Справа № 473/2793/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"01" грудня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,
при секретарі - ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
представника ВК № 72 -- ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
захисника засудженого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську Миколаївської області заяву засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, українця, з вищою освітою, до засудження мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого 19 травня 2006 року Апеляційним судом м. Києва за ч. 1ст. 263, п. 8 ч. 2 ст. 115 КК України, на підставі ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі, відбуває покарання в Вознесенській ВК № 72 УДПтСУ в Миколаївській області,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 засуджено 19 травня 2006 року Апеляційним судом м. Києва за ч. 1 ст. 263, п. 8 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до 15 років позбавлення волі, відбуває покарання за даним вироком в Вознесенській ВК № 72 УДПтСУ в Миколаївській області.
22.09.2015 року до Вознесенському міськрайонного суду Миколаївської області надійшла справа № 473/2793/15-к із заявою та доповненнями до неї засудженого ОСОБА_5 , в якій він посилається на те, що під час відбування покарання зазнає порушення своїх прав та інтересів, тому просить суд:1)розглянути факти порушення його прав, прийняти відповідні рішення, покарати винних; зняти з нього накладені стягнення; 2) замінити невідбуту частину покарання більш м`яким обмеження волі; 3) перевести його відбувати покарання в виправну колонію відповідного режиму Одеської області.
В судовому засіданні засуджений заяву підтримав частково, просив суд замінити невідбуту частину покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке -- обмеження волі; перевести в іншу колонію Одеської області та зняти накладені на нього під час відбування покарання дисциплінарні стягнення.
Захисник підтримав думку свого підзахисного, наголошував на тому, що адміністрація колонії відноситься до ОСОБА_5 упереджено, накладання стягнень не відповідає міжнародно-правовим нормам.
Заслухавши сторону захисту, а також висновки прокурора та представника колонії, які вважали, що вимоги засудженого та його захисника незаконні, необґрунтовані та є такими, що не підлягають задоволенню, суд приходить до такого.
Розглядаючи питання зняття накладених стягнень, суд бере до уваги ст. 63 Конституції України, яка наголошує, що засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду.
В силу положень п. 13 ст.134 КВК України, засуджений може оскаржити накладене на нього стягнення, однак подання скарги не зупиняє виконання стягнення. Посадова особа, яка наклала стягнення, за наявності для того підстав може його скасувати або замінити іншим, більш м`яким стягненням. Вища посадова особа може скасувати стягнення в разі, коли посадова особа, яка наклала стягнення, перевищила свої повноваження або стягнення було накладено нею при відсутності порушення з боку засудженого. Зазначеним правом засуджений ОСОБА_5 не скористався.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Стаття 124 Конституції України чітко та однозначно встановлює: «Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі».
У ст. 5 КВК України закріплюється принцип взаємної відповідальності держави і засудженого.
Стаття 537 КПК України передбачає вичерпний перелік питань, які підлягають вирішенню судом під час виконання вироків.
Порядок розгляду спору між засудженим та адміністрацією колонії кримінального-процесуальним законом не передбачений та не входить до предмету регулювання кримінального закону.
Суб`єкт владних повноважень це орган державної влади. Адміністрація установ виконання покарань і є саме таким суб`єктом, тому спори з нею підсудні адміністративному суду.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», виправні колонії є структурними елементами Державної кримінально-виконавчої служби України, що здійснює правозастосовні та правоохоронні функції. Статтею 1 даного Закону на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення єдиної державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру (ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»). Таким чином, адміністрація виправних колоній це орган виконавчої влади, керівництво колонії наділене владними повноваженнями (включаючи й застосування до засуджених засобів примусу), тому захист прав і законних інтересів засудженого ОСОБА_5 має здійснюватися в порядку адміністративного судочинства, що і наголошує ч. 1 ст. 17 КАС України.
Тобто відповідно до закону суд не наділений повноваженнями щодо розгляду даного спору та зняття накладених стягнень, тому в задоволенні скарги в даній частині слід відмовити.
Щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким обмеження волі, суд приходить до такого.
Відповідно ч. 1 до ст. 82 КК України, особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.
Умовами застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є: 1) засуджений відбуває покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі (ч. 1 ст. 82 КК України); 2) він став на шлях виправлення (ч. 3 ст. 82 КК України); 3) він фактично відбув встановлену ч. 4 ст. 82 КК України частину призначеного судом покарання.
В силу п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.
Проте, дослідивши особову справу засудженого ОСОБА_5 , із якої вбачається, що останній за місцем відбування покарання характеризується негативно, має 25 стягнень, які накладалися починаючи з 12.08.2005 року і по 08.06.2015 року), 20 з яких погашені, 3 заохочення за період з 03.10.2008-05.10.2009 роки. Також матеріали справи містять постанову начальника Миколаївського СІЗО від 23.09.2015 року, якою накладено дисциплінарне стягнення на засудженого ОСОБА_5 за порушення порядку тримання. Крім того відповідно витягу з протоколу № 13 засідання комісії від 23.06.2015 року Вознесенської ВК № 72 Миколаївської області про розгляд матеріалів стосовно ст. 81 та 82 КК України на засудженого ОСОБА_5 ухвалено відмовити у застосуванні названих статей. Вищевказані обставини свідчать про неуспішність процесу виправлення і про відсутність можливості ефективного продовження його за умови застосування до засудженого більш м`якого виду покарання. Засуджений не став на шлях виправлення, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для застосування ст. 82 КК України, тому в задоволенні заяви у вказаній частині слід відмовити.
Обговорюючи питання переведення засудженого до відповідної колонії Одеської області, суд керується ст. 86 КВК України, згідно якої вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається Державним департаментом України з питань виконання покарань.
Частина 1, 2 ст. 93 КВК України передбачає, що, засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його постійного місця проживання до засудження. Переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Державного департаменту України з питань виконання покарань.
Крім того, відповідно до ч.1 ст. 100 КВК України, залежно від поведінки засудженого і ставлення до праці, в разі її наявності, та навчання умови відбування покарання змінюються в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду.
Частина 3 ст. 100 КВК України, наголошує, що зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником управління (відділу) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, області, місті Києві та Київській області.
Тобто, керуючись ст. 537 КПК України, суд не вправі вирішити дане питання, тому в задоволення клопотання в тій частині слід відмовити.
Виходячи із вищевикладеного, суд вважає скаргу ОСОБА_5 безпідставною.
Керуючись ст. 372 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
В задоволенні скарги засудженого ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі на більш м`яке -- обмеження волі; переведення в іншу колонію Одеської області та зняття накладених стягнень відмовити.
Ухвала може бути оскаржена протягом 7 діб з дня її оголошення до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області.
Суддя: ОСОБА_1 .