Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
розглянувши касаційну скаргу прокурора на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року в кримінальному провадженні № 0009408 щодо

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Нєфтєкумськ Ставропольського краю Російської Федерації, жителя м. Києва (АДРЕСА_1), зареєстрованого по АДРЕСА_2, раніше неодноразово судимого, востаннє - за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 22 червня 2010 року за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 309 із застосуванням ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, звільненого 24 січня 2014 року по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також у зв'язку з істотним порушенням апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_4 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Обґрунтовує свою вимогу тим, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, що призвело до неправильного застосування ст. 75 КК і, як наслідок, м'якості призначеного покарання. Апеляційний суд, залишаючи в силі вирок суду першої інстанції, не навів даних, які стали підставою для відхилення апеляції в частині м'якості призначеного засудженому покарання, належним чином не оцінив усіх доводів, викладених в апеляції, а також не мотивував належним чином свого рішення.

Вироком суду першої інстанції, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 23 жовтня 2014 року приблизно о 20.40 год., біля банкомату ПАТ КБ «Приват Банк», що по просп. Оболонському, 16 в м. Києві, упевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно та повторно викрав 600 грн, які знаходились в указаному банкоматі на алюмінієвій пластині з клейкою стрічкою, яку ОСОБА_4 попередньо розмістив на купюро-приймачі банкомату, чим спричинив ОСОБА_5 матеріальної шкоди на вказану суму.

Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши надані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, в касаційній скарзі не оспорюється.

Зі змісту скарги випливає, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законодавством вимог, що стосуються засудженого і пов'язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов'язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб'єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом'якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК ), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб'єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який в своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та м'якість призначеного ОСОБА_4 покарання у зв'язку з безпідставним звільненням засудженого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням, то вони є не аргументованими.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, особу винного, зокрема, те, що той на спеціальних обліках не перебуває, за місцем проживання характеризується формально позитивно, одружений, має на утриманні вагітну дружину, не працює. Також суд урахував його відношення до скоєного (визнання винуватості), наявність обставин, що пом'якшують покарання (щире каяття), та обставин, що його обтяжують (рецидив злочину).

ОСОБА_4 упродовж судового провадження давав визнавальні показання щодо обставин вчинення правопорушення і не оспорював фактичних обставин їх учинення, що дало суду підстави розглядати провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. Цим засуджений сприяв здійсненню правосуддя, а отже, і розкриттю правопорушення.

Із урахуванням наведеного суд призначив ОСОБА_4 покарання не пов'язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на максимальний строк, який є достатнім для того, щоб він довів своє виправлення.

Це рішення у вироку мотивоване, не викликає сумнівів у його відповідності вчиненому, не сприймається явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Те, що засуджений на час судового розгляду кримінального провадження не працював, не може враховуватися судом при призначенні йому покарання, оскільки це є правом особи, а не її обов'язком.

Аналогічні за змістом доводи прокурора були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, які суд належно розглянув і в задоволенні яких відмовив. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на викладене обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих аргументів щодо неправильного застосування судом норм кримінального закону, які визначають мету, загальні засади призначення покарання та порядок його відбування.

Отже, з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає. А тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч.2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 02 квітня 2015 року щодо ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6ОСОБА_7ОСОБА_8