Справа № 572/5733/14-к
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 квітня 2015 року м. Сарни
Сарненський районний суд Рівненської області одноособово суддя
при секретарі ОСОБА_2
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
В С Т А Н О В И В :
Згідно обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачуються таємному викраденні чужого майна, вчиненого повторно, за наступних обставин.
ОСОБА_3 обвинувачуються в тому, що будучи раніше судимим за вчинення корисливих кримінальних правопорушень, повторно, 16 вересня 2014 року приблизно о 13 год., діючи умисно, з корисливих мотивів, маючи умисел заволодіти чужим майном, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в приміщенні закинутого напівзруйнованого будинку, що по АДРЕСА_2 , викрав належний ОСОБА_5 мобільний телефон марки «Нокіа 105», ІМЕІ: НОМЕР_1 , вартістю 252 грн., з сім карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 20 грн. та тканим телефонним чохлом марки «Адідас», вартістю 14 грн. чим спричинив матеріальної шкоди останньому на загальну суму 286 гривень. Викраденим розпорядився на власний розсуд.
Належними та допустимими доказами винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 , які підтверджують його причетність до вчиненого кримінального правопорушення, прокурор зазначив показання свідків, протокол огляду з ілюстративною таблицею до нього (а.к.п.22-23), протокол пред`явлення речей для впізнання з ілюстративною таблицею до нього (а.к.п. 31-33), висновок експертного дослідження (а.к.п. 43-53), протокол слідчого експерименту з ілюстративною таблицею до нього (а.к.п. 70-73), копії вироків (а.к.п.80-84).
Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст.91 КПК України до обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні належать, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Згідно положень ч. 1 ст.94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при судовому розгляді кримінального провадження не знайшла свого підтвердження, виходячи з наступного.
Потерпілий ОСОБА_5 дав показання, що за обставин, викладених у обвинуваченні, в один з днів вересня 2014 року повертався лікарню, коли приїхав на автовокзал м. Сарни Рівненської області, вже було пізно, і не було чим добратися до лікарні, тоді ОСОБА_5 пішов до будинку, в якому, як він знав зі слів знайомих, проживає ОСОБА_3 . Коли ОСОБА_5 прийшов, в будинку не було світла, ОСОБА_3 спитав, хто він такий, ОСОБА_5 сказав що хоче до ранку десь заночувати, ОСОБА_3 погодився. Коли ОСОБА_5 лягав спати, то взяв з кармана телефон, подивися яка година і положив його знову в карман. Коли вранці прокинувся, то телефону вже в кармані не було. ОСОБА_5 спитав в ОСОБА_3 , де телефон, на що ОСОБА_3 відповів, що не знає. ОСОБА_5 звернувся в органи внутрішніх справ і пізніше слідчий міліції віддав йому телефон. ОСОБА_5 підтвердив, що ОСОБА_3 до зустрічі раніше не знав, в нього бувають напади епілепсії, після чого він нічого не пам`ятає.
Свідок ОСОБА_7 дав показання, що в один з днів у вечірню пору доби, ОСОБА_3 пропонував йому придбати телефон за 70 грн. а потім за 30 грн., але ОСОБА_7 не погодився. ОСОБА_3 ліг спати на місці роботи ОСОБА_7 за вагончиком. ОСОБА_7 на другий день о 8 год. 20 хв. знайшов цей телефон і заніс його у міліцію та віддав працівнику карного розшуку Сарненського РВ УМВС України в Рівненській області. Потім до нього приїжджали працівники міліції і ОСОБА_7 впізнав серед пред`явлених мобільних телефонів, той який ОСОБА_3 пропонував йому купити і якого ОСОБА_7 пізніше знайшов, про що підписав протокол впізнання.
Обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, не визнав, та дав в судовому засіданні показання про те, що не викрадав у ОСОБА_5 телефон. В той вечір ОСОБА_3 зайшов до будинку, щоб заночувати, а там була якась жінка. ОСОБА_3 запитав дозволу переночувати, на що отримав дозвіл. Через деякий час прийшов ОСОБА_5 , також запитав в тієї жінки, чи можна переночувати, на що також отримав дозвіл та ліг спати біля ОСОБА_3 . Вночі ОСОБА_3 почув крики на весь будинок та злякався, ОСОБА_5 кинуло на підлогу і стало трусити, з чого ОСОБА_3 зробив висновок, що у ОСОБА_5 напад епілепсії. Коли ОСОБА_5 трохи прийшов до тями, то виліз на диван. Коли стало світати, то у ОСОБА_5 знову повторився напад епілепсії. Коли ОСОБА_3 вранці прикинувся, то ОСОБА_5 вже залишив будинок. ОСОБА_3 подивився на підлогу та побачив телефон, його підняв та положив собі в карман. ОСОБА_3 підходив то тієї жінки, запитав, чий це будинок, вона сказала, що її племінниці. За телефоном ОСОБА_5 прийшов під вечір.
Обвинувачений ОСОБА_3 стверджує, що телефон в потерпілого не викрадав, а сам телефон в ОСОБА_5 міг вилетіти з кишені, коли в нього був напад епілепсії. ОСОБА_3 не знав, чий то телефон лежить на підлозі, а його підняв і пішов до ОСОБА_7 , щоб продати, але ОСОБА_7 відмовився його купляти. Пізніше виявив, що телефон згубив. На досудовому розслідуванні не усвідомлював, що говорив, так як хворіє на відкриту форму туберкульозу, в нього була висока температура. Вказує, що не знав, що в потерпілого ОСОБА_5 є мобільний телефон. ОСОБА_3 не намагався зателефонувати на ті номери, що були в телефонній книзі, так як не вміє користуватися мобільним телефоном. Заперечує, що з потерпілим ОСОБА_5 сварився за телефон. На думку ОСОБА_3 даний мобільний телефон йому не належить, але він його знайшов в місці, де бувають різні люди і тому хотів продати.
Відповідно до протоколу огляду з ілюстративною таблицею до нього (а.к.п.22-23) оглянуто мобільний телефон марки «Нокіа 105», ІМЕІ: НОМЕР_1 .
Згідно протоколу пред`явлення речей для впізнання з ілюстративною таблицею до нього (а.к.п. 31-33) свідок ОСОБА_7 впізнав мобільний телефон марки «Нокіа 105», який йому намагався продати обвинувачений ОСОБА_3 .
За результатами експертного дослідження (а.к.п. 43-53) вартість наданого мобільного телефону марки «Нокіа 105», ІМЕІ: НОМЕР_1 з чохлом складає 266 грн.
Із протоколу слідчого експерименту з ілюстративною таблицею до нього (а.к.п. 70-73) вбачається, що ОСОБА_3 розказав та показав, яким чином він витягнув у ОСОБА_5 з карману мобільний телефон марки «Нокіа 105».
Суд, оцінюючи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що органами досудового розслідування не було здійснено всіх можливих і необхідних заходів для перевірки даних, які би свідчили про умисел ОСОБА_3 на незаконне заволодіння, шляхом витягання з кармана у ОСОБА_5 , який спав, належного йому мобільного телефону марки «Нокіа 105», ІМЕІ: НОМЕР_1 , з сім карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» та тканим телефонним чохлом марки «Адідас» та не здобуто достатніх та належних доказів вчинення вказаного кримінального правопорушення.
Вчинення крадіжки мобільного телефону марки «Нокіа 105», ІМЕІ: НОМЕР_1 , з сім карткою оператора мобільного зв`язку «Київстар» та тканим телефонним чохлом марки «Адідас» спростовується показаннями обвинуваченого ОСОБА_3 , який стверджує, що знайшов вказані речі в приміщенні закинутого напівзруйнованого будинку, що по АДРЕСА_2 , де їх міг загубити будь-хто, не виключено, що і ОСОБА_5 , в якого в той день було кілька нападів епілепсії; та показаннями потерпілого ОСОБА_5 , який не пам`ятає обставин, за яких мобільний телефон зник з його кишені та підтверджує, що в нього бувають напади епілепсії, після яких він нічого не пам`ятає і, можливо телефон в нього з кармана вилетів під час нападу епілепсії.
Також свідок ОСОБА_7 підтвердив, що ОСОБА_3 пропонував йому придбати телефон, на що ОСОБА_7 не погодився. Пізніше ОСОБА_7 знайшов цей телефон і заніс його у міліцію та віддав працівнику карного розшуку Сарненського РВ УМВС України в Рівненській області, при цьому будь-які документи при передачі телефону не складалися, отже телефон у ОСОБА_3 не вилучався. Показання ж ОСОБА_3 при проведенні слідчого експерименту (а.к.п. 70-73), які сам ОСОБА_3 заперечує, суд оцінює критично, як недопустимий доказ, оскільки ОСОБА_3 , який хворіє на відкриту форму туберкульозу, перед проведенням слідчої дії медична допомога не надавалась і не пропонувалась, відповідно його твердження про погане самопочуття та високу температуру тіла суд оцінює як достовірні, та такі, змусили ОСОБА_3 себе оговорити.
Таким чином, оскільки доказів, які б свідчили про наявність ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, в діях ОСОБА_3 не здобуто, суд відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, вважає, що він підлягає виправдуванню.
У відповідності до статті 62 Конституції України всі сумніви щодо доведеності обвинувачення тлумачаться на користь обвинуваченого.
Таким чином, суд приходить до висновку, що органами досудового розслідування та прокурором не було здійснено всіх можливих і необхідних заходів для перевірки даних, які би свідчили про умисел ОСОБА_3 на таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно.
Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року із змінами «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок, а не повертати справу на додаткове розслідування.
Стаття 8 Конституції України декларує, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є обов`язковою до застосування на території України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення; кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Таким чином, оскільки доказів, які б свідчили про наявність ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, в діях ОСОБА_3 не здобуто, суд відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, вважає, що він підлягає виправдуванню.
Керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд
З А С У Д И В :
ОСОБА_3 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, визнати невинуватим та виправдати за недоведеністю його вчинення обвинуваченим.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_3 : тримання під вартою скасувати, звільнивши з-під варти в залі судового засідання негайно.
На вирок може бути подана апеляційна скарга в апеляційний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Сарненський районний суд з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.
Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку
Суддя: підпис з оригіналом згідно