01 лютого 2016 року Підволочиський районний суд Тернопільської області
головуючого ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2
сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_3
сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_4
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кошляки Підволочиського району Тернопільської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не депутата, не одруженого, раніше не судимого, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Обвинувачений ОСОБА_5 в період з травня 1991 року по червень 1993 року проходив службу в Збройних Силах України та здобув військову спеціалізацію «пожежний служби пожежної безпеки».
Згідно ст. 9 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, а також за підприємствами, установами і організаціями в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; визнані відповідно до висновку військово-лікарської комісії тимчасово непридатними до військової служби за станом здоров`я на термін до шести місяців (з наступним проходженням військово-лікарської комісії); чоловіки, на утриманні яких перебувають п`ять і більше дітей віком до 16 років (такі чоловіки можуть бути призвані на військову службу у разі їх згоди тільки за місцем проживання); жінки, на утриманні яких перебувають діти віком до 16 років (такі жінки можуть бути призвані на військову службу в разі їх згоди і тільки за місцем проживання); зайняті постійним доглядом за особами, що його потребують, відповідно до законодавства України, в разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд; народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим; інші військовозобов`язані або окремі категорії громадян у передбачених законами випадках.
30 червня 2015 року, перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке розташоване по АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , будучи військовозобов`язаним, отримав повістку про необхідність прибуття на 13 липня 2015 року до Підволочиського РВК Тернопільської області, для проходження служби за мобілізацією.
В подальшому, ОСОБА_5 , будучим належним чином повідомленим про необхідність прибуття 13 липня 2015 року в ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військової служби за мобілізацією та, не маючи передбачених у ст.. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав, які б звільняли його від призову за мобілізацію, всупереч вимог ст.. 65 Конституції України, ст..ст.1,22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію з метою ухилення від призову за мобілізацію, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби не з`явився без поважних причин до призовного пункту, а саме до Підволочиського РВК Тернопільської області, що по вул.. Д.Галицького, 61 в сел. Підволочиськ 13 липня 2015 року для подальшого проходження в Збройних Силах України.
За вказаних обставин ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою ухилення від військової служби за мобілізацію, в порушення вимог ст.. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента країни № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію» не маючи законних підстав для отримання відстрочки від призову за мобілізацію, відмовився від призову за мобілізацію, для відправки у військову частину, порушивши порядок комплектування Збройних Сил України.
Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України, тобто ухилення від призову за мобілізацією.
Під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження між прокурором та обвинуваченим укладена угода про визнання винуватості, яку учасники процесу під час проведення судового розгляду справи просять затвердити.
Згідно із угодою про визнання винуватості обвинувачений ОСОБА_5 беззастережно повністю визнав себе винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, йому зрозуміле суть формулювання обвинувачення, та його правова кваліфікація. Також сторонами узгоджено, що у випадку затвердження угоди про визнання винуватості обвинуваченому ОСОБА_5 буде призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст.. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання, встановивши іспитовий строк терміном на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.2,3 ч.1 ст. 76 КК України. Крім цього, обвинуваченому ОСОБА_5 роз`яснено наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України та наслідки її невиконання.
Суд, заслухавши клопотання прокурора про затвердження угоди про визнання винуватості, заслухавши пояснення обвинуваченого щодо беззаперечного визнання винуватості та затвердження укладеної угоди про визнання винуватості, а також міркування захисту обвинуваченого, оглянувши матеріали кримінального провадження щодо вручення повісток про необхідність явки для проходження ВЛК та явки для відправки у військову частину, а також характеризуючі дані особи обвинуваченого, вважає, що клопотання є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань :
Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Відповідно до ч.4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Злочин у вчиненні якого обвинувачений визнав себе винним відноситься до злочинів середньої тяжкості.
В судовому засіданні з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права передбачені ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, що передбачені ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом та повністю погоджується на призначення узгодженого покарання.
Суд дійшов до переконання, що укладення угоди між сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, обіцянок, дій, чи будь-яких інших обставин, ніж ті , що передбачені в угоді.
Судом встановлено, що умови угоди не суперечать вимогам КПК України та КК України, не порушують права свободи, інтереси сторін та суспільства, також встановлено правильність правової кваліфікації кримінального правопорушення органами досудового розслідування та наявність ґрунтовних, достатніх та законних підстав застосування ст. 75 КК України, а саме кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних та достатніх підстав для визнання винуватості.
Відповідно до ч.1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.
При затверджені угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_5 суд у відповідності до вимог ст. ст. 65, 66 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, також обставини, що пом`якшують покарання, а саме особу обвинуваченого, яка за місцем проживання характеризується виключно із позитивної сторони, вперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення та щиросердечно розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину.
Обставин, котрі у відповідності до ст.. 66 КК України обтяжують відповідальність обвинуваченого ОСОБА_5 , судом не встановлено
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором Підволочиського відділу Кременецької місцевої прокуратури, якому відповідно на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні, та обвинуваченим ОСОБА_5 .
Речових доказів по кримінальному провадженні, цивільного позову, а також процесуальних витрат не має.
Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді домашнього арешту, обраного на підставі ухвали слідчого судді Підволочиського районного суду Тернопільської області після набрання вироком законної сили скасувати.
Цивільний позов у справі не заявлено.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 368, 370, 371, 374 КПК України, суд, -
Відповідно до затвердженої угоди визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України і призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання, встановивши іспитовий строк терміном 2 (два) роки.
З метою забезпечення належної поведінки ОСОБА_5 в період дії відбування покарання з випробуванням, відповідно до ст. 76 КК України покласти на нього такі обов`язки: повідомляти органи кримінально виконавчої системи про зміну місця проживання; не виїжджати за межі території України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої системи;
Речових доказів по кримінальному провадженні, цивільного позову, а також процесуальних витрат не має.
Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді домашнього арешту обраного на підставі ухвали слідчого судді Підволочиського районного суду Тернопільської області після набрання вироком законної сили скасувати.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам процесу.
На вирок може бути подано апеляцію до апеляційного суду Тернопільської області через Підволочиський районний суд протягом 30-ти днів з моменту його проголошення, а засудженому, який перебуває під вартою протягом цього ж строку з моменту вручення копії судового рішення.