Справа № 1-317/11
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2011 року м.Рівне

Рівненський міський суд в особі судді Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретаря судового засідання Юхимчук О.Л.,

прокурора Костюка О.В.,

захисника адвоката ОСОБА_1

потерпілої ОСОБА_2,

підсудного ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівному

справу по обвинуваченню ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, працюючого електрогазозварювальником ТзОВ Сталь-М, проживаючого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, раніше не судимого, у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Органом досудового слідства ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що 23 січня 2008 року він як Іпотекодавецьуклав іпотечний договір кредиту за номером 26Ж-1 з Акціонерно-комерційним банком регіонального розвитку Укрсоцбанкяк Іпотекодержателем, згідно з яким отримав в іпотеку від даного банку наступне нерухоме майно: однокімнатну квартиру № 35 загальною площею 42,5 кв.м., що знаходиться за адресою: м.Рівне, вул.Костромська,7, належну йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23 січня 2008 року з ОСОБА_4 Згідно з пунктом 2.1.4 даного договору, ОСОБА_3 без письмової згоди іпотекодержателя зобовязувався не відчужувати предмет іпотеки, не передавати його в спільну власність, оренду, лізинг, користування, а також не обтяжувати його будь-якими зобовязаннями, що обмежують право власності іпотекодавця на предмет іпотеки. ОСОБА_3 на протязі 2008 року не звертався в Рівненське відділення Львівської обласної філії Укрсоцбанкуз приводу дострокового погашення кредиту на квартиру АДРЕСА_1.

Але, діючи всупереч договору за номером 26Ж-1 з Акціонерно-комерційним банком регіонального розвитку Укрсоцбанк, ОСОБА_3, умисно, з корисливих мотивів, маючи умисел на заволодіння чужим майном, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_2, домовився з громадянкою ОСОБА_2 про купівлю-продаж їй квартири АДРЕСА_1, яка була отримана ним в іпотеку. При цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 14.05.2008 року уклали між собою попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського нотаріального округу ОСОБА_5, згідно з яким ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 80800 грн. Укладаючи даний договір, ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 завідомо неправдиво відомості про те, що нерухоме майно, яке було в іпотеці Укрсоцбанку, жодним способом не відчужене, не перебуває у спорі чи під арештом, не переданий в оренду/лізинг/довірче управління. Таким чином, ОСОБА_3 заволодів грошовими коштами ОСОБА_2 у великих розмірах, які використав на свої цілі, без мети сплати договору кредиту з Акціонерно-комерційним банком регіонального розвитку Укрсоцбанк.

Дії ОСОБА_3 органом досудового слідства кваліфіковані за ч.3 ст.190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчинене у великих розмірах.

Вказане обвинувачення ОСОБА_3 за ч.3 ст.190 КК України суд визнає недоведеним, оскільки воно зібраними та дослідженими по справі доказами не підтверджується.

Підсудний ОСОБА_3 в судовому засіданні винним себе у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав і показав, що ще до укладення з ОСОБА_2 як попереднього договору, так і договору про завдаток, останній було відомо про те, що належна йому квартира № 35 на вулиці Костромській,7 в місті Рівне придбана за кредитні кошти і перебуває в іпотеці Укрсоцбанку. При першій зустрічі його брат показував ОСОБА_2 всі документи на квартиру, в тому числі кредитний та іпотечний договори. При укладанні попереднього договору і отриманні 16000 доларів США наміру шахрайським шляхом заволодіти цими коштами у нього не було, оскільки він мав реальний намір продати квартиру ОСОБА_2 Він з братом домовилися з ОСОБА_2, що та буде погашати кредит, який він брав на придбання квартири, і має доплатити 16000 доларів США. Квартиру він брав за 63000 доларів США, а кредит був виданий на суму 55000 доларів США. В суму 16000 доларів США, що сплатила ОСОБА_2 за попереднім договором, входила доплата за квартиру до кредиту в сумі 8000 доларів США та 8000 доларів США, які були витрачені братом на ремонт квартири. Укладаючи попередній договір, він з братом хотіли повернути кошти, які вклали у квартиру. Оскільки існувала така домовленість з ОСОБА_2, до банку з письмовою заявою про відчуження квартири він не звертався. Певний час ОСОБА_2 платила по отриманому ним кредиту, однак потім відмовилась платити, пославшись на те, що ціни на квартири впали і їй це невигідно, та відмовилась від укладання договору купівлі-продажу квартири.

Потерпіла ОСОБА_2 суду показала, що при попередніх домовленостях та при укладанні попереднього договору 14 травня 2008 року ОСОБА_3 не повідомив її про те, що квартира, яку вона з чоловіком мала намір купити, перебуває в іпотеці. Після укладання попереднього договору та сплати ОСОБА_3 16000 доларів США, вона з чоловіком, за згодою ОСОБА_3 та його брата, переїхали у квартиру № 35 на вулиці Костромській,7 в місті Рівне, попередньо зробивши у квартирі ремонт. ОСОБА_3 віддав їй всі документи на квартиру, ключі, книжки по оплаті за житлово-комунальні послуги. На початку червня 2008 року від працівника Укрсоцбанку, який приходив оглядати іпотечне майно, вона дізналася про те, що квартира перебуває в іпотеці. Якби вона знала це раніше, то квартиру не купувала б. За домовленістю з братом ОСОБА_3 вона місяців чотири платила по кредиту ОСОБА_3, який обіцяв відрахувати ці кошти від загальної суми. ОСОБА_3 обіцяв до 31 грудня 2008 року сплатить кредит, зняти заборону та продати квартиру, а вона з чоловіком надіялися, що все улагодиться. Оскільки ОСОБА_3 кредит не погашав, в листопаді 2008 року вона відмовилась від квартири та від її придбання і до 31 грудня 2008 року за укладанням договору купівлі-продажу квартири до ОСОБА_3 не зверталася.

Свідок ОСОБА_1 на досудовому слідстві дав показання, аналогічні показанням потерпілої ОСОБА_2 (а.с.50-52). У звязку з відсутністю свідка ОСОБА_1 на території України, його показання були оголошені у судовому засіданні.

Свідок ОСОБА_6 суду показала, що в 2008 році працювала в Укрсоцбанку і займалася кредитуванням фізичних осіб. Ствердила, що ОСОБА_3 хотів продати квартиру, яка перебувала в іпотеці у банку, і приходив до банку з ОСОБА_2Г для того, щоб ознайомитися із залишком по кредиту. ОСОБА_2 хотіла переоформити кредит на себе. Пакет відповідних документів від ОСОБА_2 не приймався, оскільки був неповним.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що на прохання брата ОСОБА_3 домовлялась про зустріч з працівником Укрсоцбанку ОСОБА_6 з приводу розяснень по кредиту у звязку з продажем іпотечної квартири. Підтвердила факт звернення з цього приводу до банку братів ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_8 в суді підтвердив ту обставину, що возив брата ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з чоловіком до банку.

Свідок ОСОБА_9 суду показав, що працює начальником Рівненського відділення ПАТ Укрсоцбанкта підтвердив той факт, що ОСОБА_2 зверталася до нього на особистому прийомі по питанню придбання квартири, яка перебуває в іпотеці. Також показав, що в подібних випадках необхідно або викупити квартиру або переукласти кредитний договір.

З оглянутих судом письмових доказів слідує наступне.

23 січня 2008 року між АКБ СР Укрсоцбанкта ОСОБА_3 був укладений договір кредиту № 26Ж, за яким останній отримав грошові кошти в сумі 55250 доларів США на купівлю квартири № 35 на вулиці Костромській,7 в місті Рівне (а.с.12-14).

Тоді ж, 23 січня 2008 року між АКБ СР Укрсоцбанкта ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір № 26Ж-1, за яким згадана квартира передана в іпотеку АКБ СР Укрсоцбанк. Відповідно до п.2.1.4 вказаного договору ОСОБА_3, як іпотекодавець, зобовязався без письмової згоди іпотекодержателя, що оформляється додатковою угодою до цього договору, не відчужувати предмет іпотеки, не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування, а також не обтяжувати його будь-якими зобовязаннями, що обмежують право власності іподекодавця на предмет іпотеки (а.с.7-9).

18 квітня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір про завдаток, відповідно до якого ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_3 7425 грн завдатку для забезпечення укладання договору купівлі-продажу квартири № 35 на вулиці Костромській,7 в місті Рівне. Пунктом 6 цього договору була обумовлена вартість квартири за договором купівлі-продажу в сумі 366300 грн, що на момент укладання договору про завдаток еквівалентно 74000 доларів США. Пунктом 8 договору передбачено, що повний розрахунок повинен здійснитися до 26 квітня 2008 року (а.с.33).

14 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений попередній договір, згідно якого сторони договору зобовязалися у майбутньому, в строк не пізніше 31 грудня 2008 року укласти договір купівлі-продажу квартири № 35 на вулиці Костромській,7 в місті Рівне у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим договором. Згідно цього договору купівля-продаж квартири має бути вчинена за суму 373700 грн, що на день підписання договору еквівалентно 74000 доларів США. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основного договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 як аванс 80800 грн, що еквівалентно 16000 доларів США.

Згідно п.6 попереднього договору ОСОБА_3 ствердив та гарантував ОСОБА_2, що нерухоме майно, яке буде предметом договору купівлі-продажу, на момент укладення цього попереднього договору нікому іншому не продане, не подароване, в ренту або як внесок до статутного капіталу юридичної особи не передане, не відчужене іншим способом, під податковою заставою, у спорі і під забороною (арештом) не перебуває, права на відчужуване майно у третіх осіб (в тому числі малолітніх, неповнолітніх та осіб непрацездатного віку), немає.

Як передбачено п.7 попереднього договору, у випадку, якщо ОСОБА_3 ухиляється від виконання основного договору, він повинен повернути аванс у двократному розмірі на протязі трьох днів, а також сплатити штраф у розмірі 10 процентів від суми переданого авансу. У випадку,якщо ОСОБА_2 ухиляється від укладення основного договору, вона не вправі вимагати від ОСОБА_3 повернення авансу (а.с.13).

04 серпня 2009 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 до Рівненського міського суду, а 30 листопада 2009 року до Рівненського районного суду. В обох позовах ОСОБА_2 зазначається про те, що після настання строку виконання умов попереднього договору вона звернулася до ОСОБА_3 з вимогою укласти основний договір (купівлі-продажу). Однак ОСОБА_3 відмовився укладати основний договір, мотивуючи це тим, що продати дану квартиру, яка мала бути предметом договору, він не може, оскільки вона перебувала та перебуває в заставі банку. (а.с.140,141).

Дослідивши, проаналізувавши та оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку про відсутність в діях підсудного складу злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчинене у великих розмірах.

В першу чергу суд звертає увагу на юридичну неспроможність обвинувачення, предявленого ОСОБА_3 органом досудового слідства та підтриманого державним обвинувачем.

Так, ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що 23 січня 2008 року уклав іпотечний договір кредиту № 26Ж-1, згідно з яким отримав в іпотеку від банку квартиру, і протягом 2008 року не звертався до банку з приводу дострокового погашення кредиту. Вказані дії не містять не лише складу злочину, а й ознак будь-якого правопорушення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 23 січня 2008 року були укладені два договори: договір кредиту № 26Ж та іпотечний договір № 26Ж-1. Зазначений в обвинуваченні іпотечний договір кредиту № 26Ж-1 ОСОБА_3 не укладався. Крім того, за іпотечним договором особа не може отримати квартиру в іпотеку від банку, а навпаки, передає квартиру банку в іпотеку.

Не заслуговує на увагу і посилання на те, що домовляючись з ОСОБА_2 про купівлю-продаж їй квартири, ОСОБА_3 діяв всупереч договору № 26Ж-1, в тому числі і п.2.1.4 цього договору, який не забороняє відчуження предмета іпотеки взагалі, а лише обумовлює обовязок іпотекодавця проводити таке відчуження за письмовою згодою іпотекодержателя. При цьому слід врахувати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири укладений не був і, таким чином, не відбулося відчуження квартири.

Як зазначено в обвинуваченні, укладаючи попередній договір, ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 завідомо неправдиво відомості про те, що нерухоме майно, яке було в іпотеці Укрсоцбанку, жодним способом не відчужене, не перебуває у спорі чи під арештом, не передане в оренду/лізинг/довірче управління. З цього органом досудового слідства зроблено висновок, що ОСОБА_3 заволодів грошовими коштами ОСОБА_2 у великих розмірах, які використав на свої цілі, без мети сплати договору кредиту з Акціонерно-комерційним банком регіонального розвитку Укрсоцбанк.

Разом з тим, і на досудовому слідстві, і в судовому засіданні не було встановлено, що на час укладання попереднього договору спірна квартира була відчужена, перебувала в спорі чи під арештом чи була передана в оренду/лізинг/довірче управління. Вказане свідчить про те, що жодних неправдивих відомостей щодо статусу квартири ОСОБА_3 ОСОБА_2 не надавав. Як слідує з тексту п.6 попереднього договору, він не містить жодної неправдивої інформації, як не містить відомостей про те, що квартира перебуває в іпотеці.

Мета використання ОСОБА_3 отриманих за попереднім договором коштів самим договором не обумовлювалася, а тому посилання на те, що ці кошти ОСОБА_3 використав на свої цілі, а не на сплату за договором кредиту, не можуть бути прийняті до уваги.

Досліджені докази дають суду підстави вважати встановленим, що 14 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений попередній договір, згідно якого сторони договору зобовязалися у майбутньому, в строк не пізніше 31 грудня 2008 року укласти договір купівлі-продажу квартири № 35 на вулиці Костромській,7 в місті Рівне у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим договором. Згідно цього договору купівля-продаж квартири має бути вчинена за суму 373700 грн, що на день підписання договору еквівалентно 74000 доларів США. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основного договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 як аванс 80800 грн, що еквівалентно 16000 доларів США. До закінчення терміну, обумовленого цим договором (31 грудня 2008 року), ОСОБА_2 від укладання договору купівлі-квартири відмовилась.

Відповідно до розяснень, даних у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 Про судову практику у справах про злочини проти власності, отримання майна з умовою виконання якого-небуть зобовязання може бути кваліфіковане як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, не виконуючи зобовязання.

З показань допитаних в судовому засіданні підсудного ОСОБА_3, потерпілої ОСОБА_2, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 слідує, що ОСОБА_3 на час укладання попереднього договору мав намір відчужити належну йому квартиру ОСОБА_2, для чого вчинялися дії по вирішенню цього питання з банком, квартира, документи на квартиру та ключі були передані ОСОБА_2, остання з чоловіком вселилася у цю квартиру.

При цьому суд також враховує, що саме ОСОБА_2, а не ОСОБА_3, відмовилася від укладання договору купівлі-продажу квартири. З показань свідків працівників банку ОСОБА_9 та ОСОБА_6 слідує, що реальна можливість відчуження квартири, яка перебувала в іпотеці, залишилась.

Обставини, вказані потерпілою ОСОБА_2 у своїх показаннях в судовому засіданні, не відповідають обставинам, викладеним нею у позовних заявах до ОСОБА_3, що подавалися до Рівненського міського та районного судів, де ОСОБА_2 вказувала на те, що після настання строку виконання умов попереднього договору вона звернулася до ОСОБА_3 з вимогою укласти основний договір купівлі-продажу, на що ОСОБА_3 відмовився, посилаючись на те, що продати дану квартиру він не може, оскільки вона перебувала та перебуває в заставі банку.

Що стосується обізнаності ОСОБА_2 про перебування квартири в іпотеці, то досліджені докази дають суду підстави вважати, що ОСОБА_2 на час укладання попереднього договору було відомо про цю обставину, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Крім того, про це свідчать і самі дії ОСОБА_2, яка, з її ж показань, протягом чотирьох місяців сплачувала кошти по отриманому ОСОБА_3 кредиту, що узгоджується з показаннями підсудного про існуючі між ним та ОСОБА_2 домовленості.

За таких обставин, посилання ОСОБА_2 на те, що в листопаді 2008 року вона відмовилась від квартири та від її придбання через те, що ОСОБА_3 не погашав кредит, судом до уваги не приймаються.

Зібрані по справі докази не містять достатніх фактичних даних, на підставі яких можна було б встановити винність ОСОБА_3 в шахрайстві за обставин, вказаних в обвинуваченні, а свідчать про наявність між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 цивільно-правових відносин.

Відповідно до вимог ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно розяснень, даних у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ, недопустимим є обвинувальних ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобовязаний постановити виправдувальний вирок.

Оцінюючи досліджені по справі докази з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності, суд вважає, що вони не обґрунтовують та не доводять предявленого ОСОБА_3 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

За встановлених по справі обставин та враховуючи зібрані і досліджені по справі докази, суд прийшов до висновку, що в діях ОСОБА_3 відсутній склад злочину, передбачений ч.3 ст.190 КК України, а тому він за ч.3 ст.190 КК України підлягає виправданню за відсутністю в його діях складу злочину.

Суд вважає, що зібрані у справі докази не підтверджують вказаного обвинувачення, всі можливості зібрання додаткових доказів вичерпані, а сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо, а тому суд тлумачить їх на користь підсудного.

Керуючись ст.ст.321,324,328-339 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 в предявленому за ч.3 ст.190 КК України обвинуваченні визнати невинним і по суду виправдати за відсутністю в його діянні складу злочину.

Цивільний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без розгляду.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_3 підписку про невиїзд скасувати.

Скасувати заходи до забезпечення цивільного позову і зняти арешт з майна ОСОБА_3.

Речовий доказ оригінал попереднього договору від 14 травня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, переданий на зберігання потерпілій, повернути ОСОБА_2.

На вирок суду може бути подана апеляцiя до апеляцiйного суду Рiвненської областi через Рiвненський мiський суд протягом п'ятнадцяти дiб з моменту його проголошення.

Суддя Куцоконь Ю.П.