Ухвала
іменем україни

09 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретаріОСОБА_4 ,
за участю прокурора захисникаОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001722 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Рівненського міського суду від 16 травня 2012 року за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки зі звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю2 роки 6 місяців,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_7 , захисника останнього ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Апеляційного суду Рівненської області від 13 жовтня 2015 року,
в с т а н о в и л а:

За вироком Рівненського міського суду Рівненської області

від 08 липня 2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК

із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 850 грн. На підставі ч. 3 ст. 72 КК покарання за попереднім вироком Рівненського міського суду

від 16 травня 2012 року ухвалено виконувати самостійно.
Вирішено питання про долю речових доказів.
За вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 17 липня 2012 року приблизно о 01.00 год. за попередньою змовою з ОСОБА_9 , засудженим вироком Рівненського міського суду

від 26 жовтня 2012 року, між будинками АДРЕСА_2 та

АДРЕСА_3 з метою заволодіння чужим майном, застосувавши

до ОСОБА_8 фізичне насильство, що не було небезпечним для його життя й здоров`я, відкрито заволоділи належним останньому майном на загальну суму 8550 грн.

13 жовтня 2015 року апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора скасував вирок районного суду в частині призначення покарання і постановив свій вирок, яким призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків остаточно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки

2 місяці.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись

на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого, просить змінити вирок апеляційного суду і призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі. На думку ОСОБА_7 , апеляційний суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням не врахував даних про особу засудженого, того, що він визнав свою винуватість у вчиненому, щиро розкаявся, добровільно відшкодував завдану матеріальну шкоду, а також цей суд не врахував думки потерпілого, який просив суворо не карати

ОСОБА_7 й не позбавляти його волі.
У касаційній скарзі, поданій в інтересах засудженого, захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого, просить змінити вирок апеляційного суду і призначити ОСОБА_7 покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 , посилаючись

на аналогічні доводи, просить змінити вирок апеляційного суду і призначити

ОСОБА_7 покарання, не пов`язане з позбавленням волі. На думку потерпілого, апеляційний суд при призначенні ОСОБА_7 покарання не врахував ряду обставин, установлених у кримінальному провадженні,

а також не врахував позиції ОСОБА_8 в судовому засіданні місцевого суду щодо призначення ОСОБА_7 виду та розміру покарання.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 , який просив касаційні скарги задовольнити, думку прокурора, який вважав, що касаційні скарги є безпідставними, а постановлені судові рішення законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2

ст. 186 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК колегія суддів не перевіряє, оскільки законність і обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржуються.

Що стосується доводів засудженого, захисника та потерпілого про те, що ОСОБА_7 призначено покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину, а також тверджень указаних осіб, наведених у касаційних скаргах, про можливість призначення засудженому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, то на думку колегії суддів вони є необґрунтованими.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення

та попередження нових злочинів. Покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Що стосується покарання, призначеного ОСОБА_7 місцевим судом із застосуванням ст. 69 КК, то апеляційний суд правильно визнав його таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого, і навів

у вироку мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Так, апеляційний суд при розгляді цього питання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, добровільне відшкодування шкоди, й відсутність таких, що його обтяжують, усебічно дослідив дані про особу винного (який раніше вже неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі двічі за вчинення аналогічного злочину), а також вчинення ОСОБА_7 протягом іспитового строку, визначеного судом за попереднім вироком, нового злочину із застосуванням насильства, і дійшов правильного висновку про незаконність призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням

ст. 69 КК, мотивувавши у вироку свої висновки належним чином, з якими погодилася колегія суддів касаційної інстанції.
Призначене ОСОБА_7 покарання у мінімальній межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 186 КК, відповідає ступеню тяжкості злочину, всім обставинам справи, і є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів відповідно до вимог ст. 65 КК.

На думку колегії суддів, підстави вважати, що призначене ОСОБА_7 покарання є несправедливим через його суворість, відсутні.

Застосування до ОСОБА_7 положень ст. 71 КК колегія суддів вважає правильним і таким, що відповідає положенням закону України

про кримінальну відповідальність.

Вирок апеляційного суду відповідає загальним вимогам до вироків.

Отже, при перевірці кримінального провадження в касаційному порядку істотних порушень вимог кримінального процесуального закону

чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не виявлено.

Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Апеляційного суду Рівненської області від 13 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_10 залишити без зміни, а касаційні скарги останнього, захисника ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8

без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3