У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_9,
суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11,
за участю прокурора ОСОБА_12,
захисника ОСОБА_5,
засудженого ОСОБА_6,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 03 лютого 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2013 року.

Цим вироком

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2013 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Як визнав установленим суд, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 року за місцем свого проживання у квартирі АДРЕСА_1 вживав спиртні напої, у зв'язку з чим у нього з його дружиною ОСОБА_7 виник конфлікт, під час якого у ОСОБА_6 виник умисел на вбивство ОСОБА_7

Дочекавшись поки остання засне, ОСОБА_6 взяв ніж і почав завдавати потерпілій ножових поранень в область передньої поверхні шиї. Прокинувшись, ОСОБА_7 стала кликати на допомогу, чинити опір, ухопилася за ніж. У результаті злочинних дій ОСОБА_6 потерпілій було заподіяно тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Смерть ОСОБА_7 не настала в результаті її активного опору та своєчасно наданої кваліфікованої медичної допомоги.

У касаційній скарзі з доповненнями засуджений порушує питання про зміну судових рішень з підстав неправильного застосування кримінального закону. Скаржник зазначає, що суд неправильно кваліфікував його дії як замах на вбивство, не дав належної оцінки його діям, оскільки він, усвідомлюючи можливість доведення злочину до кінця, відмовився від доведення цього злочину до кінця, на місці події добровільно віддав ніж дочці потерпілої та вчиняв певні дії щодо надання медичної допомоги потерпілій, а отже, його дії з урахуванням положень ч. 2 ст. 17 КК підпадають під ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та засудженого на підтримання скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, розглянувши матеріали кримінальної справи та обговоривши наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого підлягає задоволенню на таких підставах.

Суб'єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 15, ст. 115 КК, характеризується виною у формі прямого умислу. При цьому питання про умисел слід вирішувати, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема враховувати спосіб вчинення злочину, причини припинення злочинних дій (у разі недоведення їх до кінця), попередню поведінку винного та потерпілого, їх взаємовідносини.

Від замаху на вбивство людини необхідно відрізняти добровільну відмову від вчинення вбивства, яка полягає в остаточному, з власної волі припиненні суб'єктом діяння, спрямованого на заподіяння смерті іншій людині, при усвідомленні можливості завершення цього злочину. При цьому така відмова повинна бути не результатом нездоланних у конкретній ситуації перешкод, а наслідком вільного волевиявлення суб'єкта, на формування якого можуть вплинути інші особи (наприклад, умовляння близьких чи жертви припинити подальші злочинні дії).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 у суді стверджував, що він дійсно завдавав ударів ОСОБА_7 ножем в область шиї, однак коли на її крики до кімнати прибігла донька потерпілої - ОСОБА_8, він добровільно віддав їй ніж і припинив злочинні дії, хоча можливість завершити злочин у нього була (т. 2, а.с. 59 зворот, 64 зворот).

Потерпіла ОСОБА_7 у судовому засіданні підтвердила, що прокинулася від того, що ОСОБА_6 завдавав їй ударів ножем, вона почала чинити опір, кричати. На шум прийшла її донька, яка взяла у ОСОБА_6 із його рук ніж, який він віддав добровільно, і віднесла ніж в іншу кімнату. ОСОБА_6 опору дочці не чинив і віддав ніж (т. 2, а.с. 60 зворот, 62 зворот).

Свідок ОСОБА_8 у суді пояснила, що вона прокинулася від криків своєї матері, прибігла до неї в кімнату і побачила, що ОСОБА_6 різав ножем шию потерпілої. Свідок указала, що як тільки вона доторкнулася до руки підсудного, в якій він тримав ніж, останній через кілька секунд віддав їй ніж. При цьому ОСОБА_8 стверджувала, що вона не змогла би відтягнути ОСОБА_6 від потерпілої, оскільки він фізично сильніший за свідка. Незважаючи на це ОСОБА_6 сам віддав ніж (т. 2, а.с. 61, зворот).

Як свідчать наведені показання цих учасників події, ОСОБА_6 з власної волі припинив вчиняти дії, спрямовані на заподіяння смерті ОСОБА_7 Припинення цього злочинного посягання під впливом умовлянь з боку потерпілої та її дочки слід визнати добровільною відмовою.

Суди першої та апеляційної інстанцій не дали належної оцінки наведеним вище обставинам та доказам, які у своїй сукупності давали підстави для висновку про наявність добровільної відмови ОСОБА_6 від вчинення вбивства ОСОБА_7, що виключало його відповідальність за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 17 КК особа, яка добровільно відмовилася від доведення злочину до кінця, підлягає кримінальній відповідальності в тому разі, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину.

Згідно з даними висновку додаткової судово-медичної експертизи від 05 квітня 2013 року у потерпілої ОСОБА_7 було виявлено численні різані рани передньої поверхні шиї; різані рани на поверхнях долонь - 3, 4, 5 пальців на правій кисті та на лівій кисті. Травма чотирьох пальців правої кисті за ступенем тяжкості відноситься до ушкоджень середньої тяжкості за ознакою стійкої втрати загальної працездатності менше однієї третини (20 %). Інші ушкодження на шиї та лівій кісті за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров'я (т. 2 а.с. 213-216).

Таким чином, у результаті перевірки матеріалів справи було встановлено, що діями ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_7 було заподіяно тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а отже, його протиправні дії підпадають під ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК.

З урахуванням наведеного вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 слід змінити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року, перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 122 КК і призначити йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Оскільки ОСОБА_6 був затриманий у порядку ст. 115 КПК 1960 року 30 січня 2012 року (т. 1, а.с. 96) і з цього часу утримувався під вартою, то його слід негайно звільнити з-під варти в залі суду у зв'язку з відбуттям покарання.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2013 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 122 КК, за якою призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Звільнити ОСОБА_6 з-під варти в залі суду негайно у зв'язку з відбуттям покарання.

У решті судові рішення залишити без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_10 ОСОБА_9 ОСОБА_11