Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_18,
суддів:ОСОБА_19, ОСОБА_20,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_21,
засудженої ОСОБА_5,
її захисника ОСОБА_6,
прокурора ОСОБА_22,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000129 за касаційними скаргами засудженої ОСОБА_5 та прокурора на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2014 року щодо ОСОБА_5,

у с т а н о в и в:

Вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2014 року

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку м. Павлограда Дніпропетровської області, мешканку м. Гайсина Вінницької області, громадянку України, неодноразово судиму, останнього разу - 28 вересня 2012 року Гайсинським районним судом за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 69, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 3 місяці 18 днів, звільнену зв'язку з відбуттям покарання,

засуджено: за ч. 2 ст. 185 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; за ч. 3 ст. 185 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців; за ст. 395 КК України - до покарання у виді арешту на строк 4 місяці.

На підставі ч. 1 ст. 70, ст. 72 цього Кодексу за сукупністю злочинів ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Ухвалено стягнути з засудженої на користь держави 2387 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат на проведення судових експертиз.

Вирішено питання про речові докази.

Апеляційний суд Вінницької області у порядку апеляційної процедури ухвалою від 18 вересня 2014 року уточнив мотивувальну частину вироку місцевого суду і зазначив, що ОСОБА_5 з метою ухилення від адміністративного нагляду самовільно залишила місце проживання не 22 лютого, а 28 лютого 2013 року.

У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою у тому, що вона 06 листопада 2013 року приблизно о 21.00 год. повторно проникла до підсобного приміщення домогосподарства АДРЕСА_3, належного ОСОБА_8, звідки таємно викрала майно на загальну суму 309 грн, чим заподіяла потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму.

У середині листопада 2012 року приблизно о 05.00 год. засуджена, знаходячись у квартирі АДРЕСА_1, скористалася тим, що господар помешкання ОСОБА_9 спить, і повторно таємно викрала хутряну шубу, заподіявши потерпілому матеріальної шкоди на суму 1400 грн.

10 грудня 2012 року приблизно о 22.00 год. ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_4, за аналогічних обставин повторно таємно викрала майно ОСОБА_10 на загальну суму 1749,50 грн.

24 лютого 2013 року приблизно о 14.00 год. ОСОБА_5, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2, скористалася тим, що господар помешкання ОСОБА_11 спить, повторно таємно викрала з квартири майно на загальну суму 778,80 грн, заподіявши матеріальної шкоди на вказану суму.

28 лютого 2013 року засуджена з метою ухилення від адміністративного нагляду, встановленого щодо неї постановою Гайсинського районного суду від 17 січня 2013 року на строк 1 рік, самовільно, без повідомлення правоохоронним органам та без поважних на те причин залишила визначене місце проживання: АДРЕСА_2, проживала в АДРЕСА_5 до її затримання працівниками міліції 14 березня 2013 року.

03 квітня 2013 року приблизно о 18.00 год. засуджена, проживаючи з дозволу власника в будинку АДРЕСА_6, повторно таємно викрала належну ОСОБА_12 пральну машину вартістю 757,60 грн. чим заподіяла матеріальної шкоди на вказану суму.

04 квітня 2013 року приблизно о 18.00 год. ОСОБА_5, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, з квартири ОСОБА_13 по АДРЕСА_7, повторно таємно викрала мобільний телефон господаря, заподіявши матеріальної шкоди на суму 499,25 грн.

Крім того, 02 травня 2013 року приблизно о 10.00 год. засуджена, знаходячись в приміщенні будинку АДРЕСА_8, належному ОСОБА_14, повторно таємно викрала ноутбук господаря, чим заподіяла матеріальної шкоди на суму 3546 грн.

Касаційне провадження було відкрито за касаційною скаргою самої засудженої ОСОБА_5 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. До початку касаційного розгляду прокурор листом від 02 березня 2015 року № 09-315вих-15 відповідно до ст. 432 КПК України відкликав свою касаційну скаргу.

У касаційній скарзі з доповненням засуджена посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, даючи власну оцінку доказам, зібраним органом досудового розслідування, і стверджуючи про їх недопустимість, порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Зауважує, що докази її винуватості було отримано із застосуванням фізичного та психічного тиску на неї. Вважає, що суд належним чином не перевірив її доводів щодо цього. Крім того, звертає увагу на те, що ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 21 жовтня 2014 року скасовано постанову про закриття кримінального провадження, а матеріали направлено на додаткову перевірку.

Заслухавши доповідь судді, засуджену та її захисника на підтримання касаційної скарги, думку та про безпідставність доводів касаційної скарги засудженої, обговоривши наведені у скарзі доводи, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Згідно зі ст. 432 КПК України відмова від касаційної скарги, зміна й доповнення її під час касаційного провадження здійснюються згідно з положеннями ст. 403 цього ж Кодексу , якою встановлено, що особа, котра подала скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення касаційного розгляду.

Оскільки відклик касаційної скарги є правом прокурора, суд касаційної інстанції вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора підлягає закриттю.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій і перегляду в касаційному порядку не підлягають, оскільки з урахуванням положень ч. 1 ст. 438 КПК України невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповнота судового розгляду не є підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у повторному таємному викраденні чужого майна (крадіжки), належного ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_15, за що її засуджено, та правильність кваліфікації дій винної за ч. 2 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, підтверджуються доказами, наведеними у вироку місцевого суду й обґрунтовуються відповідними мотивами.

Твердження засудженої про її невинуватість у вчиненні злочинів щодо ОСОБА_14, ОСОБА_12 та ОСОБА_8 є безпідставними, оскільки протилежні по змісту висновки суду в цій частині ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК України на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, суд обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку сукупність таких доказів, як показання потерпілих ОСОБА_8, ОСОБА_12 та ОСОБА_14 про обставини вчинення щодо них злочину, а також показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17, які узгоджуються з даними, що містяться у протоколах слідчих дій, висновках судових експертиз, та з іншими матеріалами у провадженні.

Визнавши ці докази достовірними й оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень і правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України.

Вважати, що потерпілі та свідки обмовили ОСОБА_5, а матеріали провадження було сфальсифіковано, немає підстав.

Оскаржуваний вирок постановлено з дотриманням вимог ст. 374 КПК України, він є законним, обґрунтованим та вмотивованим. У ньому належним чином наведено формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_5 за ст. 395 КК України й визнаного судом доведеним. Крім того, у касаційній скарзі засуджена не заперечує висновків суду про доведеність її винуватості у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення.

Покарання ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості злочинів, особи винної та обставин, що пом'якшують і обтяжують покарання. Це покарання є необхідним та достатнім для виправлення засудженої, а також для попередження вчинення нових злочинів.

Водночас доводи, наведені в касаційній скарзі засудженої та за змістом аналогічні доводам в її апеляційній скарзі, у тому числі щодо недопустимості ряду доказів у провадженні, оскільки їх як зазначає ОСОБА_5, було отримано із застосуванням фізичного та психічного тиску, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними і навів відповідні мотиви прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування чи зміну судових рішень, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора на судові рішення щодо ОСОБА_5 закрити.

Вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 вересня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_18 ОСОБА_19ОСОБА_20