Дата документу Справа № 316/39/14-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/917/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст.286 ч.2 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2015 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

законного представника

неповнолітнього

потерпілого ОСОБА_11 ,

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13

обвинуваченого ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_14 на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 27 лютого 2015 року, яким

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Водяне, К-Дніпровського району, Запорізької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним і засуджено за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком міського суду ОСОБА_14 визнано винним і засуджено за те, що він 11 серпня 2013 року приблизно о 22 годині 32 хвилини, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Mitsubishi - Pajero», реєстраційний номер НОМЕР_1 рухаючись вул. Енергодарське шосе в м. Енергодарі Запорізької області в напрямку с. Дніпровка з перевищенням допустимої швидкості руху на даній ділянці дороги в районі АЗС «Укрнафта» не переконався в безпечності свого маневру і, змінивши напрямок свого руху ліворуч, виїхав на зустрічну смугу руху де допустив зіткнення з автомобілем «Daewoo Nexia», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_15 , в салоні якого в якості пасажирів також знаходились ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та малолітній ОСОБА_16 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Daewoo Nexia» ОСОБА_15 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили його смерть, а пасажири його автомобіля ОСОБА_9 та малолітній ОСОБА_16 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Дії ОСОБА_14 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, заподіяло потерпілим тілесні ушкодження середньої ступені тяжкості.

Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на 3 роки. Запобіжний захід не обирався. Вирішено питання про речові докази і цивільні позови.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду щодо ОСОБА_14 в частині призначеного обвинуваченому покарання змінити, засудивши його до 5 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Захисники обвинуваченого ОСОБА_12 і ОСОБА_13 разом з обвинуваченим ОСОБА_14 , кожен в своїй скарзі просили вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити, звільнивши обвинуваченого від призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК.

Потерпіла ОСОБА_9 оскаржила вирок суду лише в частині рішення суду щодо відшкодування понесених нею процесуальних витрат і заявленого нею цивільного позову, який було задоволено лише в частині відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши обвинуваченого і його захисників, які підтримали свої апеляційній скарги і наполягали на задоволенні всіх апеляційних скарг захисту; прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги прокурора, вимагаючи збільшити розмір призначеного обвинуваченому судом покарання; потерпілу ОСОБА_9 , яка наполягала перегляді вироку в частині відшкодування понесених нею процесуальних витрат і заявленого нею цивільного позову; потерпілих і їх представників, які вимагали вирок суду в частині виду, розміру і способу відбування призначеного судом обвинуваченому покарання залишити без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора, захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і обвинуваченого ОСОБА_14 підлягають залишенню без задоволення, а апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Оскільки встановлені судом першої інстанції обставини справи скоєного обвинуваченим злочину, кваліфікація його дій і вид призначеного покарання ніким не оскаржено, судова колегія з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок міського суду в цих частинах не переглядала, обмежившись переглядом оскаржуваного вироку в межах доводів і вимог поданих апеляційних скарг.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Так, обвинувачений, вимагаючи звільнити його на підставі ст. 75 КК від призначеного покарання виходив з того, що останній щиро просив вибачення у всіх потерпілих по справі, принісши щирі співчуття потерпілим ОСОБА_17 у зв`язку із трагічною смертю їх сина. Обвинувачений повністю визнав себе винним в скоєному правопорушенні, розкаявся, змінив своє ставлення до способу життя і своєї поведінки. ОСОБА_14 запевнював суд про своє рішення стати на шлях законослухняного громадянина, ніколи не порушуючи закон.

ОСОБА_14 обіцяв все своє життя допомагати родичам загиблого та всім іншим особам, що постраждали внаслідок аварії. Відшкодовувати залишок невідшкодованої шкоди потерпілим, а чесною, сумлінною працею і добрими справами спокути свою провинну.

Захисники ОСОБА_12 і ОСОБА_13 зазначали, що призначене ОСОБА_14 покарання є невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, оскільки обвинувачений повністю визнав себе винним у скоєному правопорушенні. На досудовому слідстві і в суді, щиро розкаявся в скоєному, просив вибачення у потерпілих, виказав щире співчуття сім`ї загиблого; після ДТП знаходився на місці пригоди; дав правдиві, об`єктивні пояснення на досудовому слідстві і в суді; сприяв встановленню об`єктивної істини по справі; не ухилявся від проведення слідчих та судових дій; відшкодував потерпілій ОСОБА_9 15 000 гривень, представнику неповнолітнього потерпілого ОСОБА_16 , ОСОБА_11 - 25000 гривень, потерпілій ОСОБА_8 - 100 000 гривень; оплачував за лікування ОСОБА_9 в 2013 році.

Таким чином, приймав дієві заходи щодо відшкодування завданої шкоди; виключно позитивно характеризується; раніше не судимий; офіційно працює. Його дії не носили навмисного характеру. Потерпілі наполягали на призначенні покарання не пов`язаного з реальним його відбуванням.

Суд першої інстанції на переконання захисту всі наведені обставини до уваги не прийняв, в зв`язку з чим припустився помилки, невгледівши передбачених ст. 75 КК підстав для звільнення ОСОБА_14 від призначеного йому покарання з випробуванням.

При цьому, на переконання захисту у вироку не зазначено, в чому саме полягає необхідність покарання у вигляді позбавлення волі. Суд не розглядав можливості застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК.

Крім того, в суд не надано об`єктивних доказів щодо швидкості руху автомобіля «Міцубисі» під керуванням ОСОБА_14 та автомобіля «ДЕУ», яка може бути визначена лише експертним шляхом. Достовірно не встановлено дійсне місце зіткнення автомобілів.

Проте з такими запереченнями сторони захисту погодитись не можна, оскільки як убачається з вироку суду, при призначені обвинуваченому покарання міський суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_14 злочину та дані про його особу.

Так, обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання ОСОБА_14 та призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, суд виходив з того, що обвинувачений повністю визнав свою вину, характеризується позитивно, частково відшкодував завдану злочином шкоду, раніше не судимий. Таким чином, судом враховано конкретні обставини кримінального провадження, які пом`якшують покарання.

Заперечення захисту про те, що суд не врахував вибачення ОСОБА_14 у потерпілих, його щире співчуття сім`ї загиблого; після ДТП обвинувачений знаходився на місці пригоди; дав правдиві, об`єктивні пояснення на досудовому слідстві і в суді; сприяв встановленню об`єктивної істини по справі; не ухилявся від проведення слідчих та судових дій судова колегія розцінює, як складові елементи визнання обвинуваченим своєї вини, яке було враховано судом при призначенні покарання.

Заяву захисту про неприйняття до уваги судом щирого каяття ОСОБА_14 , про наявність якої свідчать його часткове відшкодування шкоди потерпілим і звернення до них з вибаченнями, судова колегія не приймає до уваги, оскільки суд першої інстанції належним чином обґрунтував свої висновки в цій частині. Адже в передостанньому судовому засіданні 19.02.2015 року ОСОБА_14 ще був не визначився зі своїм ставленням до позовних вимог потерпілих. Завдану ОСОБА_14 матеріальну і моральну шкоду відшкодовували за власний рахунок родичі обвинуваченого, а не останній. Навіть письмові зобов`язання і в подальшому відшкодовувати цю шкоду брала на себе матір обвинуваченого, а не останній.

Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, у тому числі на які захист посилається в апеляційних скаргах, суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" при призначенні покарання за ст. 286 КК суди повинні враховувати як наслідки, що настали, так і характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

На думку колегії суддів, суд, призначаючи засудженому ОСОБА_14 покарання, вимог статей 65-67 КК и наданих вказаною Постановою Пленуму ВСУ роз`яснень закону не порушив, оскільки призначив покарання, яке відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, всім обставинам кримінального провадження і є необхідним для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, як це передбачено ст. 65 КК.

Підстав вважати призначене ОСОБА_14 покарання явно несправедливим через його суворість, про що зазначає сам обвинувачений і його захисники в апеляційних скаргах, не вбачається, як і не вбачається підстав для його пом`якшення.

Так, суд, призначаючи покарання у виді позбавлення волі, обрав єдино передбачений санкцією статті вид покарання. Не застосувавши до ОСОБА_14 положення ст.75 КК, суд обґрунтовано взяв до уваги конкретні обставини вчиненого злочину. Суд до обставин, що обтяжують покарання, правильно відніс вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, в якому ОСОБА_14 знаходився під час керування транспортним засобом, що є грубим порушенням Правил дорожнього руху. Внаслідок вчинення злочину загинула одна людина та отримали середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження дві інші. Однією з постраждалих осіб є малолітня дитина. Повністю знищено транспортний засіб, з яким зіткнувся автомобіль обвинуваченого.

Крім того, під час апеляційного розгляду всі потерпілі заявили про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі. Вимагали, щоб в цій частині вирок суду залишився без змін.

При цьому неподачу апеляційних скарг на м`якість призначеного покарання вироком суду, потерпілі ОСОБА_7 і ОСОБА_8 мотивували лише тим, що родичі обвинуваченого запевнили їх в тому, що протягом трьох місяців їм додатково буде відшкодовано збитки в розмірі 50000 грн. Про аналогічні мотиви зазначила й законний представник потерпілого ОСОБА_11 . Проте взяті на себе зобов`язання ніхто не виконав, тим самим, обманувши потерпілих в цій частині. В зв`язку з чим, потерпілі обґрунтовано зневірились у щирості заяв обвинуваченого, як про своє розкаяння, так і зобов`язання в подальшому відшкодувати завдану ним шкоду.

Судова колегія критично ставиться до заперечень апеляційних скарг захисту про те, що суд не взяв до уваги часткове відшкодування потерпілим матеріальної і моральної шкоди. Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на розмірі покарання, визначеного міським судом, який (розмір) наближений до мінімального.

Таке судове рішення узгоджується й з такою пом`якшувальною обставиною, як тяжке окологічне захворювання, на яке захворів батько обвинуваченого.

ОСОБА_14 повністю визнав свою провину у вчиненому ним злочині за обставин наведених у вироку суду, про що обвинувачений заявив і під час апеляційного розгляду. Обставини справи ним не оспорено. Тому до заперечень захисників про те, що в суд не надано об`єктивних доказів щодо швидкості руху автомобіля «Міцубисі» під керуванням ОСОБА_14 та автомобіля «ДЕУ», яка може бути визначена лише експертним шляхом, та достовірно не встановлено дійсне місце зіткнення автомобілів, судова колегія ставиться критично.

Із наведених обґрунтувань судова колегія критично ставиться й до апеляційних вимог прокурора, який вимагав збільшити строк призначеного ОСОБА_14 покарання з 4 до 5 років позбавлення волі.

Вирішуючи питання про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_9 , судова колегія дійшла висновку, що її вимоги підлягають частковому задоволенню.

Так під час апеляційного розгляду ОСОБА_9 не змогла навести перелік і розмір витрат, які вона понесла під час свого лікування внаслідок свого травмування в ДТП за участі ОСОБА_14 . Апелянт не надала об`єктивних доказів понесених нею витрат. З додатків до уточненої позовної заяви ОСОБА_9 (т.2 а.с. 99-118) неможливо встановити належність понесених витрат саме на призначене лікування потерпілої. Під час апеляційного розгляду ОСОБА_9 особисто на пропозицію суду не змогла пояснити, які з долучених до позову незавірених фіскальних і товарних чеків підтверджують понесені нею витрати. ОСОБА_9 не надала доказів, що нібито придбані нею товари призначались лікарями на її лікування, а саме лікування здійснювалось виключно за її рахунок. Адже ОСОБА_9 не заперечувала, що частину коштів на її лікування сплатили родичі обвинуваченого. Таким чином, апеляційна скарга висновки міського суду в цій частині не спростовує.

Разом з тим, судова колегія погоджується із запереченням ОСОБА_9 про те, що суд безпідставно не задовольнив її вимогу про відшкодування понесених потерпілою витрат на захисника, який представляв її інтереси в суді першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 118, ч.2 ст.120, ст.124 КПК процесуальні витрати складаються, крім іншого, із витрат на правову допомогу представника потерпілого, оплату послуг якого несе відповідно потерпілий, яка (оплата) стягується з обвинуваченого, у разі ухвалення обвинувального вироку щодо нього.

Потерпіла ОСОБА_9 в суд апеляційної інстанції надала оригінали договору про надання в суді першої інстанції правової допомоги її представником і квитанцію про оплату йому такої допомоги в розмірі 5000 грн.

В зв`язку з тим, що ОСОБА_14 притягнуто до кримінальної відповідальності, з нього має бути стягнута вказана сума. Тому в цій частині вирок суду підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_14 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 27 лютого 2015 року щодо ОСОБА_14 в частині відшкодування процесуальних витрат на користь ОСОБА_9 змінити. Стягнути з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_9 5000 грн. на відшкодування понесених нею витрат на правову допомогу.

В решті вирок міського суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4