Справа № 1-90/10
В И Р О К

Іменем України

22.06.10 року

КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД

ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі головуючого Навроцького А. П.

при секретарі Сологуб Л.А.,

з участю прокурора Тимощука П.П.,

адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Козятин

справу про обвинувачення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки і жительки с. Новогеоргіївка, Ананьївського району, Одеської області, громадянки України, заміжньої, маючої середню освіту, працюючої соціальним працівником в територіальному центрі «Служба милосердя», раніше несудимої, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

02 липня 2009 року, приблизно о 4 год. 00 хв., ОСОБА_2, слідуючи в якості пасажира на місці №35, плацкартного вагону №12, потягу №124, сполученням „Одеса-Київ", перед прибуттям потягу на ст. Козятин, таємно викрала у пасажира цього ж потягу ОСОБА_3, яка слідувала в цьому ж вагоні потягу, на місці №37, з-під подушки, коли остання спала, мобільний телефон "ОСОБА_4 W-8501", вартістю 1089 грн. 82 коп., із стартовим пакетом оператора мобільного зв'язку, вартістю 35 гривень, на якому були кошти в сумі 10 гривень, заподіявши потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 1134 грн.82 коп..

По прибуттю потягу на станцію Козятин ОСОБА_2 вийшла з потягу, розпорядившись викраденим в своїх інтересах, а саме, в цей же день подарувала його своїй дочці ОСОБА_5, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2.

23 липня 2009 року працівниками міліції вищевказаний мобільний телефон у гр-ки

ОСОБА_5 був вилучений.

Підсудна ОСОБА_2 не визнала себе винною в пред'явленому їй обвинуваченні у вчиненні вказаної крадіжки.

По суті пред'явленого обвинувачення пояснила, що 01.07.2009 року, приблизно о 22 год. 20 хв., на станції Котовськ Одеської залізниці вона здійснила посадку на поїзд №124 сполученням «Одеса-Київ», вагон №12, місце №33 (плацкартний вагон) та мала намір їхати до м. Козятин, Вінницької області, а звідти в Житомирську область, Ружинський район, с. Білилівка, де проживає її дочка разом із своєю сім'єю. В даному вагоні навпроти неї, на місці №37, їхала потерпіла ОСОБА_3 з якою вони познайомилися уже в вагоні. По дорозі вони спілкувались на різні побутові теми. Розмова їхня тривала недовго, після чого вони полягали відпочивати. При цьому вона (підсудна) лягла на полку головою до вікна, а потерпіла лягла ногами до вікна, оскільки боялась застудитись від вітру. Вона (підсудна) бачила, що ОСОБА_3 мала мобільний телефон по якому протягом поїздки розмовляла декілька разів. Вночі вона (підсудна) періодично прокидалась та один раз бачила як ОСОБА_3 виходила в туалет із сумочкою. Після чого сама вирішила піти в туалет. В проході вагону, на підлозі, біля дверей, які ведуть до туалету, навпроти місця №37, на якому спала ОСОБА_3, вона помітила якийсь предмет, підібравши цей предмет, вона його не роздивлялась і поклала його на столик. Повернувшись з туалету, вона стала збиратись до виходу, так як поїзд наближався до станції Козятин. Перед виходом із вагона вона цей предмет поклала собі в сумочку щоб подарувати онукам, так як подумала, що це дитяча іграшка. Про знайдений предмет вона в вагоні нікого не повідомила. Вийшовши на ст.Козятин, вона взяла таксі та поїхала в с. Білилівку. Приїхавши до дочки, подарувала знайдений мобільний телефон меншому онукові, пояснивши, що підняла його в вагоні. Дочка цей телефон поклала і ним ніхто не користувався. Те, що цей предмет є мобільним телефоном вона зрозуміла уже в с. Білилівка. Наступного дня разом з онуком - старшим сином доньки вона поїхала на вокзал ст. Козятин щоб їхати додому. Придбавши білет до ст. Котовськ на поїзд №123, сполученням «Київ-Одеса», вони здійснили посадку в вагон №13. Після відправлення поїзда із станції Козятин до неї підійшла ОСОБА_3 з працівниками міліції і запитала чи не вона (підсудна) викрала у неї мобільний телефон, який лежав у неї під подушкою. Вона їй сказала, що не могла викрасти мобільний телефон.

При цьому, відповідаючи на запитання учасників процесу і суду ОСОБА_2 пояснила, що на той час, а саме, на початок липня 2009 року, у неї в користуванні уже приблизно два роки був мобільний телефон «Сіменс» і на той час вона розуміла що являє собою мобільний телефон. Також, на запитання потерпілої підсудна підтвердила, що потерпіла під час слідування поїздом показувала їй на телефоні фотографії своєї родини.

На запитання суду: «Чому при зустрічі з потерпілою наступного дня в поїзді, на запитання потерпілої чи не Ви викрали телефон, Ви не вказали, що випадково взяли в вагоні її мобільний телефон, так як подумали, що то дитяча іграшка, а вказали, що Ви не могли викрасти мобільний телефон? - підсудна не змогла відповісти.

Хоча підсудна не визнала себе винною у вчиненні даної крадіжки її вина доказана повністю сукупністю інших доказів, досліджених в ході судового слідства.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_3 пояснила, що 01.07.2009 року, приблизно, о 22 год. 30 хв., на ст. Котовськ, Одеської залізниці, вона здійснила посадку на поїзд №124, сполученням «Одеса-Київ», вагон №12, місце 37, так як вирішила їхати в м. Київ в особистих справах. При ній була жіноча сумочка, в якій знаходились предмети особистої гігієни, гроші та мобільний телефон "ОСОБА_4 W-8501" темного кольору ІМЕL 28576, який вона придбала 20.02.2007 року в магазині в м. Котовськ за 2179 грн.. В мобільному телефоні знаходилась картка мобільного оператора «Лайф», в якій на рахунку було приблизно 10 грн. Під час поїздки в поїзді її мобільний телефон знаходився у ввімкненому стані. Разом з нею на ст. Котовськ в вагон, на місце №35, що поряд з її місцем, тобто в купе №9 (нижнє місце) здійснила посадку підсудна ОСОБА_2, яка раніше була їй незнайома. Крім них в купе інших пасажирів не було. Після відправлення поїзда зі ст. Котовськ вони познайомились. Підсудна назвалась ОСОБА_2. В розмові ОСОБА_2 розповіла їй, що вона мешкає в Одеській області, Ананьївському р-ні і їде до своєї дочки, яка проживає в Житомирській області, в с. Білилівка, для того щоб забрати свого онука на канікули. Вона (потерпіла) також їй розповіла про свою родину. При цьому, показувала їй на телефоні різні заставки та фотографії своєї родини. Марія сказала, що буде виходити на ст. Козятин, а звідти добиратися на таксі. Під час їхнього спілкування вона (потерпіла) декілька разів розмовляла по своєму мобільному телефону, після розмов мобільний телефон клала в свою сумочку. Приблизно о 23 год. 40 хв. вона зателефонувала своєму чоловіку і, порозмовлявши з ним, мобільний телефон поклала під подушку, на якій лежала, поряд із своєю сумочкою. Коли вона клала телефон під подушку, то телефон був у ввімкненому стані і ОСОБА_2 бачила куди вона його поклала, оскільки вони ще розмовляли і ОСОБА_2 ще не спала. Після цього вона лягла спати. Марія теж лягла відпочивати. Вночі вона відчула скрізь сон, що потяг зупинився. Вона взяла свій мобільний телефон щоб подивитись яка година. Це було о 2 год. 25 хв. 02.07.2009 року. В той час здійснили посадку на верхні місця в їхньому купе двоє чоловіків, у яких вона запитала, що це за станція, на що вони їй відповіли, що це ст. Вінниця. Після відправлення поїзда зі ст. Вінниця, вона знову лягла спати. Коли поїзд відправився зі ст. Вінниця, то вона звернула увагу на те, що ОСОБА_2 в той час не спала, а переодягалась, повідомивши, що вона скоро виходить.

Приблизно о 4 годині 20 хвилин 02.07.2009 року, після відправлення потягу зі ст. Козятин, вона (потерпіла) прокинулась та вирішила подивитись на мобільному телефоні котра година. Піднявши подушку, вона виявила відсутність свого мобільного телефона. В той час ОСОБА_2 в купе уже не було. Вона відразу почала шукати свій телефон серед постільної білизни та на підлозі, але не знайшла. Перебуваючи у своєму вагоні, попросила у пасажирів мобільний телефон та зробила декілька викликів на свій номер мобільного телефону, але оператор повідомив, що абонент знаходиться поза зоною досяжності. Проте, вона точно пам'ятає, що телефон під подушкою був у ввімкнутому стані.

По прибуттю потягу 02.07.2009 року на станцію Київ вона в міліцію не зверталась, оскільки у неї з собою не було документів на мобільний телефон. Вечором 02.07.2009 року вона виїхала зі станції Київ та зранку 03.07.2009 року приїхала на станцію Котовськ. При цьому, проїхавши станцію Вінниця, вона вирішила пройтись по вагонах, з метою зустріти ОСОБА_2, оскільки остання їй повідомляла, що додому буде повертатись саме цим поїздом. В 13 вагоні вона зустріла ОСОБА_2 і сказала, що підозрює її у викраденні мобільного телефона. Марія сказала, що телефона вона не брала. Вона (потерпіла) повернулась в свій вагон і зателефонувала працівникові міліції, що жінка, яку вона підозрює у крадіжці, їде цим поїздом в тринадцятому вагоні. Разом з працівником міліції вона прийшла в тринадцятий вагон до підсудної. Працівник міліції взяв речі підсудної щоб оглянути, але підсудна одразу дуже обурилась та сказала, що вона такого не могла вчинити, що він немає права оглядати її речі і вона буде на нього скаржитись. Працівник міліції порадив їй (потерпілій) написати офіційно заяву про крадіжку. Після цього вона з підсудною більше ні про що не розмовляла.

В м. Котовськ вона звернулась в лінійний відділ міліції на станції Котовськ, де написала заяву про викрадення її мобільного телефону, долучивши ксерокопії документів на мобільний телефон.

23 липня 2009 року їй додому зателефонували з лінійного відділу міліції на станції Козятин і повідомили, що знайшли її мобільний телефон, який був у дочки підсудної.

Заявлений цивільний позов про відшкодування матеріальної і моральної шкоди підтримала.

Свідок ОСОБА_5, яка є дочкою підсудної, в судовому засіданні пояснила, що 02.07.2009 року, до неї додому приїхала її мати ОСОБА_2 щоб забрати її старшого сина до себе на літні канікули. Мати приїхата приблизно о 05 годині. В розмові мати їй повідомила що під час слідування в поїзді вона знайшла іграшку, при цьому показала мобільний телефон і відразу віддала його її сину ОСОБА_6. Вона (свідок) забрала телефон в сина, роздивилась його і сказала матері, що це дорогий телефон. Вона (свідок) відчинила кришку телефона, вийняла з нього картку оператора мобільного зв'язку і вставила у вищевказаний мобільний телефон картку оператора мобільного зв'язку із свого телефона. При цьому зробила декілька дзвінків. Після чого вийняла свою картку з даного мобільного телефона, картку оператора «Лайф», яка стояла в ньому, назад не вставляла, а просто, кинула в торбину разом з мобільним телефоном та поклала це все на гардероб.

23.07.2009 року приблизно о 13 годині, до неї приїхали працівники міліції та повідомили, що розшукують мобільний телефон "ОСОБА_4 W-8501", який був викрадений 02.07.2009 року. Тоді вона добровільно видала вищевказаний мобільний телефон.

На запитання суду свідок пояснила, що у її матері у користуванні є мобільний телефон «Сіменс», яким мати користується приблизно на протязі останніх півтора року.

Свідок ОСОБА_7, який 01.07.2009 року слідував у вищевказаному поїзді в якості провідника вагону №13, в судовому засіданні пояснив, що безпосередньо до нього ніхто з пасажирів ні з його, ні з сусідніх вагонів, щодо крадіжки мобільного телефону не звертався ні 01, ні 02 липня 2009 року. Про крадіжку мобільного телефону на шляху слідування потягу у пасажирки він дізнався від працівників міліції.

Свідок ОСОБА_8, який 01.07.2009 року слідував у вищевказаному поїзді в якості провідника вагону №12, в судовому засіданні пояснив, що після здійснення посадки та висадки пасажирів по ст. Козятин до нього підійшла жінка з місця №37, яка їхала до ст. Київ, і повідомила про зникнення мобільного телефону. Він запитав її чи викликати працівників міліції. Але жінка сказала, що викликати не потрібно, так як у неї із собою немає документів на телефон. Наряд супроводження в складі двох працівників міліції по його вагону проходив неодноразово, але чи зверталась ця жінка до них він сказати не може.

Свідок ОСОБА_9, який працює на посаді інспектора патрульної служби ЛВ на ст. Котовськ, в судовому засіданні пояснив, що 01.07.2009 року він спільно зі своїм напарником ОСОБА_10 виїхали поїздом №124, сполученням «Одеса - Київ», для супроводження вищевказаного поїзда. В ході слідування вищевказаного поїзда від ст. Одеса до ст. Київ він спільно зі своїм напарником неодноразово проходили усі вагони з метою забезпечення громадського порядку в поїзді на шляху його слідування. При цьому заяв та повідомлень про вчинення злочинів в поїзді за час їхнього супроводження не надходило, ні йому ні його напарникові.

Допит свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_10 судом за згодою учасників процесу визнано недоцільним на підставі ст. 299 КПК України.

Факт вчинення крадіжки мобільного телефона у потерпілої ОСОБА_3 підтверджено протоколом її заяви від 03 липня 2009 року.

(а.с.7)

Відповідно до протоколу добровільної видачі від 23.07.2008 року ОСОБА_5 добровільно видала працівникам міліції мобільний телефон, електронний серійний номер ІМЕІ якого співпадає повністю із електронним серійним номером ІМЕІ мобільного телефону, зазначеним на гарантійному талоні, вилученому у потерпілої. При цьому, телефон був у вимкненому стані.

(а.с. 10,21)

Вартість вищевказаного мобільного телефону складає 1089 гривень 82 копійок, що підтверджено висновком товарознавчої експертизи.

(а.с.49-51)

Твердження підсудної ОСОБА_2 про те, що вона знайшла цей мобільний телефон в проході вагону, на підлозі, біля дверей, які ведуть до туалету, навпроти місця №37, на якому спала ОСОБА_3 і при цьому не розуміла, що це мобільний телефон, а думала, що це дитяча іграшка - суд вважає неправдивими і надуманими, оскільки вони спростовуються цілим рядом доказів. А саме, показаннями потерпілої, яка вказала, що перед тим як лягти спати, телефон вона поклала під подушку, а під час поїздки показувала підсудній на телефоні різні заставки та фотографії своєї родини. Показаннями свідка ОСОБА_5 і самої підсудної про те, що підсудна на той час уже півтора року користувалась своїм мобільним телефоном.

А тому, суд вважає, що підсудна не могла нерозуміти, що собою являє мобільний телефон.

Про наявність у підсудної умислу на викрадення телефону вказує той факт, що невдовзі, після відправлення потягу зі ст. Козятин, потерпіла зробила декілька викликів на свій номер мобільного телефону, але оператор мобільного зв'язку повідомив, що абонент знаходиться поза зоною досяжності. Це свідчить про те, що телефон уже був вимкнений.

Про наявність у підсудної умислу на викрадення телефону вказує той факт, що наступного дня - 03 липня 2009 року, при зустрічі з потерпілою, на запитання потерпілої чи не вона викрала телефон, підсудна не вказала, що випадково помилково взяла в вагоні її мобільний телефон, так як подумала, що то дитяча іграшка, а вказала, що не могла викрасти мобільний телефон та ще й обурилась на таке запитання. Це при тому, що з її (підсудної) слів ще 2 липня 2009 року, в с. Білилівка, вона зрозуміла, що то був мобільний телефон.

Таким чином, непослідовні, суперечливі і нелогічні показання підсудної вказують на її намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_2 за ч. 1ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка ).

Призначаючи ОСОБА_2 покарання суд враховує, що вчинений нею злочин є злочином середньої тяжкості, проте, тяжких наслідків чи значної шкоди злочином не заподіяно, викрадене майно у ОСОБА_5 вилучено і має бути потерпілій повернуто за вироком суду.

ОСОБА_2 раніше не судима (а.с.37), за місцем проживання характеризується позитивно (а.с.36), хворіє гіпертонічною хворобою 2 ступеню.

Останню обставину суд визнає такою, що пом'якшує покарання.

Обставин, що обтяжують покарання суд не вбачає.

За таких обставин суд вважає, що покарання ОСОБА_2 необхідно призначити відповідно до санкції ч.1 ст. 185 КК Україниу вигляді штрафу.

Суд вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_2 і попередження вчинення нею нових злочинів.

Потерпіла заявила до підсудної цивільний позов про відшкодування заподіяної матеріальної шкоди в сумі 2170 гривень, яка полягає у вартості мобільного телефона, та відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 гривень. Факт і розмір відшкодування моральної шкоди потерпіла обґрунтовує тим, що внаслідок дій підсудного вона перенесла моральні страждання, оскільки тривалий час - сім місяців не має можливості підтримувати постійний телефонний зв'язок з родичами і друзями. Суд вважає, що цивільний позов потерпілої необхідно задовольнити частково.

Так, внаслідок дій підсудної потерпілій заподіяна матеріальна шкода в сумі 1134 грн. 82 коп., яка полягає у вартості викраденого мобільного телефона із стартовим пакетом оператора мобільного зв'язку (а.с.49-51), та моральна шкода, оскільки внаслідок дій підсудної вона перенесла моральні страждання оскільки було порушено її право власності і внаслідок крадіжки мобільного телефона був порушений звичний уклад її життя.

Так, відповідно до ст.ст. 1166, 1167 ЦК України майнова і моральна шкода, завдана фізичній особі, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла.

Проте, суд вважає, що в частині відшкодування матеріальної шкоди позов не підлягає задоволенню, оскільки викрадений мобільний телефон знайдено, вилучено і він має бути повернутий потерпілій за вироком суду .

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, то суму відшкодування моральної шкоди, яку потерпіла просить стягнути із підсудної - 3000 гривень, суд вважає значно завищеною, оскільки ця сума значно перевищує вартість самого мобільного телефона. Крім того, те, що потерпіла тривалий час не може користуватись мобільним телефоном викликано не так діями підсудної, як юридично неграмотними діями слідчого, оскільки уже 23 липня 2009 року телефон був відшуканий і після виконання слідчим необхідних слідчих та процесуальних дій, телефон, виходячи з положень ст.2 КПК України, мав бути повернутий під зберігальну розписку потерпілій.

А тому, суд. виходячи з принципів розумності і справедливості (ст.23 ЦК України),

приходить до висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно визначити в

сумі 500 гривень.

Вказану суму необхідно стягнути з підсудної відповідно до ст. 1167 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 323, 324 КПК України,

ЗАСУДИВ:

Визнати ОСОБА_2 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, і призначити їй покарання у вигляді штрафу в сумі 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень.

Запобіжний захід відносно засудженої ОСОБА_2 підписку про невиїзд - скасувати.

Цивільний позов потерпілої задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 500 (п'ятсот) гривень у відшкодування заподіяної моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь НДЕКЦ при УМВС України у Вінницькій області 1333 (одну тисячу триста тридцять три) гривні 38 коп. у відшкодування витрат на проведення експертизи (а.с.52).

Речові докази по справі, а саме, мобільний телефон "ОСОБА_4 W-8501", який зберігається в лінійному відділі міліції на станції Козятин, повернути потерпілій ОСОБА_3 (АДРЕСА_1).

Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області через Козятинський міськрайонний суд протягом п'ятнадцяти діб з моменту проголошення.

Суддя: підпис

З оригіналом вірно.

Суддя Секретар -

Дата документу 22.06.2010 року