ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії суддів:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 20 серпня 2015 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина

України, раніше неодноразово судимого, останній раз

вироком Ленінського районного суду м. Вінниці від

9 листопада 2010 року за ч. 2 ст. 186 КК України до

покарання у виді позбавлення волі на строк

шість років,

за участю прокурора ОСОБА_9,

захисників ОСОБА_7, ОСОБА_8,

засудженого ОСОБА_5,

встановив:

У касаційних скаргах:

- захисником ОСОБА_6 викладено вимогу про скасування судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_5, із закриттям кримінального провадження щодо нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Мотивовано незаконністю судових рішень постановлених всупереч положенням Конституції України, судовій практиці Європейського суду з прав людини, оскільки ОСОБА_5, відбуваючи покарання у виправній установі, не виконав вимогу адміністрації колонії щодо залучення його до праці, наголошуючи на тому, що примусова праця засуджених осіб заборонена. Зазначено й про безпідставність засудження ОСОБА_5 за злісну непокору вимогам адміністрації установи виконання покарань без урахування внесених змін до Кримінально-виконавчого кодексу у 2014 році про те, що засуджені мають право на працю, але це не є їх обов'язком. Вказано, що засудженого ОСОБА_5 мали примусити до праці в холодну пору доби, такого, який на той час мав незадовільний стан здоров'я, та при цьому не забезпечивши його зимовою одежею, що свідчить, на думку захисника, про жорстоке, нелюдське поводження з ним.

- засудженим викладено вимогу про скасування судових рішень, постановлених щодо нього, з аналогічних підстав наведених його захисником.

Вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 21 серпня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 391 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк один рік. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком суду від 9 листопада 2010 року та остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк два роки чотири місяці. Вироком суду також вирішено долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

3 лютого 2014 року, приблизно о 11-ій год., начальник відділення соціально-психологічної служби Замкової виправної колонії, який є представником адміністрації виправної установи, пред'явив законну вимогу ОСОБА_5 приступити до 2-годиної роботи з прибирання прогулянкових двориків, до виконання якої він мав приступити у порядку черговості відповідно до положень ч. 5 ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України, чого ним зроблено не було. Після того, як ОСОБА_5 був попереджений про кримінальну відповідальність та незважаючи на законні, неодноразові вимоги представника адміністрації виправної установи, він, маючи реальну можливість виконати роботи з прибирання прогулянкових двориків, однак діючи відкрито, демонстративно, в категоричній формі відмовився виконати вказану законну вимогу, тим самим порушив п. 3 ч. 3 ст. 107, ч. 5 ст. 118 КВК України, здійснивши злісну непокору законним вимогам адміністрації виправної установи.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 17 грудня

2014 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, вирок суду щодо ОСОБА_5 від 21 серпня 2014 року - без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисників, які підтримали подані касаційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційних скарг засудженого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Доводи захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до незаконного засудження ОСОБА_5, є безпідставними.

Так, захисник наголошує на відсутності складу кримінального правопорушення в діянні засудженого, який вчинив непокору вимогам адміністрації виправної установи та вважає такі вимоги незаконними, оскільки мав бути залучений до виконання примусової праці, що заборонено законом.

Частиною 1 статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров'я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Адміністрація зобов'язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею. Праця засуджених регламентується Кодексом законів про працю України .

Разом з тим, як встановили суди, за матеріалами кримінального провадження, зокрема за змістом пред'явленого обвинувачення, засуджений ОСОБА_5 вчинив злісну непокору законним вимогам адміністрації установи у виді відмови виконати роботи з благоустрою прогулянкових двориків, у порядку черговості, не більше як на дві години, що не є примусом до праці.

Відповідно до ч. 5 ст. 118 КК України засуджені можуть залучатися без оплати праці лише до робіт з благоустрою колоній і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення колоній продовольством. До цих робіт засуджені залучаються, як правило, в порядку черговості, в неробочий час і не більш як на дві години на день.

Отже, з огляду на наведені положення закону, неодноразові вимоги адміністрації установи виконання покарань до засудженого ОСОБА_5 не можна вважати незаконними.

Апеляційний розгляд проведено із дотриманням положень статей 404 , 405 КПК України , ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та відповідає вимогам статей 370 , 419 КПК України .

Судом апеляційної інстанції ретельно перевірені доводи обвинуваченого та його захисника, аналогічні тим, що викладені ними у касаційних скаргах, що спростовані з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення, зокрема були спростовані медичною документацією й доводи щодо незадовільного стану здоров'я засудженого та матеріалами щодо температури повітря у відповідні дні і підтвердження забезпечення засудженого зимовим одягом.

З огляду на те, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційні скарги засудженого та його захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 399, 436 КПК України , суд

ухвалив:

Вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 21 серпня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 17 грудня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги ОСОБА_5 та його захисника - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3