Дата документу Справа № 334/3770/14-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/413/15 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/3770/14-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.125 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченої ОСОБА_10

розглянула в м. Запоріжжя у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 , її представника адвоката ОСОБА_8 , прокурора, який брав участь у провадженні на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Запоріжжя, громадянки України, яка має середню освіту, заміжній, яка є інвалідом 2-гої групи, не працюючій, зареєстрованій та проживаючій за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженій,
виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Згідно вироку суду, органами досудового розслідуванняОСОБА_10 , обвинувачувалась у тому, що 02.08.2007 року, приблизно о 17 годині, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , в ході конфлікту, що виник між нею і ОСОБА_7 на ґрунті особистих неприязних відносин, завдала ОСОБА_7 безліч ударів руками і ногами по різних частинах тіла, в результаті чого заподіяла потерпілій згідно висновку експерта №125/к від 09.12.2013 року одиночні синці на зовнішній поверхні верхньої третини правого плеча, в нижній третині правого передпліччя, в правій тім`яній області множинні синці в області лівої гомілки, які кваліфікуються як легке тілесне ушкодження; пошкодження правого плечового суглоба у вигляді синця, набряку м`яких тканин та пошкодження акроміально - ключичного зчленування, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Виправдовуючи ОСОБА_10 суд у вироку зазначив, що вина обвинуваченої ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, не доведена, а сумніви щодо можливого одержання таких тілесних ушкоджень потерпілої, мають тлумачитися на користь обвинуваченої.
Інших будь-яких належних, допустимих, достовірних та об`єктивних доказів, які б підтверджували винуватість ОСОБА_10 у злочині, передбаченому ч. 2 ст. 125 КК України стороною обвинувачення не надано.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 та її представник адвокат ОСОБА_8 просять вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2014 року щодо ОСОБА_10 скасувати, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити їй покарання у вигляді 2 років обмеження волі.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що визнаючи ОСОБА_10 невинуватою, суд допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження, безпідставно не взявши до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило ухвалити законний вирок.

Так, поза увагою суду першої інстанції залишилися висновки комісійної судово-медичної експертизи № 125/к від 09.12.2013 року (т.3 а.с. 118-130) та отримані безпосередньо в суді покази судового експерта ОСОБА_11 щодо самої експертизи, а також протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_7 від 30.10.2013 року (т.3 а.с. 146-151).

Суд першої інстанції безпідставно відкинув покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , надавши їм неправильну оцінку.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні, просить вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 за ч.2 ст. 125 КК України скасувати у зв`язку невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, незастосування кримінального закону який підлягав застосуванню та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винною у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, на підставі ст. 49 КК України звільнити від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Вказує, що суд безпідставно дійшов висновку щодо сумнівності вищезазначених показань потерпілої, обґрунтувавши це тим, що факт нанесення ОСОБА_10 численних ударів по голові і тілу зафіксований у медичній документації вже на наступний день - 03.08.2007 року.

В запереченнях на апеляційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_7 , її представника адвоката ОСОБА_8 , обвинувачена ОСОБА_10 та її захисник ОСОБА_9 просять вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення і доводи апеляцій, прокурора, який підтримав апеляцію прокурора, потерпілу ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити їх спільну апеляцію, обвинувачену ОСОБА_10 та її захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляцій, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія судів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а спільна апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з положеннями ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що:

вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа;

кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим;

в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

У разі визнання особи виправданою, то статтею 374 КПК України передбачено, що, у мотивувальній частині вироку зазначаються підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Виправдовуючи ОСОБА_10 в інкримінованому їй органом досудового розслідування злочині за ч.2 ст.125 КК України, суд у вироку зазначив в т.ч. про недоведеність участі останньої у вчиненні кримінального правопорушення.

На думку колегії суддів, вказаних вимог закону судом першої інстанції не виконано.

В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_10 своєї вини не визнала та пояснила, що 02.08.2007 року, вона дійсно приходила до ОСОБА_7 , оскільки будинок, в якому жила ОСОБА_7 , належить їй за договором дарування. Вона зателефонувала голові квартального комітету, та запросила її підійти до будинку АДРЕСА_2 , оскільки їй необхідна була довідка про склад сім`ї для пред`явлення її до суду.
З квартальною вона зустрілися на дорозі, і разом прийшли у двір будинку АДРЕСА_2 . ОСОБА_7 була у дворі біля колонки, але коли вона побачила її разом з квартальною, стала закривати двері в будинок. Оскільки увійти в будинок вони з квартальної не могли, вона запросила квартальну увійти в літню кухню, де знаходилася її невістка та через тимчасову будівлю пройти до будинку. При цьому, вхідні двері були закриті зсередини будинку, тому вона вийшла у двір, підійшла до дерева з персиками та потягнулася до гілки з метою зірвати персик, але ОСОБА_7 підбігла до неї та потягнула за волосся. Звільнившись від ОСОБА_7 , вона втекла до будинку, двері на швабру та стала кликати чоловіка ОСОБА_7 . Коли він вийшов, вона побачила, що він весь побитий. Відчинивши двері, вона покликала квартальну, щоб показати їй як ОСОБА_7 б`є свого чоловіка. Але ОСОБА_7 заскочила до будинку першою, заштовхала її на кухню та стала душити ланцюжком, який був на шиї. При цьому, ОСОБА_7 порвала їй вухо. Захищаючись від побиття ОСОБА_7 , вона порвала браслети.
Квартальна ОСОБА_12 все це бачила, і навіть підказала їй, що браслети впали під холодильник. Поки вона стала піднімати браслети, ОСОБА_7 стала знову її бити. Квартальна відтягнула її, вивела на двір та сказала, що вона може отримати довідку про склад сім`ї в будь-який інший час. Потім з будинку вийшла ОСОБА_7 та пішла до сусідів Орловських. Коли ОСОБА_13 зайшла до будинку, вона поклала ОСОБА_7 на диван та викликала швидку допомогу, яка приїхала через 10 хвилин. Спочатку лікарі надали допомогу ОСОБА_7 , а потім ОСОБА_10 попросила надати допомогу їй, оскільки у неї текла кров з вуха та підвищився тиск.
Медичну допомогу їй надавали в автомобілі швидкої допомоги. Після цього, вона підійшла та поговорила з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , повернулася у двір будинку за велосипедом та пішла до квартальної за довідкою, але квартальна їй в цей день довідку не видала. Повертаючись від квартальної додому, ОСОБА_10 зайшла до подруги ОСОБА_16 , була у неї хвилин 10, розповіла про те, що трапилося. Потім повернулася до невістки (в будинок, де знаходилася ОСОБА_7 ), була у неї п`ять хвилин. При цьому, двері в будинок ОСОБА_7 були вже закриті.
Вночі їй стало погано, вона викликала швидку, але від госпіталізації відмовилася. 03.08.2007 року, вона поїхала до нотаріуса та змінила свій заповіт на користь сина, оскільки раніше вона заповіла будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_7 04.08.2007 року, вона поїхала до квартальної за довідкою про склад сім`ї, по дорозі зустріла ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а коли стояла з ними розмовляла, то ОСОБА_7 в цей час проїжджала на велосипеді, але будь яких пов`язок на руці у неї не було.
Крім того, ОСОБА_10 пояснила суду, що з 03.08.2007 по 15.08.2007 вона проходила амбулаторне лікування, була оглянута терапевтом, де зафіксовані всі тілесні ушкодження, також оглянута нейрохірургом, на тиждень була госпіталізована до стаціонару. 14.08.2007 року, вона пройшла огляд у судмедекспертизі.
ОСОБА_10 вважає, що це вона є постраждалою, оскільки була побита ОСОБА_7 , але слідчим не була дана належна правова оцінка її показам. На досудовому розгляді не було враховано наявність у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.
Також ОСОБА_10 пояснила суду, що ОСОБА_13 не могла почути ОСОБА_7 через вікно, оскільки усі вікна в будинку завішані ганчір`ям та оббиті клейонкою.
ОСОБА_10 доводила суду, що наявність між нею та потерпілою неприязних відносин, сталися після того, коли в Ленінському районному суді м. Запоріжжя розпочато цивільне провадження за позовом ОСОБА_19 до ОСОБА_20 про визнання договору дарування будинку по АДРЕСА_2 , недійсним.
Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 крім цього кримінального провадження, постійно заявлялися в якості свідків ОСОБА_7 по усім цивільним справам стосовно спірного житлового будинку, тому у них заздалегідь неприязне ставлення до неї, тому достовірність їх показів повинні викликати сумніви у суду. Упередженим з боку свідків є той факт, що жоден з них не повідомив суду про те, що їй зі сторони ОСОБА_19 в ході конфлікту 02.08.2007 р. неодноразово наносилися удари, які зафіксований у медичній документації, але про цей факт свідки не дали жодного пояснення, посилаючись на те, що пройшло багато часу.
Незважаючи на невизнання обвинуваченою ОСОБА_10 своєї вини у вчиненні інкримінованого їй злочину, її вина підтверджена доказами, які є в матеріалах провадження, і встановленими апеляційним судом.

Допитана у суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_7 показала, що в 2005 році вона сильно хворіла, їй була необхідна операція. ОСОБА_10 вмовила її подарувати їй будинок, що надалі вона і зробила, і подарувала свій будинок АДРЕСА_2 , своїй доньці ОСОБА_10 , але з правом проживання в ньому. Спочатку ОСОБА_10 та її сини приходили до неї, допомагали по господарству, але потім донька перестала приходити та заборонила ходити до неї своїм синам.
02.08.2007 року ОСОБА_7 перебувала за місцем свого проживання у будинку АДРЕСА_2 . Приблизно о 17-00 години, до неї додому прийшла ОСОБА_10 разом з головою квартального комітету - ОСОБА_12 . Побачивши ОСОБА_10 вона вийшла у двір та зачинила двері будинку. ОСОБА_7 не бажала впускати в будинок ОСОБА_10 , але остання сильно смикнула двері та практично зірвала її з петель. ОСОБА_10 заштовхнула ОСОБА_7 в будинок, увійшла сама та стала кричати, що вона господиня будинку. При цьому, вона ображала її нецензурною лайкою. Потім ОСОБА_10 штовхнула її в спину, вона впала на підлогу в кухні, а ОСОБА_10 стала бити її руками та ногами по різних частинах тіла. При цьому, квартальна ОСОБА_12 стала відтягувати ОСОБА_21 від неї, а потім вивела ОСОБА_10 на вулицю. Через декілька хвилин, ОСОБА_10 повернулася в будинок та стала знову наносити їй удари.
Через деякий час в будинок забігла її сусідка ОСОБА_13 , а потім з`явився ОСОБА_22 . Оскільки ОСОБА_10 продовжувала наносити їй удари, то ОСОБА_13 відтягнула ОСОБА_10 та вивела її з дому. Потім, ОСОБА_13 поклала на диван ОСОБА_7 та викликала швидку допомогу. Лікарі запропонували їй госпіталізацію, але вона відмовилася, оскільки у неї був тяжкохворий чоловік ОСОБА_23 . 03.08.2007 року, вона звернулася до 9 міської лікарні та спостерігалася там 21 день у терапевта, а також у травматолога. Крім того, вона написала заяву в міліцію та зняла побої в СМЕ. Бійки між нею та ОСОБА_10 не було, оскільки вона лише захищалася від насильства з боку ОСОБА_10 . Будь якого фізичного насильства ОСОБА_10 вона не завдавала.
Свідок ОСОБА_12 у суді апеляційної інстанції пояснила, що 02.08.2007 року, їй надійшов телефонний дзвінок, прийти на 16.30 за адресою на АДРЕСА_2 для складання довідки. Коли вона прийшла то зустріла ОСОБА_10 , яка була на велосипеді, та запросила пройти з нею в її будинок. Вони спільно зайшли на подвір`я будинку, назустріч їм вийшла ОСОБА_7 , яка відмовилася пускати їх у будинок. ОСОБА_10 стала смикати вхідні двері так, що та зірвалася з петель. ОСОБА_10 заштовхала ОСОБА_7 в будинок та стала на неї кричати. В кухні ОСОБА_10 штовхнула ОСОБА_24 , і та впала на підлогу, а ОСОБА_10 стала наносити їй удари руками і ногами по різних частинах тіла. ОСОБА_7 захищалася від ОСОБА_21 , вона не завдавала ударів, а тільки перехоплювала руки ОСОБА_10 . В той час, у ОСОБА_10 порвалися і впали з рук браслети. Вона стала відтягувати ОСОБА_10 від ОСОБА_7 , а потім допомогла ОСОБА_10 зібрати браслети та вивела її на вулицю.
У прибудові була молода дівчина з дитиною і молодий хлопець, які пояснили, що вони не втручаються в розборки матері. Через деякий час, вона знову почула крики і вже сусідка ОСОБА_13 вивела ОСОБА_10 на вулицю. Як ОСОБА_10 потрапила знову до будинку вона не пам`ятає. Після цього ОСОБА_12 пояснила, що покинула домоволодіння та пішла додому. Через день до неї прийшла ОСОБА_10 за довідкою про склад сім`ї, а також просила бути її свідком у цивільній справі за винагороду, але вона їй відмовила. Також, потім за довідкою також приходила до неї і ОСОБА_7 , у неї була перев`язана хусткою рука, і вона говорила, що вся побита.
Свідок ОСОБА_13 пояснила, що 02.08.2007 року, приблизно о 17.00, вона почула крики ОСОБА_7 , яка кликала на допомогу. Оскільки у ОСОБА_7 був тяжкохворий чоловік, вона подумала, що щось трапилось та побігла до неї. У будинку вона побачила, що ОСОБА_7 лежить на підлозі, а ОСОБА_10 наносила їй удари по різних частинах тіла. ОСОБА_13 відтягнула ОСОБА_10 від ОСОБА_7 та вивела її з дому. Оскільки ОСОБА_7 погано себе почувала, вона викликала їй швидку допомогу. Швидка допомога приїхала швидко, надали допомогу ОСОБА_7 , а потім вона бачила, як ОСОБА_21 сідала в машину швидкої допомоги.
В судовому засіданні апеляційної інстанції досліджені наступні докази:
- висновок комісійної судово-медичної експертизи №125/к від 09.12.2013 року згідно до якогоу ОСОБА_7 були виявлені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, їх давність виникнення не суперечить даті конфлікту. Ці факти були підтверджені в суді першої інстанції судовим експертом, який додав, що в даній конкретній ситуації з урахуванням віку потерпілої виключається можливість отримання ОСОБА_7 тілесних ушкоджень (синців) в інші дні після конфлікту 02.08.2007 року, бо вони були вчасно зафіксовані в медичній документації, записи в якій сумнівів не викликали, та мали відповідний процес загоювання (цвітіння) згідно взятої до уваги класифікації /т.3 а.п.118-130/;

- постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 15.08.2007 року за заявою ОСОБА_10 щодо отримання нею тілесних ушкоджень в будинку АДРЕСА_2 , яка не скасовувалась /т.3 а.п.196/;

- протокол слідчого експерименту від 23.01.2014 року /т.3 а.п.198-204/;

- протокол слідчого експерименту від 22.01.2014 року /т.3 а.п.168-171/.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку щодо сумнівності показань потерпілої ОСОБА_7 , обґрунтувавши це тим, що факт нанесення ОСОБА_10 численних ударів по голові і тілу зафіксований у медичній документації вже на наступний день - 03.08.2007 року.

Отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень жодним чином не спростовує правдивості показань потерпілої ОСОБА_7 , які підтверджується сукупністю доказів, отриманих в ході досудового розслідування, зокрема показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , висновками судово-медичних експертиз.

Покази свідків сторони обвинувачення та ОСОБА_7 як потерпілої суд не взяв до уваги пославшись на те, що ніхто з них не вказав на нанесення обвинуваченій ударів, а згідно висновку експерта № 1364 від 24.03.2014 року ОСОБА_10 були спричинені легкі тілесні ушкодження; мінімальна кількість травматичних впливів три; можливість утворення тілесних ушкоджень 02.08.2007 року не виключається.

В мотивувальній частині вироку описуючи показання ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 суд першої інстанції вказав на захист потерпілої сторони від нападника, при цьому свідок роз`яснила в чому полягав захист, а саме: ОСОБА_7 як потерпілою перехоплювались руки обвинуваченої ОСОБА_10 , після чого з руки останньої впали браслети. В цей час за вказаними у вироку показами свідка ОСОБА_12 вона почала відтягувати обвинувачену від ОСОБА_7 , допомогла зібрати браслети та вивела її на вулицю. Крім цього, описуючи покази свідка ОСОБА_13 , суд зазначив зі слів свідка, що зайшовши до будинку вона відтягнула обвинувачену ОСОБА_10 від ОСОБА_7 .

Виходячи з того, що обвинувачена ОСОБА_10 займала активну позицію в конфліктній ситуації, наносила удари ногами і руками по тілу потерпілої ОСОБА_7 , а остання, будучи в різних положеннях свого тіла, перехоплювала їх та стримувала вороже настроєну особу, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку чітко не виключив можливість отримання в такій обстановці тілесних ушкоджень і самою обвинуваченою ОСОБА_10 без умисних ударів зі сторони.

В матеріалах кримінального провадження наявна постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 15.08.2007 року за заявою ОСОБА_10 щодо отримання нею тілесних ушкоджень в будинку АДРЕСА_2 , яка не скасовувалась.

Колегією суддів Апеляційного суду Запорізької області, при ухваленні рішення про скасування вироку відносно ОСОБА_10 за ч.2 ст.125 КК України та направлення справи на додаткове розслідування від 05.08.2013 року, (справа №11/778/805/13) вказано на необхідність проведення відтворення обстановки та обставин події за участі обвинуваченої ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , якщо це можливо з точки зору кримінального процесуального законодавства України.

Всупереч об`єктивним обставинам справи, в мотивувальній частині вироку зазначено, що стороною обвинувачення не надані суду допустимі докази, які підтверджують факт об`єктивної перевірки досудовим розслідуванням показів потерпілої ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .

Однак, таке твердження не відповідає дійсності, оскільки на виконання вищезазначеної ухвали органом досудового розслідування проведено 2 слідчих експерименти за участю ОСОБА_10 (22.01.2014) та ОСОБА_7 (30.10.2013) під час яких з`ясовано фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення. Зазначені протоколи слідчих експериментів оголошувалися прокурором на стадії дослідження письмових доказів у кримінальному провадженні.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 214 Кримінального процесуального кодексу України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Відповідно до п. 17 1 ч. ст. 2 КПК України, слідчий - це службова особа органів внутрішніх справ, уповноважена в межах компетенції, передбаченої КПК України, здійснювати розслідування кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 2 ст. 38 КПК України, досудове розслідуванню здійснюють слідчі органу досудового розслідування одноособово або слідчою групою.

Відповідно до ст. 214 КПК України, слідчий, який здійснює досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Частиною 2 п. 1 ст. 39 КПК України передбачено, що керівник органу досудового розслідування уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснює досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою - визначати старшого слідчої групи, який керує діями інших слідчих.

Відповідно до п. 3.1 розділу II Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, облік кримінальних проваджень під час досудового розслідування здійснюється шляхом внесення до Реєстру відомостей щодо руху кримінальних проваджень про прийняття кримінального провадження для проведення досудового розслідування.

У кримінальному провадженні №0003545 за обвинуваченням ОСОБА_10 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України для організації досудового розслідування начальником СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України ОСОБА_25 призначались слідчі: 31.08.2013 - ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , 11.12.2013 - ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , 22.01.2014 - ОСОБА_31 , ОСОБА_30 , 25.01.2014 - ОСОБА_32 , ОСОБА_31 , ОСОБА_30 , що підтверджується відповідними даними карток «рух провадження» Єдиного реєстру досудових розслідувань (додаток № 1,2,3,4,5). Постанови про доручення на проведення досудового розслідування слідчими ОСОБА_31 та ОСОБА_32 виносились відповідно 22.01.2014 та 25.01.2014 (додаток №№6,7), про що невідкладно повідомлялось прокуратурі Ленінського району м.Запоріжжя.

Таким чином, висновок суду про відсутність у слідчих ОСОБА_33 та ОСОБА_31 законних прав проводити будь які процесуальні дії в рамках вказаного кримінального провадження та про незаконність проведення ними процесуальних дій не відповідає дійсності, а докази, отримані за результатом проведення вказаними слідчими процесуальних дій, відповідають вимогам допустимості.

Таким чином, в ході судового засідання знайшло своє підтвердження факт вчинення злочину обвинуваченою ОСОБА_10 при вказаних судом обставинах.

Тому, на думку колегії суддів, необхідно погодитись з доводами прокурора, потерпілої ОСОБА_7 та її представника адвоката ОСОБА_8 , вирок суду першої інстанції скасувати і постановити новий вирок.

Згідно п.2 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло три роки - в разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у вигляді обмеження волі.

Відповідно до ст. 12 КК України злочин, передбачений ч.2 ст. 125 КК України, є злочином невеликої тяжкості, за який передбачена максимальна міра покарання у вигляді обмеження волі до двох років.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. п. 8, 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 12 "Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

З матеріалів справи вбачається, що злочин вчинений ОСОБА_10 мав місце 02 серпня 2007 року. Тобто, від дня вчинення злочину, ОСОБА_10 минуло більше 3 років, тому колегія суддів вважає, що ОСОБА_10 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 , її представника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2014 року відносно ОСОБА_10 скасувати.

Ухвалити новий вирок.

Визнати винною ОСОБА_10 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

На підставі ч.5 ст.74, п.2 ч.1 ст.49 КК України звільнити ОСОБА_10 від кримінального покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4