Ухвала
іменем україни
24 листопада 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурораОСОБА_5 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 19 лютого 2015 року у кримінальному провадженні № 0000046 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого 25 червня 2014 року Здолбунівським районним судом Рівненської області за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК,

в с т а н о в и в:

Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 16 грудня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 389 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Відповідно до ст. 71 КК за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком і ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 5 днів.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 і 4 ч. 1 ст. 76 КК.

Апеляційний суд Рівненської області ухвалою від 19 лютого 2015 року зазначений вирок залишив без змін.
За вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, будучи засудженим вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 червня 2014 року за ч. 1 ст. 185 КК до покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин та ознайомленим з порядком і умовами відбування покарання з попередженням про кримінальну відповідальність за ухилення від його відбування, у період з 16 серпня 2014 року по 27 листопада 2014 року не виходив на громадські роботи без поважних причин, унаслідок чого не відпрацював 72 години цих робіт, ухилившись таким чином від відбування покарання.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_6 та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених пунктами 1 3 ч. 1 ст. 438 КПК. За твердженням прокурора у справі відсутні умови і правові підстави для застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, зважаючи на приписи статей 50, 71 КК. Вказує на те, що у резолютивній частині вироку не зазначено, яким чином і у якому співвідношенні громадські роботи переведено в обмеження волі. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає приписам ст. 419 КПК.
Засуджений ОСОБА_6 подав письмові заперечення касаційної скарги прокурора, в яких вважає вимоги прокурора безпідставними, а судові рішення законними і обґрунтованими.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Статтею 50 КК передбачено, що покарання має на меті виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

За змістом ч. 4 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Положення ст. 75 КК застосовуються лише у тому разі, коли для цього є відповідні законні підстави.

Відповідно до ч. 2 ст. 419 КПК апеляційний суд у разі залишення апеляційної скарги без задоволення у своїй ухвалі має зазначити підстави, через які апеляційну скаргу визнав необґрунтованою. При цьому незгода зі скаргою, як і рішення про залишення оскарженого вироку без зміни, має ґрунтуватися на докладних мотивах.

Наведених вимог закону апеляційний суд не дотримався.

Із системного аналізу норм кримінального права та судової практики випливає, що покарання зі звільненням від його відбування є більш м`яким заходом примусу ніж будь-яке інше покарання, яке належить відбувати реально.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор, не погоджуючись із рішенням місцевого суду в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, подав апеляційну скаргу, в якій, навівши доводи щодо неправильного застосування положень ст. 75 КК, просив скасувати вирок місцевого суду та постановити новий, яким призначити засудженому покарання, що належить відбувати реально.
Апеляційний суд, залишаючи без змін вирок місцевого суду, зазначив в ухвалі, що суд, призначаючи засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання, до яких відніс щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину та дані про особу винного, а тому погодився з рішенням про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Разом із тим, відхиляючи апеляційну скаргу прокурора, апеляційний суд не навів для цього переконливих мотивів та правових підстав. Цей суд не проаналізував положень ч. 4 ст. 71 КК, відповідно до яких остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим (суворішим) від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. При цьому залишив поза увагою, що звільнення засудженого від відбування остаточного покарання, визначеного за сукупністю вироків, призвело до втручання у вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 25 червня 2014 року, котрий набрав законної сили та яким ОСОБА_6 призначено захід примусу, що належить відбувати реально.

За таких обставин, доводи прокурора в скарзі про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло м`якість призначеного покарання та про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК слід визнати прийнятними.

Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду не може залишатися в силі та підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню до нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК.

Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду слід врахувати зазначене, дослідити всі обставини, які мають правове значення, перевірити доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, та постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 433 436 КПК, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 19 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7