ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2014 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю прокурора Полтавської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці кримінальне провадження №0000012 відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука Полтавської області, громадянина України, освіта вища, одружений, працює охоронником КФ ВАТ Експансія, зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимий,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст.190, ч.1 ст. 358, ч.3 ст.358 КК України ,

в с т а н о в и в :

Восени 2010 року, діючи в інтересах невстановлених осіб, ОСОБА_6 виконав від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дві заяви від 21.09.2010 року щодо проведення Кременчуцьким районним судом Полтавської області судових засідань за позовом останніх до військової частини НОМЕР_1 без їх участі, у відповідності до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, та дві заяви від 19.10.2010 року про видачу останнім копій судових рішень по справі і виконавчих листів, у відповідності до ч. 2 ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, які невстановленою особою було надано до суду. Згідно висновків судових почеркознавчих експертиз № 714 від 22.11.2013 року та №716 від 25.11.2013 року рукописний текст заяви від імені ОСОБА_7 до Кременчуцького райсуду Полтавської області від 21.09.2010 року та в заяві від 19.10.2010 року виконані гр-ном ОСОБА_6 . Рукописний текст заяви від імені ОСОБА_8 до Кременчуцького райсуду Полтавської області від 21.09.2010 року та в заяві від 19.10.2010 року виконані гр-ном ОСОБА_6 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч.1 ст.358 КК України визнав повністю, підтвердивши факт написання ним тексту заяв від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 21.09.2010 року до Кременчуцького райсуду Полтавської області щодо проведення судових засідань за позовом останніх до військової частини НОМЕР_1 без їх участі та двох заяв від 19.10.2010 року про видачу останнім копій судових рішень по справі і виконавчих листів.

Крім повного визнання вина ОСОБА_6 доведена наданими стороною обвинувачення доказами, а саме показаннями свідка ОСОБА_9 , де вона, як працівник Кременчуцького райсуду пояснила порядок прийняття заяв від громадян, який діяв на момент 2010 року; письмовими доказами матеріалами кримінального провадження №0000012 - висновками судових почеркознавчих експертиз № 714 від 22.11.2013 року та №716 від 25.11.2013 року; оглянутими речовими доказами - матеріалами адміністративних справ №2а-295/10 Кременчуцького райсуду Полтавської області за позовом ОСОБА_6 до Міністерства оборони України про стягнення на користь ОСОБА_6 грошового утримання, №2а-296/2010 Кременчуцького райсуду Полтавської області за позовом ОСОБА_7 до Міністерства оборони України про стягнення на користь ОСОБА_7 грошового утримання, №2а-297/2010 Кременчуцького райсуду Полтавської області за позовом ОСОБА_8 до Міністерства оборони України про стягнення на користь ОСОБА_8 грошового утримання.

Наведені докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми для визнання обвинуваченого винним у вчиненні вміненого йому кримінального правопорушення.

Суд вважає вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.358 КК України, а саме в підробленні іншого документа, який видається іншою особою та надає права і звільняє від обов`язків, з метою використання його іншою особою, доведеною.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що, діючи з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, у вересні 2010 року він подав до Кременчуцького районного суду Полтавської області адміністративний позов до Міністерства оборони України про стягнення грошової компенсації за не отримане продовольче забезпечення на суму 148 448,70 грн., достовірно знаючи, що виплата такої компенсації йому не передбачено законом, надавши в якості доказів завідомо недостовірний документ розрахунок заборгованості з компенсації за продовольче забезпечення по загальновійськовій нормі з 11.03.2000 року по 30.06.2010 року, підписаний від імені начальника продовольчої служби військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_10 та засвідчений відтиском гербової печатки військової частини НОМЕР_1 , який згідно висновків експертиз №№ 399, 400 від 30.07.2013 року є підробленим.

На підставі вищевказаних підроблених документів постановою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 07.10.2010 року у справі № 2а-295/2010 позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено та зобов`язано Міністерство оборони України виплатити останньому заборгованість із грошової компенсації за продовольче забезпечення у сумі 148 448, 70 грн.

Подавши до суду підроблені документи, ОСОБА_6 , з метою заволодіння державними коштами, ввів в оману органи судової влади та Міністерство оборони України, у зв`язку з чим винесено вищевказану постанову суду та видано виконавчий лист від 19.11.2010 року у справі № 2а-295/2010, однак не довів свій умисел до кінця з причин, які не залежали від його волі, чим вчинив закінчений замах на заволодіння чужим майном у великих розмірах, тобто злочин, передбачений ч.2 ст.15, ч.3 ст.190 КК України та вчинив використання завідомо підробленого документа, тобто злочин, передбачений ч.3 ст. 358 КК України в редакції від 20.08.2010 року.

В судовому засіданні ОСОБА_6 вину за вище вказаними статтями обвинувачення не визнав. Суду показав, що він дійсно проходив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 .в період 1994 року по 2004 рік в якості командира по тилу. Як військовий командир відповідно до діючого законодавства він повинен був отримувати продовольчий пайок або грошову компенсацію замість нього. Оскільки він ОСОБА_6 , не отримував продовольчий пайок, то Міністерство оборони України повинно йому було компенсувати його грошима. В 2010 році від юриста військової частини ОСОБА_7 він ОСОБА_6 , довідався про судову практику в різних областях України, в тому разі в судах Полтавської області, про стягнення грошової компенсації за не отриманий продовольчий пайок. ОСОБА_7 запропонував йому ОСОБА_6 , підготувати необхідні для звернення до суду документи ксерокопії паспорту, ідентифікаційного коду, а сам ОСОБА_7 підготував позов до Кременчуцького райсуду Полтавської області та довідки про розмір грошової компенсації. Про те, що довідка розрахунок є підробленою, він не знав, оскільки на ній містилися підписи посадової особи військової частини та печатка. Після цього, він ОСОБА_6 , підписавши позов, подав його до Кременчуцького райсуду Полтавської області за місцем свого проживання. Разом з ним до Кременчуцького райсуду подали позови ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_8 позови про стягнення грошової компенсації, які в кінці 2010 році судом були задоволені. Після цього ОСОБА_7 пояснив йому, що мало вірогідно буде фінансування на цю грошову компенсацію, але попросив надати йому постанову суду та виконавчий лист. Він ОСОБА_6 , в кінці 2010 року надав ОСОБА_7 ксерокопії постанови суду за його позовом та ксерокопію виконавчого листа, виписаного Кременчуцьким райсудом. Виконавчий лист до виконання він не подавав до міністерства оборони, як опинилася його заява на виконання виконавчого листа про стягнення суми грошової компенсації згідно постанови Кременчуцького райсуду Полтавської області, йому невідомо. Підпис на даній заяві виконаний не ним. Наміру отримати ці кошти шахрайським шляхом в нього не було, оскільки він знав, що грошова компенсація передбачена законом України, але тимчасово призупинена.

У зв*язку з невизнанням ОСОБА_6 вини за вище вказаним обвинуваченням за ч.2 ст. 15, ч.3 ст.190, ч.3 ст.358 КК України в редакції від 20.08.2010 року в судовому засіданні досліджувалися докази, надані прокурором, як стороною обвинувачення, так і докази надані стороною захисту.

Допитаний свідок ОСОБА_11 показав, що довідки про заборгованість по продовольчому забезпеченню він не видавав, ОСОБА_6 до нього за отриманням такої довідки не звертався. Про позов ОСОБА_6 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення, який знаходиться на розгляді в Кременчуцькому райсуді Полтавської області, він ОСОБА_11 , довідався в кінці 2012 року. Листа про слухання справи у відсутності представника військової частини до суду він не підписував.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що у відсутності командира військової частини НОМЕР_1 , він міг підписувати документи, але оглянуту ним довідку-розрахунок компенсації за продовольче забезпечення він не складав, не підписував і не видавав ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що любий військовослужбовець має право на отримання довідки про проходження військової служби. На ОСОБА_7 він видавав довідку про проходження військової служби, оскільки на довідці його підпис. На ОСОБА_6 довідку він не підписував, її підписував начальник штабу в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_14 суду показала, що в ході службового розслідування в 2012 році вона переглядала журнали реєстрації вхідної та вихідної документації, де не знайшла надходження в 2010 році позовів ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Як і де зберігалася в 2010 року печатка військової частини, їй невідомо, оскільки вона працює в в/ч НОМЕР_1 з 01.02.2012 року.

В судове засідання крім вище вказаних свідків запрошувалися свідки обвинувачення - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , участь яких в судовому засіданні була визнана обов*язковою. Судом неодноразово запрошувалися дані свідки як повістками, повістками-повідомленнями через в/ч НОМЕР_1 так і постановами про привід свідків, але в жодне з призначених судових засідань дані свідки не прибули і не були доставлені приводом.

Дослідивши надані стороною обвинувачення докази, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні злочинів за ч.2 ст.15, ч.3 ст.190, ч.3 ст.358 КК України в судовому засіданні не доведена. При наявності показань обвинуваченого ОСОБА_6 , який вину свою не визнав, і його посилання на підготовку ОСОБА_7 позову до суду з долученою ОСОБА_7 довідкою-розрахунком про грошову компенсацію на ОСОБА_6 потребувало повного та всебічного дослідження.

Суд не мав можливості перевірити алібі та показання ОСОБА_6 , з*ясувати питання про те, хто, де яким способом готував позов та долучав довідку-розрахунок до позову ОСОБА_6 , не допитавши свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Не зміг суд без допиту вище вказаних свідків з*ясувати та перевірити показання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо направлення надрукованої заяви ОСОБА_6 не з його підписом про виконання постанови суду Кременчуцького райсуду Полтавської області за його позовом до військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за продовольче забезпечення, до Міністерства оборони, використання ОСОБА_7 ксерокопій постанови суду та виконавчого листа за позовом ОСОБА_6 з метою отримання грошової компенсації.

В судовому засіданні ніхто з допитаних свідків прямо не вказував на отримання ОСОБА_6 довідки-розрахунку саме з метою заволодіння чужим майном шляхом шахрайських дій, надання необхідних для звернення до суду документів, не доведено і факт використання ним завідомо підробленого документу.

Статтею 11 КК України визначено поняття злочину при наявності всих його складових: об*єкту, об*єктивної сторони, суб*єктивної сторони та суб*єкта. Як пояснив в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 про те, що довідка-розрахунок компенсації за продовольче забезпечення є підробленою, він не знав, оскільки, з його показань, належним чином оформлену, підписану з печаткою довідку до позову долучив фахівець юрист в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_7 . Перевірити даний факт безпосередньо в судовому засіданні суд не мав можливості. В ході досудового розслідування не було перевірено, чи звертався ОСОБА_6 безпосередньо сам за виконанням винесеної постанови Кременчуцького райсуду Полтавської області, що повинно підтверджувати його умисел на закінчений замах на заволодіння чужим майном шляхом обману або зловживання довірою.

Надані захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_15 докази: відповідь на запит про звернення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до Департаменту фінансів міністерства оборони України про виконання постанов суду, відкриті стороною захисту, та долучені ксерокопії заяв ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про добровільність виконання постанови Кременчуцького райсуду Полтавської області, не свідчать про те що саме ОСОБА_6 подавав дану заяву про виконання рішення суду, а навпаки після огляду даної заяви обвинуваченим, він пояснив, що підпис на даній заяві поставлений не ним. Даний факт органом досудового розслідування не був перевірений і доведений.

Крім того, в зміненому прокурором новому обвинувальному акті відносно ОСОБА_6 не вказано, яким способом вчинив ОСОБА_6 закінчений замах на заволодіння чужим майном у великих розмірах, оскільки диспозицією ст.190 КК України передбачені різні способи заволодіння чужим майном - шляхом обману чи зловживання довірою.

При відсутності однієї зі складових злочину, вина особи вважається недоведеною, і така особа повинна бути виправдана. Крім того, згідно ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

На підставі вище викладеного суд вважає, що вина ОСОБА_6 у вчиненні злочинів за ч.2 ст.15, ч.3 ст.190, ч.3 ст.358 КК України в судовому засіданні не доведена, і тому за цими обвинуваченнями він повинен бути виправданим.

Вирішуючи питання про призначення покарання за ч.1 ст.358 КК України, суд застосовує покарання за законом, який пом*якшує його. На момент вчинення ОСОБА_6 злочину за ч.1 ст.358 КК України діяла редакція від 11.06.2009 року, яка передбачала покарання за даний злочин у вигляді штрафу до 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, або арешт до 6 місяців, або обмеження волі на строк до трьох років. 07.04.2011 року покарання за даний злочин були змінені на застосування штрафу до ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, арешт на строк до 6 місяців та обмеження волі до двох років.

Враховуючи, що найбільш суворе покарання за ч.1 ст.358 КК України в редакції від 07.04. 2011 року м*якше, ніж найбільш суворе покарання санкції ч.1 ст.358 КК України в редакції від 11.06.2009 року, суд визначає покарання ОСОБА_6 на підставі редакції ч.1 ст.358 КК України від 07.04. 2011 року.

При визначенні покарання ОСОБА_6 суд враховує дані про особу обвинуваченого, який працює, позитивно характеризується за місцем проживання, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, обставини, що пом*якшують та обтяжують йому покарання.

Обставинами, які пом*якшують покарання обвинуваченому суд вважає повне визнання вини, сімейне становище перебування на утриманні ОСОБА_6 неповнолітньої доньки.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, суд не вбачає.

З врахуванням особи обвинуваченого, фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що перевиховання та виправлення останнього можливо без ізоляції його від суспільства, застосувавши до нього покарання у вигляді штрафу, в межах розміру, передбаченого санкцією ч.1 ст.358 в редакції від 07.04.2011 року.

Ч.1 ст.74 КК України передбачено звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закону України про амністію.

Згідно п. в ст..1 Закону України Про амністію у 2014 році від 08.04.2014 року (зі змінами від 06.05.2014 року) підлягають звільненню від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов*язаних з позбавленням волі, засуджені за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до ст.12 КК України, особи, які мають на день набрання чинності цим Законом неповнолітніх дітей до 18 років, відповідно до яких не позбавлені батьківських прав.

Кримінальне правопорушення, яке вчинив ОСОБА_6 за ч.1 ст.358 КК України є злочином невеликої тяжкості відповідно до ст.12 КК України.

На момент набрання чинності Законом України Про амністію у 2014 році від 08.04.2014 року ОСОБА_6 мав неповнолітню доньку ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якої не позбавлений батьківських прав. Крім того ОСОБА_6 дав свою згоду на застосування до нього амністії.

Тому, суд вважає за необхідне звільнити ОСОБА_6 від призначеного судом покарання на підставі п. в ст.1 Закону України Про амністію у 2014 році від 08.04.2014 року.

Речові докази адміністративні справи №2а-295/10 Кременчуцького райсуду Полтавської області за позовом ОСОБА_6 до Міністерства оборони України про стягнення на користь ОСОБА_6 грошового утримання, №2а-296/2010 Кременчуцького райсуду Полтавської області за позовом ОСОБА_7 до Міністерства оборони України про стягнення на користь ОСОБА_7 грошового утримання, №2а-297/2010 Кременчуцького райсуду Полтавської області за позовом ОСОБА_8 до Міністерства оборони України про стягнення на користь ОСОБА_8 грошового утримання необхідно після набрання даного вироку чинності передати на зберігання Кременчуцькому райсуду Полтавської області.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, п. в ст.1 Закону України Про амністію у 2014 році від 08.04.2014 року , суд, -

УХВАЛИВ :
ОСОБА_6 визнати винним за ч.1 ст.358 КК України, призначивши покарання у вигляді 850 (вісімсот пятдесят) грн. в прибуток держави.

За ч.2 ст.15- ч.3 ст.190, ч.3 ст.358 КК України ОСОБА_6 виправдати.

На підставі ч.1 ст.74 КК України, п. в ст.1 Закону України Про амністію у 2014 році від 08.04.2014 року звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання за ч.1 ст.358 КК України .

Речові докази адміністративні справи №2а-295/10 Кременчуцького райсуду Полтавської області за позовом ОСОБА_6 до Міністерства оборони України про стягнення на користь ОСОБА_6 грошового утримання, №2а-296/2010 Кременчуцького райсуду Полтавської області за позовом ОСОБА_7 до Міністерства оборони України про стягнення на користь ОСОБА_7 грошового утримання, №2а-297/2010 Кременчуцького райсуду Полтавської області за позовом ОСОБА_8 до Міністерства оборони України про стягнення на користь ОСОБА_8 грошового утримання після набрання даного вироку чинності передати на зберігання Кременчуцькому райсуду Полтавської області.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію даного вироку.

СУДДЯ: