Справа № 357/5478/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/860/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 55 18.08.2015

УХВАЛА
Іменем України
18 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Комсомольське, Тимирязівського району Північно-Казахстанської облсті, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, тимчасово непрацюючого, раніше не судимого, призваного по мобілізації 20 березня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходив військову службу у розпорядженнікомандира в/ч польова пошта НОМЕР_1 , сержанта запасу, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком терміном 2 (два) роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України;

В С Т А Н О В И Л А :
згідно вироку суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК та призначено покарання у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено строк випробування 2 роки та покладено обов`язки, визначені ст. 76 КК України.

На вирок суду, прокурором подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 та ухвалити новий вирок, яким визнати його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. Вимоги обґрунтовує тим, що вирок суду першої інстанції є незаконним, в зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, невідповідністю суспільної небезпеки вчиненого в умовах сьогодення та особі обвинуваченого через м`якість. Так, на думку апелянта, при призначенні покарання суд не врахував, що вчинений ОСОБА_7 злочин відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, під час його вчинення ОСОБА_7 діяв з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, не з`явився до військової частини та протягом тривалого часу не вживав ніяких заходів для повернення на військову службу. Апелянт вказує, що судом першої інстанції безпідставно визнано обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 те, що він раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем служби та проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей та батьків, які хворіють на тяжке захворювання, оскільки ці обставини жодним чином не знижують суспільної небезпеки вчиненого злочину та його тяжкості. Прокурор вважає, що суд без достатніх підстав дійшов висновку про можливість призначення покарання ОСОБА_7 із застосуванням ст.75 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_8 не погоджується з вимогами та доводами апелянта та вважає вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року законним та обґрунтованим. Вказує, що при обранні міри покарання ОСОБА_7 суд відповідно до вимог закону врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного ним злочину, обставини справи та особу винного. Вважає, що судом першої інстанції вірно зроблено висновок про те, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства, а покарання йому призначено в межах санкції ч.3 ст.407 КК України, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.
За вироком суду, ОСОБА_7 вчинив самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад один місяць, за наступних обставин.
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_1 ) від 25 березня 2014 р. № 62 сержанта ОСОБА_7 , призваного 20 березня 2014 року відповідно до мобілізаційного плану ІНФОРМАЦІЯ_2 було зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду командира бойової машини командира відділення 8 механізованої роти 3 механізованого батальйону.
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 29 серпня 2014 року №137 (по стройовій частині) ОСОБА_7 було зараховано у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується по АДРЕСА_3
7 березня 2015 року відповідно до наказу №45-рс командира в/ч польова пошта НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_7 звільнено у запас з лав ЗС України за п.4 Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015 «Про часткову мобілізацію», а 3 квітня 2015 року наказом №91 (по стройовій частині) командира в/ч польова пошта НОМЕР_1 його виключено із списків особового складу частини і всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до вимог ст.ст.1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11,16 Статуту внутрішньої служби ЗС України та ст.4 Дисциплінарного статуту ЗС України під час проходження військової служби сержант ОСОБА_7 , як військовослужбовець ЗС України, був повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.
Разом з тим, являючись військовослужбовцем ЗС України і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентували його діяльність, 1 вересня 2014 року сержант ОСОБА_7 не з`явився вчасно на службу до в/ч польова пошта НОМЕР_1 та не з`являвся на неї без поважних причин до 2 квітня 2015 року, тривалістю понад один місяць, перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_2 , не пов`язуючи свою діяльність із виконанням обов`язків військової служби.
2 квітня 2015 року сержант ОСОБА_7 добровільно прибув до місця проходження служби в розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та її доводи, думку обвинуваченого про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На підставі ст. 404 КПК України апеляційний суд перевіряє рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог тільки, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Висновки суду про винність обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України учасниками процесу не оскаржуються.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст. 407 КК України є правильною.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

При вирішенні питання про можливість виправлення особи без відбування покарання, суд відповідно до вимог ст. 75 КК України має врахувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи.

Дослідивши зібрані у справі докази, давши їм належну оцінку та врахувавши ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочину середньої тяжкості, врахувавши особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем служби та проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей та батьків, які хворіють на тяжке захворювання, пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та активне сприяння розслідуванню злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства і правомірно призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.3 ст. 407 КК України зі звільненням від відбування покарання з встановленням іспитового строку.

На думку колегії суддів указаний строк відбування покарання відповідає ступеню вчиненого кримінального правопорушення із точки зору його справедливості, розумності та достатності, а вирок в цій частині належним чином мотивований. Підстав для призначення більш суворого покарання колегія суддів не знаходить.

Доводи, на які прокурор посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме на те, що суд при призначенні покарання обвинуваченому достатньою мірою не врахував, що інкримінований йому злочин належить до злочинів середньої тяжкості, під час його вчинення ОСОБА_7 діяв з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, не з`явився до військової частини та тривалий час не вживав ніяких заходів для повернення на військову службу, аж до початку звільнення в запас (демобілізації) військовослужбовців є необґрунтованими, оскільки зазначені обставини були враховані судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження та призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам закону, у зв`язку із чим залишає цей вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч.3 ст.407 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий:
Судді: