Справа № 1-71/10
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2010 року Шевченківський районний суд м.Львова у складі: головуючого-судді Білінської Г.Б.

при секретарі Руденко Н.М.

за участю прокурора Антонюк О.Д,

та адвокатів ОСОБА_1, ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальну справу про обвинувачення

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, гр. України, з освітою середньою -технічною, працюючого робочим у ПП МОДУС МВМ, одруженого, проживаючого у ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимого,

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, гр. України, з освітою середньою, працюючого робочим у ПП МОДУС МВМ, одруженого, проживаючого у ІНФОРМАЦІЯ_5, раніше не судимого,

- по ст.ст. 189 ч.4,121 ч.2 КК України,

встановив

15.02.2004 р. біля 15-30 год. підсудні ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , перебуваючи у подвірї будинків №№17-18 по вул. Тичини у м.Львові , під час конфлікту із потерпілим ОСОБА_5, необережно спричинили останньому тяжке тілесне ушкодження.

Допитані у судовому засіданні підсудні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вину свою у вчиненні злочину не визнали та пояснили, що у червні 2003 року ОСОБА_5 незаконно заволодів мобільним телефоном, належним дружині ОСОБА_4 - ОСОБА_6 Вони неодноразово при зустрічах просили ОСОБА_5 повернути телефон або його вартість, однак він на це не реагував. При цьому жодного фізичного насильства чи психологічного тиску до нього не застосовували. 15.02.2004 р. вони були із своїми сімями, із ОСОБА_5 не бачились і ніяких тілесних ушкоджень йому не заподіювали.

Незважаючи на невизнання вини підсудними їх винуватість у скоєнні злочину стверджується зібраними по справі доказами:

- показаннями потерпілої ОСОБА_7 про те, що протягом червня 2003 року по лютий 2004 року її син ОСОБА_5 приходив додому побитий і пояснював ,що це з ним зробили брати ОСОБА_4, вимагаючи від нього 100 доларів США за телефон дружини ОСОБА_4, який він випадково знайшов і продав. Однак, син побої не знімав і в органи міліції зі скаргами на незаконні дії ОСОБА_4 не звертався. 15 лютого 2004 року вона ввечері прийшла додому і застала сина лежачим із раною на голові. Син їй сказав, що його знову перестріли брати ОСОБА_4 і побили за телефон. Вона обробила рану у сина зеленкою, а через кілька днів викликала дільничного лікаря ОСОБА_8. Лікар теж оглянула рану, промила її і обробила , і пропонувала викликати Швидку допомогу . Але ОСОБА_9 відмовилась від госпіталізації сина, оскільки не мала коштів для його стаціонарного лікування.

24.02.2004 р. синові стало погано, вона все таки викликала Швидку допомогу і його забрали у ЛШМД, - де він помер 10.04.2004 р. .Оскільки винними у смерті вважає підсудних, просить стягнути з них витрати , понесені нею на лікування та поховання сина в розмірі 6000 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

-показаннями свідка ОСОБА_10 ,яка у судовому засіданні ствердила, що вона є рідною сестрою ОСОБА_11 Брата вона бачила 15.02.2004 р.,коли він повернувся додому із слідами побиття. Зокрема, у нього була рана на потиличній частині голови, яку вони із матірю ОСОБА_7 обробили зеленкою. ОСОБА_5 пояснив, що його на вулиці зустріли брати ОСОБА_4 , які вимагали повернути їм мобільний телефон і його побили. Як саме це було брат не розповідав. Через кілька днів йому стало погано, його забрали в лікарню, де він помер. Зі слів матері їй відомо,що ще з літа 2003 року у брат був конфлікт із братами ОСОБА_4 через якийсь мобільний телефон, який брат ніби-то у них викрав і продав.

-показаннями свідка ОСОБА_8 про те,що всередині лютого 2004 року її, як дільничного лікаря викликали до ОСОБА_11 При його огляді вона виявила рану на потиличній,частині голови, яка до неї вже була оброблена зеленкою. Вона її промила від засохлого бруду , обробила лікарствами, і виписала рецепт на обезболюючі ліки ОСОБА_5 Оскільки вона бачила рану лише ззовні, тому рекомендувала ОСОБА_7 сина госпіталізувати, щоб йому провели детальніше обстеження. Однак, ОСОБА_9 відмовилась, посилаючись на брак коштів на лікування. Через, декілька днів до неї знову звернулась ОСОБА_9 ,оскільки синові стало гірше. При огляді ОСОБА_11 вона виявила невралгічні , симптоми і настояла на виклику Швидкої допомоги та госпіталізації хворого. При першому огляді ОСОБА_11В.» останній на її запитання про походження рани на голові пояснив, що його побили, але хто і при яких обставинах не розповідав.

-свідок ОСОБА_12 суду ствердив, що у 2004 році працював дільничним інспектором Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Л/о . У лютому 2004 року він у приміщенні ЛШМД відбирав пояснення у ОСОБА_11 з-приводу побиття останнього. На цей момент ОСОБА_5 дуже погано говорив, писати не міг, але наскільки йому дозволяв його стан, пояснив, що його 15.02.2004 р. побили брати ОСОБА_4. Пояснення було написано зі слів ОСОБА_11 свідком .

-свідок ОСОБА_13 суду показала, що була співмешканкою ОСОБА_11 Влітку 2003 року у нього виник конфлікт із братами ОСОБА_4 з-приводу мобільного телефона ОСОБА_6 - дружини ОСОБА_4, якого ОСОБА_5 знайшов і продав . ОСОБА_4 неодноразово при зустрічах із ОСОБА_5 вимагали повернути телефон. Про те,що вони били ОСОБА_11 їй не відомо. 15.02.2004 р. вона із ОСОБА_5 не була, про його побиття дізналась на наступний день від його матері ОСОБА_9

-із оглянутого у судовому засіданні відеозапису відтворення обстановки та обставин події за участю свідка ОСОБА_14 вбачається, що при проведенні відтворення свідок показав, що 15 лютого 2004 року біля 15-00 год. він був разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у подвірї будинків №№17-18 по вул.Тичини у м.Львові. Вони випадково зустріли ОСОБА_11,який був у нетверезому стані. Між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виникла розмова з-приводу повернення ОСОБА_5 викраденого ним мобільного телефона дружини ОСОБА_4 , чи його вартості. Але ОСОБА_5 він себе зухвало, їм нагрубив, тоді ОСОБА_4 кілька разів штовхнули ОСОБА_5, той посковзнувся на снігу і впав навзнак. Він та ОСОБА_4 після цього звідти пішли. Коли ОСОБА_14 обернувся , то побачив,що ОСОБА_5 вже піднявся і пішов з подвіря в іншу сторону. Вся подія тривала не більше пяти хвилин. ОСОБА_4 інших побоїв ОСОБА_5 не заподіювали, лише хтось із них - не памятає хто ,копнув один раз його по тулубу.

-із висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи №69/08 від

08.04.2008 р. / т.4 а.с. 49-60/ вбачається, що у ОСОБА_5 малась черепно - мозкова травма з утворенням крововиливів в лобних ділянках,які ускладнились гнійним запаленням. Ушкодження голови у ОСОБА_5 утворились від контакту з тупими предметами, бели небезпечними для життя в момент спричинення. Дані медичної карти свідчать про відсутність яких-небудь ушкоджень, які б могли утворитись при неодноразових діях тупих предметів, в тому числі від ударів руками, ногами як по тілі,так і по голові, тим більше від дії спеціальних або пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень предметів. Експертиза не виключає можливості утворення черепно- мозкової травми при падінні навзнак і ударі потиличною ділянкою, що буває при свобідному падінні з висоти власного росту без дії прискорення або із застосуванням такої, а також ударів при падінні на сторонні предмети. Несвоєчасне звернення ОСОБА_5 В;В. за медичною допомогою привело до незворотніх змін з боку головного мозку,які і привели до смерті.

Органом досудового слідства дії підсудних кваліфіковані за ч.2 ст. 121 КК України , як умисне спричинення тяжкого тілесного ушкодження ,що призвело до смерті потерпілого.

Однак, зясувавши обставини справи, вивчивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що таке обвинувачення не знайшло свого ствердження у ході судового слідства.

Зі слів потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_8 вбачається, що 15.02.2004 р. біля будинків №№17 та 18 по вул.Тичини у м.Львові мав місце конфлікт між підсудними ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про що їм розповідав сам ОСОБА_5 Такі свідчення спростовують твердження підсудних про те, що у цей день жодного конфлікту і навіть зустрічі із ОСОБА_5 у них не було. Однак, ОСОБА_5 не розповідав детально про сам конфлікт і бійку, посилаючись лише на те, що його в той день побили брати ОСОБА_4. Суд приймає до уваги показання свідка ОСОБА_14, які він дав під час проведення із ним відтворення обстановки та обставин події, очевидцем якої він був у подвірї будинків 17-18 по вул. Тичини 15.092.2004 р. , що маються на відеозапису, долученому до матеріалів справи та переглянутому у судовому засіданні . З показань ОСОБА_14, зокрема, вбачається, що 15 лютого 2004 року біля 15 год. він та брати ОСОБА_4 випадково зустріли у подвірї будинків 17-18 по вул. Тичини ОСОБА_5 . Останній, був у нетверезому стані. ОСОБА_4 підчас розмови нагадали про повернення мобільного телефона,який ОСОБА_5 викрав у ОСОБА_6 - дружини ОСОБА_4, і не повернув. ОСОБА_5 на це зреагував агресивно, почав їх ображати нецензурно, за що ОСОБА_4 кілька разів його штовхнули руками в область тулуба та плечей,від чого ОСОБА_5 посковзнувся на снігу і впав. Впав він навзнак , головою до тротуару. Після цього хтось із ОСОБА_4 його копнув по тулубу і вони звідти пішли.

Такі показання знаходяться у обєктивному зязку із висновками судово-медичної експертизи від 08.04.2008 р., де вказано, що черепно-мозкова травма, яка була виявлена у ОСОБА_5 , утворилась при падінні навзнак і ударі потиличною ділянкою, по буває при свобідному падінні з висоти власного росту без дії прискорення або із застосуванням такої, а також ударів при падінні на сторонні предмети.

Експерт Нартіков, допитаний у судовому засіданні, ствердив такі висновки експертизи і зазначив, що смерть потерпілого ОСОБА_11 не перебуває у елективному звязку із тим тілесним ушкодженням, яке було заподіяно 15.02.2004 р. Саме несвоєчасне звернення ОСОБА_11 за медичною допомогою привело до незворотніх змін з боку головного мозку і викликало смерть потерпілого.

Відтак, суд вважає, що 15.02.2004 р. підсудними ОСОБА_4 було скоєно необережне заподіянім потерпілому ОСОБА_5 тяжкого тілесного ушкодження . Таким чином, дії підсудних слід перекваліфікувати з ч.2 ст.121 на ст. 128 КК України.

Органом досудового слідства дії підсудних також кваліфіковано за ч.4 ст.189 КК України ,як вимагання чужого майна з погрозою фізичного насильства за попередньою змовою групою оеіб із заподіяння тяжкого тілесного ушкодження.

Таке обвинувачення ґрунтується на тому, що ОСОБА_5 у червні 2003 року незаконно заволодів мобільним телефоном , належним дружині ОСОБА_4 - ОСОБА_6 і продав його, а гроші привласнив. Підсудні ОСОБА_4 у судовому засіданні ствердили,що дійсно неодноразово звертались до ОСОБА_15, щоб той повернув телефон чи його вартість, однак той на це не реагував, через що між ними існував конфлікт. Однак, вони не заподіювали йому через це тілесних ушкоджень і не чинили жодного психологічного тиску , не погрожували. Як пояснила у судовому засіданні ОСОБА_9, про цей конфлікт і про нанесення синові побоїв вона знає з його слів, оскільки він неодноразово приходив додому побитий і посилався на ОСОБА_4. Однак, жодного разу вони побоїв не знімали і у правоохоронні органи з цього приводу не звертались - її син відмовлявся це робити. Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні заперечила факт побиття ОСОБА_5 ОСОБА_4 у її присутності через телефон, вказавши, що у ході досудового слідства дала свідчення під тиском працівників міліції.

Обєктивна сторона ст.189 КК передбачає, що при вимаганні винна особа прагне заволодіти не належним їй майном чи правом на таке майно, або бажає вчинення на її користь дій майнового характеру. Вимога задовольнити законні майнові претензії,а у даному випадку повернути викрадене майно, не утворює складу вимагання.

У ході судового слідства не знайдено жодних доказів того, що підсудні вимагали передачі чужого майна чи вчинення дій майнового характеру від ОСОБА_5 із заподіянням йому тяжкого тілесного ушкодження , чи з погрозою застосування такого, чи із застосуванням іншого насильства. Підсудні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 предявляли претензії до ОСОБА_5 з-приводу повернення викраденого та проданого ним телефона дружини ОСОБА_4 ОСОБА_6, тобто ставили вимоги задовольнити їх законні майнові претензії.

Відтак, по ст. 189 ч.4 КК України підсудних ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід виправдати за відсутністю у їх діях складу злочину.

Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_9 в частині відшкодування моральної шкоди суд вважає підставними та такими ,що підлягають до задоволення у повному обємі. В частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, потерпілою не подано суду доказів у їх підтвердження, а тому такі до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 323,324 КПК України, суд

засудив

ОСОБА_3 та ОСОБА_16 по ст. 189 ч.4 КК України - виправдати.

ОСОБА_3 та ОСОБА_16 визнати винними у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України.

Відповідно до ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_3 та ОСОБА_16 від відповідальності у звязку із закінченням строків давності.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_16 20 000 /двадцять тисяч/ грн. моральної шкоди в користь ОСОБА_7.

Міру запобіжного заходу підсудним -скасувати.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Львівської області через місцевий суд протягом пятнадцяти діб з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_17