Ухвала іменем україни 08 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_7,
суддів: ОСОБА_8, ОСОБА_9,
при секретарі ОСОБА_10,з участю прокурора ОСОБА_11,
захисника ОСОБА_1,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_1 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 червня 2014 року

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вироком суду прийнято рішення про стягнення з засудженого ОСОБА_2 на користь потерпілого ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2 200 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн, а також на користь департаменту фінансів Тернопільської обласної державної адміністрації в рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого у розмірі 2 430 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 03 вересня 2014 року вирок суду щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_2, 09 листопада 2013 року, приблизно о 17 год, знаходячись на території свого господарства у с. Старий Тараж Кременецького району Тернопільської області, з вікна будинку помітив, що його сусід - потерпілий ОСОБА_3, з яким у обвинуваченого були неприязні відносини, знаходиться біля горіха, який росте з боку його земельної ділянки. В цей час, у ОСОБА_2, який зрозумів, що ОСОБА_3 має намір зрізати горіх, виник умисел на вбивство потерпілого. В подальшому, ОСОБА_2 вийшов на вулицю, взявши у свою праву руку сокиру, наніс один удар гострою частиною сокири у волосисту ділянку голови потерпілого, усвідомлюючи, що внаслідок даних дій заподіє смерть потерпілому. Після цього, ОСОБА_2, помітивши, що ОСОБА_3 упав, вважаючи, що він виконав усі дії для доведення злочину до кінця, тобто убив потерпілого, повернувся до свого господарства.

Злочинні дії не було доведено до кінця з причин, які не залежали від волі обвинуваченого, - завдяки вчасно наданій потерпілому допомозі медичними працівниками, викликаними друзями потерпілого.

У касаційних скаргах:

- захисника ОСОБА_1 викладено вимогу про зміну судових рішень щодо ОСОБА_2 із перекваліфікацією його дій з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ст. 123 КК України та призначенням покарання у мінімальних межах санкції ст. 123 КК України. Також, вказує про застосування положень акту амністії до засудженого ОСОБА_2 На обґрунтування своїх вимог зазначає, що під час досудового розслідування було порушено право засудженого на захист. Стверджує, що помилкова кваліфікація дій ОСОБА_2 є наслідком не дослідження у повному об'ємі механізму отримання потерпілім тілесного ушкодження, його руху та положення сокири у руці засудженого. При цьому, зазначає, що удар ОСОБА_2 хотів нанести не клинком, а плазом сокири по спині. Крім того, поза увагою суду залишено те, що засуджений діяв у стані сильного душевного хвилювання. До того ж, судом було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про виклик у судове засідання судово-медичного експерта. Стверджує про суворість призначеного ОСОБА_2 покарання. За змістом касаційної скарги також не погоджується з розміром цивільного позову, оскільки ОСОБА_2, як особа похилого віку, не зможе його сплатити. Наголошує, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи захисту та залишив без задоволення апеляційну скаргу;

- засудженим ОСОБА_2 за аналогічними доводами, наведеними захисником, викладено вимогу про зміну судових рішень із перекваліфікацією його дій з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ст. 123 КК України та призначенням покарання у мінімальних межах санкції ст. 123 КК України. Також, наголошує про застосування до нього положень акту амністії.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який не підтримав касаційні скарги, пояснення захисника на підтримання касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України до компетенції касаційного суду не належить перевірка обставин, зазначених у ст.ст. 410, 411 КПК України, щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які по суті оскаржуються засудженим та його захисником.

Разом із тим, при перевірці судових рішень обставин, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не встановлено.

Як убачається з оскаржуваного вироку, він постановлений із дотриманням вимог ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, є законним і обґрунтованим. Крім іншого, в ньому належним чином наведено формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_2 і визнаного судом доведеним, висновки суду про винуватість засудженого у вчинені кримінального правопорушення обґрунтовано на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Доводи засудженого та його захисника про помилкову кваліфікацію дій ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Перевіряючи аналогічні доводи в ході судового розгляду, суд першої інстанції зробив детальний аналіз зібраних у кримінальному провадженні доказів в їх сукупності, на підставі чого обґрунтовано спростував відповідні показання обвинуваченого та дійшов правильних висновків про те, що ОСОБА_2 вчинив закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

В обґрунтування своїх висновків суд послався на показання потерпілого ОСОБА_3, який вказав, що в нього із обвинуваченим склались неприязні відносини, що виникли на побутовому ґрунті. Так, 09 листопада 2013 року він разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вирішив порізати дерева на території свого домоволодіння. Взявши бензопилу, почав підрізати гілки горіха, який росте з боку земельної ділянки обвинуваченого, нагнувшись біля горіха, відчув удар у волосисту частину голови; показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які пояснили, що 09 листопада 2013 року на прохання потерпілого ОСОБА_3 пішли різати сливи, а коли потерпілий з бензопилою в руках знаходився біля дерева поблизу межі земельної ділянки з обвинуваченим, останній вибіг зі свого будинку з сокирою в руках і, підійшовши до потерпілого, наніс йому удар сокирою в голову.

Крім цього, судом зазначено, що винуватість ОСОБА_2 підтверджується іншими доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події від 09 листопада 2013 року; протоколу проведення слідчого експерименту від 10 листопада 2013 року, згідно якого обвинувачений детально відтворив обставини вчиненого кримінального правопорушення й за допомогою статиста показав механізм нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому; висновків судово-медичних експертиз № 206 від 19 грудня 2013 року, №№ 207, 788, 789, 1744; висновку судово-дактилоскопічної експертизи від 11 листопада 2013 року; висновку судово-психіатричної експертизи.

Про спрямованість умислу ОСОБА_2 на вбивство ОСОБА_3 свідчило здійснення удару лезом сокири в голову потерпілого (рубачою кромкою), тобто в область розташування життєво важливого органу.

Твердження засудженого та його захисника щодо залишення поза увагою суду тієї обставини, що ОСОБА_2 діяв у стані сильного душевного хвилювання, у зв'язку з чим його дії слід перекваліфікувати на ст. 123 КК України, є безпідставними.

Як убачається з висновку судово-психіатричної експертизи, обвинувачений у період інкримінованого йому кримінального правопорушення психічними розладами або тимчасовими розладами психічної діяльності не страждав, а тому міг давати звіт своїм діям та керувати ними. При цьому, післяафективної фізичної та психічної астенії у ОСОБА_2 не спостерігалося.

Таким чином, суд касаційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_2 у вчиненні закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині та правильною кваліфікацію його дій ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Твердження засудженого та його захисника про суворість призначеного покарання колегія суддів вважає необгрунтованими.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Покарання згідно з ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Судом, при обранні виду та розміру покарання, були враховані наявні у матеріалах кримінального провадження дані про особу засудженого, його вік, й те, що він до кримінальної відповідальності притягується вперше, на диспансерному, наркологічному і психіатричному обліках не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, вчинив умисний особливо тяжкий злочин, відсутність обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_2 покарання відповідає наведеним вимогам кримінального закону, а призначене йому покарання (в мінімальних межах санкції статті) суд касаційної інстанції вважає таким, що за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових кримінальних правопорушень.

Доводи засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_1 щодо безпідставного задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_3 є необґрунтованими.

Як убачається, потерпілим внаслідок злочинних дій засудженого було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. При цьому, після вчинення кримінального правопорушення потерпілий знаходився у медичній установі на стаціонарному лікуванні.

За таких обставин, потерпілим було заподіяно моральної шкоди, що полягла у перенесених душевних і фізичних стражданнях, переживаннях за своє здоров'я, неможливості вести нормальний спосіб життя, з чим також погоджується й суд касаційної інстанції.

Посилання засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_1 про порушення права засудженого на захист під час досудового розслідування не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження до пред'явлення ОСОБА_2 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, останній 10 листопада 2013 року заявив клопотання про призначення йому захисника ОСОБА_6, що було задоволено, й того ж дня призначено для здійснення захисту.

До того ж, наголошення у касаційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відмову у задоволенні клопотання про виклик у судове засідання судово-медичного експерта є необґрунтованими, оскільки за матеріалами кримінального провадження судом першої інстанції було розглянуто всі клопотання з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами, в тому числі, обвинуваченого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_1, на вирок суду першої інстанції, ретельно перевірила викладені в них доводи.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Що стосується клопотання засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_1 про застосування положень Закону України «Про амністію у 2014 році», то в даному випадку воно не може бути задоволено касаційним судом, оскільки це питання повинно вирішуватись у порядку, передбаченому ст. 9 цього Закону, на стадії виконання вироку.

Доводи касаційних скарг і матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень.

Керуючись ст.ст. 433-436, 438 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 18 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 03 вересня 2014 року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та його захисника ОСОБА_1 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9