АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
11/490/488/12 Головуючий у 1 й інстанції - Багбай
Доповідач - Косенко Л.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2012 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Косенка Л.М.

суддів Капелюхи В.М., Стуковенкової Т.Г.

з участю прокурора Грамма О.А.

засудженого ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_1 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 листопада 2011 року.

Цим вироком засуджено

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

раніше судимого 10 лютого 2009 року за ч.2 ст.190 і ч.2 ст.186 КК України на пять років позбавлення волі, а згідно ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки,-

за ч.3 ст.185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків (від 8 листопада 2011 р. і 10 лютого 2009 р.) ОСОБА_1 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк пять років і один місяць.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 426 грн на відшкодування матеріальної шкоди.

Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винним у тому, що 25 січня 2010 року приблизно о 16 год 30 хв з метою крадіжки проник через незакриті двері в квартиру № 234 в будинку № 26 на проспекті ОСОБА_3 у м. Дніпродзержинську, звідки таємно викрав належне ОСОБА_2 майно на загальну суму 2916 грн 99 коп.

Засуджений ОСОБА_1 у своїй апеляції просить вирок скасувати, а справу повернути на новий судовий розгляд. При цьому засуджений посилається на те, що злочин, за який його засуджено, він не вчиняв. Зазначає, що на досудовому слідстві до нього застосовувався фізичний і психологічний тиск працівників міліції та слідчого з метою отримання показань, які були потрібні слідству. Вказує на фальсифікацію матеріалів справи і відсутність у справі обєктивних доказів його вини у злочину. Посилається ОСОБА_1, крім того, на численні порушення кримінально-процесуального закону, які на його думку допустили слідчі та суд при розслідуванні справи та її розгляді в судовому засіданні. Скаржиться він також на необєктивність та упередженість слідства та суду по його справі, на однобічність і неповноту досудового та судового слідства. Як видно з апеляційної скарги, ОСОБА_1 також порушує питання про перекваліфікацію його дій та призначення йому більш мякого покарання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, пояснення засудженого ОСОБА_1, який підтримав викладені ним в апеляції доводи, міркування прокурора Грамма О.А. про залишення без задоволення апеляції засудженого, а вироку без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція засудженого на вирок суду задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновок суду про доведеність вини засудженого ОСОБА_1 в учиненні злочину за обставин, названих у вироку, підтверджується сукупністю доказів, перевірених у встановленому законом порядку, досліджених у судовому засіданні та належно оцінених судом.

З викладеними в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_1 доводами про те, що він не проникав у квартиру потерпілої й не вчиняв крадіжку чужого майна, колегія суддів не може погодитися.

Засуджений ОСОБА_1 в своїх скаргах хоч і твердить про те, що вилучене в нього майно ОСОБА_2 він не викрадав, а знайшов його в подїзді будинку, але водночас він взагалі не оцінює власні дії та аналіз доказів, які суд поклав в основу обвинувального вироку.

Так, згідно з показаннями ОСОБА_1 під час явки з повинною засуджений незаконно проник в квартиру своєї сусідки ОСОБА_2, звідки таємно викрав програвач ДВД, мобільний телефон і гроші.

У подальшому ОСОБА_1 відмовився від цих показань і заявив, що він непричетний до крадіжки майна ОСОБА_2. Стверджував, що назване майно потерпілої він знайшов у підїзду будинку, після чого пішов додому знайомого ОСОБА_4. Визнавав, що за місцем проживання останнього його затримали працівники міліції, які й вилучили в нього назване майно.

Після ретельної перевірки суд обгрунтовано визнав достовірними показання ОСОБА_1, які наведені ним у явці з повинною щодо обставин крадіжки ним належного ОСОБА_2 майна.

Отже, твердження в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що він не учиняв крадіжки чужого майна за обставин, викладених у вироку, спростовується його ж показаннями на досудовому слідстві.

Посилання в апеляції на те, що ОСОБА_1 зявився з повинною і дав показання, в яких обмовив себе під впливом незаконних методів слідства, є безпідставними. Такі посилання підсудного перевірялись як на стадії досудового слідства, так і в судовому засіданні і підтвердження не знайшли, про що обгрунтовано зазначено у вироку. Жодних доказів про недозволені методи слідства в апеляційній скарзі не наведено.

Між тим про достовірність зізнань ОСОБА_1 в крадіжці, а, отже, про доведеність його вини в цьому злочину свідчать такі наведені у вироку докази:

-показання потерпілої ОСОБА_2 про викрадення з квартири її майна на загальну суму 2916 грн 99 коп за обставин, викладених у вироку, а також про те, що після затримання Тарасюк визнавав себе винним у цьому злочину і просив її відкликати заяву в міліцію про вчинену ним крадіжку;

-показання свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_1 25 січня 2010 року прийшов додому до ОСОБА_4 з викраденими речами, де його затримали співробітники міліції та вилучили в нього викрадене в ОСОБА_2 майно;

-дані протоколу огляду вилучених у засудженого речей, які в подальшому було повернуто потерпілій, та інші докази, яким у вироку дана належна оцінка.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні крадіжки майна з квартири ОСОБА_2 відповідає доказам, які були предметом ретельного дослідження в судовому засіданні та які суд поклав в основу обвинувального вироку. Проявів упередженості щодо ОСОБА_1 як з боку слідчих органів, так і суду вивченням матеріалів справи не виявлено. Та обставина, що слідство та суд по-іншому оцінюють докази, зокрема, показання потерпілої та свідків, порівняно з оцінкою їх засудженим, не свідчить про необєктивність слідчих органів і суду, як про це зазначено в апеляційній скарзі засудженого.

Безпідставними є й доводи ОСОБА_1 про те, що деякі обставини справи всебічно не досліджені: зокрема, на його думку, в судовому засіданні не були допитані всі свідки, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судовому засіданні першої інстанції, з достатньою повнотою зясовано всі обставини зазначеного у вироку злочину.

Отже, немає підстав додатково зясовувати ще якісь обставини, які не мають значення для встановлення істини у справі. Тому посилання в апеляції засудженого на необхідність допитів додаткових свідків без наведення в скарзі того, для дослідження яких конкретних фактів їх потрібно допитати, є необгрунтованими.

Наведеними у вироку доказами, в тому числі й показаннями самого засудженого, встановлено, що названий злочин було вчинено 25 січня 2010 року. Тому безпідставними є й доводи ОСОБА_1 стосовно того, що цей злочин відносно ОСОБА_2 вчинений не 25, а 24 січня 2010 р.

Виходячи з наведеного слід визнати необгрунтованими доводи в скарзі ОСОБА_1 про неповноту досудового й судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необєктивність дослідження слідчими органами та судом обставин справи.

Таким чином, заяви засудженого про його непричетність до вчинення названого у вироку злочину, а також його твердження про відсутність у справі достовірних доказів щодо доведеності вини ОСОБА_1 у злочину, за який його було засуджено, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються зібраними у справі та покладеними в основу вироку доказами.

На підставі оцінки й аналізу наведених доказів, які повно і всебічно перевірялися в судовому засіданні, суд обгрунтовано визнав винним ОСОБА_1 у вчиненні крадіжки належного ОСОБА_2 майна з проникненням у житло.

Суд дійшов такого висновку, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії засудженого за ч.3 ст.185 КК України.

Вивченням матеріалів справи не виявлено порушень вимог кримінально-процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів. Тому твердження засудженого у скарзі про те, що зазначену справу сфабриковано, є необгрунтованим.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаної кримінальної справи, її розслідуванні, допитах ОСОБА_1 й інших слідчих дій та під час розгляду справи в суді першої інстанції, не встановлено.

Посилання в апеляції ОСОБА_1 на те, що прокурор Бразалук С.О. не мав права брати участь у судовому розгляді справи, є безпідставними.

Перевіркою матеріалів справи не встановлено передбачених ст.54 КПК України обставин, що виключають участь вказаного прокурора в розгляді цієї кримінальної справи. Згідно зі ст.58 КПК України коли прокурор брав участь у проведенні досудового слідства в справі, у розгляді справи в суді першої інстанції, в апеляційному чи касаційному порядку, то ці обставини не можуть бути підставою для відводу.

Призначене ОСОБА_1 покарання відповідає вимогам ст.65 КК України і воно є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів. Призначаючи покарання засудженому суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

Посилання в апеляції ОСОБА_1 на те, що призначаючи йому покарання за сукупністю вироків суд порушив вимоги ст.71 КК України, є необгрунтованим.

Як це видно з матеріалів справи, 10 лютого 2009 року ОСОБА_1 був засуджений за ч.2 ст.190, ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст.75 КК його було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки. Протягом цього іспитового строку він учинив новий злочин, за який його засуджено даним вироком.

Згідно вироку суд відповідно до ст.71 КК до покарання, призначеного за новим вироком (три роки позбавлення волі), частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком (два роки і один місяць позбавлення волі з призначених йому пяти років позбавлення волі). В такому випадку до остаточного строку покарання за сукупністю вироків час перебування ОСОБА_1 під вартою в порядку запобіжного заходу в попередній кримінальній справі не зараховується.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 викрав належне ОСОБА_2 майно на загальну суму 2916 грн 99 коп. Під час досудового слідства частково викрадене майно було вилучено в ОСОБА_1 та повернуто потерпілій. На момент розгляду справи в суді відповідно до вимог ст.28 КПК України ОСОБА_2 предявила до ОСОБА_1 цивільний позов про відшкодування їй збитків, завданих злочином, з урахуванням повернутого їй майна, а саме на суму 426 грн.

Керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляцію засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 листопада 2011 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни.

Судді