня 2012 року. Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у судовому засіданні вказували, що події відбулися 26-27 серпня 2012 року, при цьому вони пояснювали, що пов'язують указану подію із датою народження їх знайомої ОСОБА_12, яке було 26 серпня (т. 3, а.с. 22, 27). Свідок ОСОБА_13 вказувала на 27 серпня як на дату події. Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні показав, що ОСОБА_6 приїхала до них у с. Патюти разом із їх сином 26 червня. Наступного дня він разом із хлопцями фарбував дах, а дівчата ходили попід хатою. Приблизно в обідню годину ОСОБА_6 пошкодила руку і він відвіз її до фельдшера ОСОБА_15 додому. Того ж дня, тобто 27 серпня, ОСОБА_6 повернулася до себе додому (т. 3, а.с. 39-40).

Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні пояснювала, що вона не пам'ятає точно дати, коли до неї по допомогу звернулася ОСОБА_6, оскільки свідок була у відпустці і приймала пацієнтів вдома. Відомості про те, що таке звернення мало місце саме 27 серпня, вона записала минулим числом (03 вересня 2012 року), оскільки законний представник ОСОБА_5 вказала їй саме на цю дату (т. 3, а.с. 38).

Викладені показання спростовують версію захисту про те, що 27 серпня 2012 року ОСОБА_6 не могла перебувати на місці події, оскільки знаходилася у с. Патютах, а отже, події могли відбутися в інший день, наприклад, 22 серпня 2012 року.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, які за своїм змістом аналогічні доводам в апеляції законного представника ОСОБА_5, ретельно перевірив суд апеляційної інстанції та визнав їх необґрунтованими, про що в ухвалі відповідно до вимог ст. 377 КПК 1960 року навів докладні мотиви прийнятого рішення.

Вказівки, зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2014 року, місцевий суд виконав належним чином, а тому колегія суддів не вбачає порушень вимог ст. 399 КПК 1960 року.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би підставами для скасування судових рішень, не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу законного представника неповнолітньої засудженої ОСОБА_6 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3