АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/981/15 Справа № 173/49/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю обвинувачених- ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисників- адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9
потерпілого- ОСОБА_10
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с.Семенівка Криничанського району Дніпропетровської області, раніше не судимої,-
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м.Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, раніше судимого,-
якою обвинувальний акт повернуто прокурору Верхньодніпровського району Дніпропетровської області,-
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляції /а.с.59-63/ старший прокурор прокуратури Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь в розгляді справи судом першої інстанції- ОСОБА_12 просить ухвалу суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки на його думку дана ухвала є незаконною та такою, що була винесена з порушенням норм КПК України. В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги прокурор зазначає проте, що суд, у порушення вимог ст.372 КПК України, не навів вагомих доводів, з яких дійшов висновку щодо невідповідності обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України, а також мотивів про неможливість усунення вказаних недоліків під час судового розгляду. Вважає, що суд, в порушення норми ч.3 ст.314 КПК України вийшов за межі розгляду та у підготовчому судовому провадженні фактично без дослідження доказів піддав сумнівам висновки досудового розслідування щодо кваліфікації дій обвинувачених. Зазначає про те, що в обвинувальному акті відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, визначено правову кваліфікацію відповідного правопорушення з посиланням на конкретну норму закону України про кримінальну відповідальність, а саме те, що своїми діями ОСОБА_6 за попередньою змовою із ОСОБА_7 скоїли злочин, передбачений п.12) ч.2ст.115 КК України, тобто умисне протиправне заподіяння смерті людини вчинене групою осіб. Необґрунтованими вважає доводи суду в частині визнання пред`явленого обвинувачення неповним та неконкретизованим, на думку сторони обвинувачення не може бути підставою для повернення обвинувального акту, оскільки дослідження фактичних обставин вчинення злочину можливо в ході судового розгляду, але не на стадії підготовчого судового засідання. Вказує на формальність доводів районного суду з приводу порушень вимог ч.4 ст.291 КПК України, а саме не долучення до обвинувального акту цивільного позову потерпілого, оскільки вважає, що останній можливо було надати як під час підготовчого та судового розглядів справи, так як обвинувачені цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 отримали. Вважає, що судом не дотримано вимоги ст.2 КПК України щодо забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду.
В суді апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційні вимоги прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, вказавши що не вбачає порушень з боку органів досудового розслідування у викладенні обставин в обвинувальному акті, оскільки вони викладені так, як їх вважав встановленими прокурор. Крім того зазначив, що положення кримінального процесуального закону, а саме ст.384 КПК України чітко не врегульовані, тому суд першої інстанції сам мав змогу у підготовчому засіданні роз`яснити обвинуваченим право на слухання справи судом присяжних. Крім того, що стосується цивільного позову, то оскільки в суді було встановлено, що цивільний позов обвинувачені отримали, порушення вимог ч.4 ст.291 КПК України є суто формальним. Вважав, що необхідно задовольнити клопотання прокурора та продовжити строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки останні обвинувачуються у скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення, ведуть антисоціальний спосіб життя, не мають постійного місця проживання та роботи, ОСОБА_7 є особою, яка неодноразово судима, можуть впливати на потерпілого та свідків, ухилятися від явки в суд, продовжити злочинну діяльність, тому ризики, які зазначав суд першої інстанції при обранні та продовженні вказаного запобіжного заходу на даний момент не відпали.
Потерпілий ОСОБА_10 підтримав апеляційну скаргу прокурора у повному обсязі, стосовно запобіжного заходу вважав, що останній слід залишити обвинуваченим у виді тримання під вартою, оскільки вони позбавили життя батька, крім того з боку ОСОБА_7 по телефону, зі слідчого ізолятору ідуть постійні погрози, дані про які є в матеріалах кримінального провадження.
Обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник- адвокат ОСОБА_8 прохали ухвалу суду залишити без змін, вказуючи на порушення прокурором вимог ст.291 КПК України, при цьому захисник висловив думку про необхідність зміни запобіжного заходу ОСОБА_6 на більш м`який, сама ж обвинувачена прохала залишити їй запобіжний захід у виді тримання під вартою, вказуючи, що таким чином скоротиться строк покарання.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник- адвокат ОСОБА_9 прохали ухвалу суду залишити без змін, а клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою- без задоволення, вказуючи при цьому як на порушення прокурором вимог ст.291 КПК України, так і на те, що захисник отримав копію обвинувального акту від обвинуваченого, а не від прокурора, при цьому захисник висловив думку про необхідність зміни запобіжного заходу ОСОБА_7 на більш м`який, оскільки ризики, на які посилається прокурор останнім не доведені.
Як витікає з ухвали суду першої інстанції до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого п.12) ч.2 ст.115 КК України. Підготовче судове засідання по даному кримінальному провадженню було проведено 07 квітня 2015 року, під час якого забезпечена участь обвинувачених, захисників та потерпілого.
Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 та ОСОБА_7 органами досудового розслідування було пред`явлено обвинувачення за п.12) ч.2 ст.115 КК України за ознаками умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_13 , групою осіб, шляхом нанесення останньому ударів кулаками рук, ногами, металевою каструлею, совком та ножем, , 12 жовтня 2014 року, близько 15 години 30 хвилин, в домоволодінні АДРЕСА_1 .
Повертаючи обвинувальний акт прокурору суд першої інстанції у своїй ухвалі послався на заяву захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 про порушення прокурором вимог ст.384 КПК України, оскільки при направленні обвинувального акту до суду обвинуваченим не було роз`яснено право на слухання справи судом присяжних та зазначив про порушення прокурором вимог ст.291 КПК України, вказавши, що в обвинувальному акті відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 стороною обвинувачення не конкретизовано, у чому саме знайшла своє відображення попередня змова між обвинуваченими, і з яких саме дій вбачається зі сторони ОСОБА_6 умисел на вбивство потерпілого, після нанесення нею ударів металевим совком в ділянку спини та в момент нанесення вказаних в обвинувальному акті ударів ОСОБА_13 обвинуваченим ОСОБА_7 . Також суд зазначив, що в обвинувальному акті не вказано, при яких обставинах і ким з обвинувачених було спричинено потерпілому ОСОБА_13 пошкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини, що на думку суду свідчить про неповне та неконкретизоване формулювання обвинувачення. Крім того суд в ухвалі вказує на те, що органами досудового розслідування, в порушення вимог ч.4 ст.291 КПК України до обвинувального акту відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не додано цивільний позов на суму 250000 гривень заявлений потерпілим ОСОБА_10 під час досудового розслідування.
Цією ж ухвалою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 30 днів до 11 травня 2015 року. Своє рішення суд вмотивував тим, що останні обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, ОСОБА_7 неодноразово судимий, тому з метою недопущення переховування обвинувачених від суду, незаконного впливу на потерпілого і свідків, та вчинення ними інших злочинів, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність продовження раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, потерпілого, перевіривши доводи апеляції та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція прокурора не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Так, відповідно до ч.2 ст.291 КПК України встановлено вимоги до обвинувального акту та вказано вичерпний перелік відомостей, які обов`язково він повинен містити.
Зокрема, п.5) ч.2 ст.291 КПК України регламентовано обов`язкове наведення в обвинувальному акті викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Виходячи з системного аналізу вимог вказаних статей кримінального процесуального закону та п.3) ч.3 ст.314 КПК України суд першої інстанції, в підготовчому засіданні, має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам статті 291 КПК України, зокрема, якщо цей документ не містить положення, на які вказує норма кримінального процесуального закону.
При перевірці колегією суддів матеріалів провадження встановлено, що до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, за вхідним № 265/15 вх. від 14 січня 2015 року /а.с.1/, в порядку ст.291 КПК України надійшов обвинувальний акт, складений заступником начальника СВ Верхньодніпровського РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_14 та затверджений 12 січня 2015 року /а.с.2-5/ старшим прокурором прокуратури Верхньодніпровського району Дніпропетровської області ОСОБА_12 , який не відповідає вимогам вищенаведеної норми кримінального процесуального закону, а саме п.5) ч.2 ст.291 КПК України, так, як вірно зазначив суд першої інстанції в своїй ухвалі, прокурором пред`явлено неконкретне обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , оскільки не вказано в чому саме знайшла своє відображення попередня змова між вказаними особами на заподіяння смерті потерпілому та які саме дії обвинуваченої ОСОБА_6 вказували на такий умисел, не зазначено в акті і при яких обставинах та ким з обвинувачених була заподіяна комбінована травма потерпілому.
Крім того, відповідно до вимог ст.384 КПК України прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних. При цьому письмове роз`яснення прокурора обвинуваченому про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних додається до обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування, які передаються до суду.
Однак при направленні обвинувального акту до суду прокурор не виконав вимог вказаної статті кримінального процесуального закону, письмове роз`яснення до обвинувального акту не додав, не роз`яснив обвинуваченим, які обвинувачуються у скоєнні особливо тяжкого злочину, міра покарання за який передбачена в тому числі у виді довічного позбавлення волі наведені вище положення статті закону, тим самим порушив право ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на захист всіма передбаченими законом засобами від пред`явленого обвинувачення.
Обґрунтовано суд у своїй ухвалі зазначив і про порушення прокурором вимог п.2) ч.4 ст.291 КПК України, відповідно якої до обвинувального акту додається цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, що також є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Виходячи з підстав повернення вказаного обвинувального акту прокурору, наведених вище, колегія суддів вважає, що інші порушення вимог кримінального процесуального закону, які були допущені стороною обвинувачення і на які вказує суд першої інстанції в своїй ухвалі, хоча й не можуть бути окремо підставою для застосування судом вимог п.3) ч.3 ст.314 КПК України, однак дотримання цих вимог обумовлено загальними засадами кримінального провадження, яких слід неухильно дотримуватися стороні обвинувачення при повторному направленні обвинувального акту до суду.
Що стосується клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , то враховуючи тяжкість інкримінованого обвинуваченим умисного кримінального правопорушення, передбаченого п.12) ч.2 ст.115 КК України, яке законодавець відносить до категорії особливо тяжкого, строк покарання за яке передбачений у виді довічного позбавлення волі, даних про особу обвинувачених, один з яких- ОСОБА_7 , є раніше неодноразово судимою особою, не маючих постійного місця проживання та роботи, тобто тісних соціальних зв`язків, характеризуються негативно, з урахуванням наведених обставин, що підтверджують на даному етапі провадження у справі потребу в подальшому триманні під вартою, колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення запобігання раніше встановлених ризиків у даному кримінальному провадженні, а саме негативного впливу на потерпілого та свідків, ухилення від явки в органи досудового розслідування та суд, продовження злочинної діяльності, тому обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , з урахуванням вимог ст.177 КПК України, ст.178 КПК України, ст.183 КПК України, ст.199 КПК України, слід продовжити раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, хоча й у межах розумного строку, тобто до 11 червня 2015 року, задовольнивши клопотання прокурора в цій частині частково.
Виходячи з наведеного вище колегія суддів не може погодитися з доводами сторони захисту щодо недоведеності стороною обвинувачення жодного з ризиків, передбачених ст.177 КПК України, оскільки оцінюючи ризики, заявлені та обґрунтовані у клопотанні колегія встановила, що обвинувачені мають можливість впливати на свідків та потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні, можуть вчинити інші кримінальне правопорушення, не маючи тісних соціальних зв`язків- ухилитися від явки в органи досудового розслідування та суд. Про існування вказаних ризиків свідчить те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочину із застосуванням фізичного насильства, яке призвело до смерті потерпілого.
Так, суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, встановленим, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст.177 КПК України і тримання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпціі невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції».
На підставі наведеного вище, керуючись ч.2 ст.376 КПК України, ст.404 КПК України, ст.405 КПК України, п.1) ч.1 ст.407 КПК України, ст.418 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляцію старшого прокурора прокуратури Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь в розгляді справи судом першої інстанції- ОСОБА_12 - залишити без задоволення.
Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , залишити у виді тримання під вартою на строк до 11 червня 2015 року.
Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , залишити у виді тримання під вартою на строк до 11 червня 2015 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4