Справа № 562/149/14-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23.02.2015 року. Здолбунівський районний суд

Рівненської області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3
підсудного ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

законного представника ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

представника потерпілих ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м.Здолбунові Рівненської області кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Бриків Корецького району Рівненської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, непрацюючого, не одруженого, раніше не судимого,
у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України,-
в с т а н о в и в:
Судом встановлено, що 22.09.10 року приблизно о 13 год. 30 хв., будучи учнем 11 класу загальноосвітньої школи с.Користь Корецького р-ну, підсудний ОСОБА_4 в приміщенні класу допризовної підготовки загальноосвітньої школи с.Користь Корецького р-ну, на перерві між 5 та 6 уроками, на грунті особистих неприязних відносин, що раптово виникли, взявши за верхній одяг, з метою нанесення тілесних ушкоджень, вивів неповнолітнього однокласника ОСОБА_10 в кінець класу.
Після цього ОСОБА_4 умисно наніс останньому не менше двох ударів кулаком та коліном в живіт, а далі двома руками штовхнув ОСОБА_10 в груди, від чого останній вдарився задньою частиною тіла об стінку класу. В подальшому ОСОБА_4 умисно наніс ОСОБА_10 не менше одного удару кулаком в обличчя та удар ногою в живіт. Продовжуючи свої неправомірні дії, ОСОБА_4 підбив ноги ОСОБА_10 та піднявши його за одяг в горизонтальному положенні, на висоту близько 1 м. з силою спиною кинув на підлогу.
Внаслідок таких дій ОСОБА_4 ОСОБА_10 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді двох поверхневих саден на правій боковій поверхні шиї та садна в проекції правої ключиці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Підсудний в судовому засіданні своєї вини не визнав та пояснив, що 22.09.2010 року після другого уроку в школі ОСОБА_10 вдарив його в пах, так як він втрутився у конфлікт між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Через декілька уроків, підійшовши до ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , які вийшли в кінець класу і почали між собою говорити, то ОСОБА_10 взяв ОСОБА_4 за шию і припідняв ногу. Підсудний думав, що ОСОБА_10 знову нанесе йому удар і відштовхнув його від себе, тоді ОСОБА_10 впав. Після цього, він із однокласниками намагалися підняти ОСОБА_10 та посадити на стілець, однак у них не вийшло, так як ОСОБА_13 втрачав свідомість. Ударів ОСОБА_10 не наносив.
Визнані потерпілими у справі батьки ОСОБА_14 та ОСОБА_8 показали, що внаслідок дій підсудного настала смерть їхнього сина ОСОБА_10 . Просили суд, визнати ОСОБА_4 винним у смерті сина та призначити відповідне покарання. На час виникнення конфлікту між ОСОБА_10 та ОСОБА_4 перебували за межами школи. Про смерть сина в школі дізналися від чоловіка, якого направила до них класний керівник. Наголошують на тому, що їх син ОСОБА_10 ніколи не скаржився на біль в серці, мав лише проблеми із зором. Крім того, стверджують, що підсудний постійно знущався та принижував їхнього сина.
Допитані у судовому засіданніс свідки: ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 в судовому засіданні підтримали покази дані на досудовому слідстві та показали, що 22.09.2010 після закінчення 5-го уроку в школі між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 виникла бійка, в результаті якої підсудний наніс ОСОБА_10 не менше двох ударів кулаком та коліном в живіт та штовхнув ОСОБА_10 від чого останній вдарився об стіну. Також підсудний наніс ОСОБА_10 удар кулаком в обличчя та удар ногою в живіт. Після цього ОСОБА_4 підняв ОСОБА_10 та кинув на підлогу. ОСОБА_4 намагався його підняти та попросив покликати на допомогу вчителів. Коли прийшли вчителі, всі учні вийшли на вулицю.
Свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 в судовому засіданні підтримали покази дані на досудовому слідстві. Показали, що 22.09.2010 року бійки між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 не бачили, однак почули гуркіт, на який обернулися та побачили, що ОСОБА_10 впав на підлогу, а ОСОБА_4 намагався його підняти. Після чого покликали на допомогу вчителів.
Свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 звернулися до суду з заявами, якими вони повністю підтримали пояснення надані слідству під час розслідування справи, а саме, що перебуваючи на роботі в ЗОШ с.Користь Корецького району, 22.09.2010 після 5-го уроку, дізнались, що ОСОБА_10 стало погано та побігли в клас, де побачили останнього непритомним. Після надання першої медичної допомоги, викликали на допомогу сільських лікарів та швидку допомогу, які невдовзі констатували смерть ОСОБА_10 . Про факт бійки між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 дізналися пізніше зі слів учнів.
Класний керівник ОСОБА_24 показала, що була класним керівником учасників конфлікту, 22.09.2010 року на час трагічних подій перебувала вдома. Із телефонної розмови їй стало відомо, що ОСОБА_10 погано. Коли приїхала у школу, то лікарі констатували смерть учня. Через декілька днів поспілкувавшись із учнями 11-го класу дізналась про бійку між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 .
Свідок ОСОБА_25 підтвердила повністю покази надані нею під час слідства, а саме, що працювала головним лікарем амбулаторії с.Користь. 22.09.2010 приблизно о 13 год. 40 хв. на повідомлення школярів, що комусь погано, вона разом із фельдшером та патронажною медсестрою побігли до школи. Коли прибігли, то вчителі уже надавали першу медичну допомогу, дитина була без ознак життя, бліда, відсутній пульс, дихання, серцебиття. Невдовзі приїхала швидка допомога, ввели адреналін, однак ознаки життя не з`явились, реанімаційні дії були припинені. При житті ОСОБА_10 соматично був здоровий, стояв на диспансерному обліку щодо короткозорості.
З пояснень свідка ОСОБА_26 , педіатра ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається , що напередодні смерті ОСОБА_10 разом із учнями школи с.Користь проходив медогляд з метою визначення групи на фізкультурі. Був поставлений діагноз - здоровий, але група спеціальна, оскільки не можна було давати нагрузку на сітчатку очей. ОСОБА_10 соматично був здоровий. Через день після медогляду дізнався, що останній помер.
Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_27 повністю ствердив обставини зазначені у Висновку експертизи, що повністю відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені висновком Комплексної комісійної експертизи проведеної у справі.
Крім показів свідків винуватість підсудного стверджується у їх сукупності і письмовими доказами по справі:
- із протоколу огляду місця пригоди від 22.09.2010 року слідує, що в 11-му класі Користівської ЗОШ знаходиться тіло ОСОБА_10 без ознак життя. Явних тілесних ушкоджень не виявлено (т.1 а.с.14);
- з протоколів очних ставок від 30.11.2010, 01.12.2010 р. та 28.12.2010 р. між ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_28 , ОСОБА_16 та ОСОБА_4 , вбачається, що суперечності у показах учасників слідчих дій були усунуті (т.1 а.с.209-216), а зазначені обставини відповідають фактичним обставинам справи;
- відповідно до акту судово-медичного дослідження № 72 від 19.10.2010 року при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_10 виявлено такі ушкодження: два поверхневі садна на правій боковій поверхні шиї та садно в проекції правої ключиці. Вказані садна у причинно - наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 не перебувають та мають ознаки легких тілесних ушкоджень;
· згідно висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи №364/11 від 17.04.2012 року Головного бюро судово-медичної експертизи, в результаті повторного дослідження гістологічного матеріалу від трупа ОСОБА_10 , 1993 р.н., комісія експертів прийшла до таких висновків: ознак хронічної серцево-судинної недостатності не виявлено, проте мають місце зміни, які свідчать про гостру недостатність лівого шлуночка серця. Є підстави вважати, що у дитини з існуючими змінами серцевого м`язу і наявністю периваскулярного фіброзу на фоні стресу зі збільшенням частоти серцевих скорочень та підвищенням потреби в кисні, не відбулися адаптаційні зміни, які забезпечили б адекватну реакцію, що призвело до зупинки серця та настання смерті. Тобто, за відсутності вказаних змін серця стресова ситуація не призвела б до таких наслідків. Таким чином між подіями, що мали місце 22.09.2010 та настанням смерті прямий причинний зв`язок відсутній.
Згідно "Акта судово-медичного дослідження" №72 від 22.09.-19.10.10 р., при дослідженні трупа ОСОБА_10 , було виявлено: два поверхневі садна смугастої форми на правій боковій поверхні шиї та садно в проекції правої ключиці, морфологічні особливості яких свідчать про те, що вони утворились незадовго до настання смерті внаслідок ковзної дії тупого (-их) предмету (-ів) та мають ознаки легких тілесних ушкоджень. Вказані ушкодження в причинному зв"язку з настанням смерті не знаходяться. Як визначено в Акті №72 "...при пошаровому препаруванні більш глибоких шарів м"яких тканин шиї, в тому числі в зонах крупних нервових стовбурів (блукаючі нерви), нервових сплетінь, по ходу загальних сонних артерій та у місцях їх розгалужень на зовнішні та внутрішні гілки крововиливів не виявлено". Отже судово-медичних даних про те, що у ОСОБА_10 мали місце внутрішні ушкодження шиї, зокрема "...злам шиїних хребців..." немає. За відсутності зажиттєвих функціональних розладів в роботі серця та системи кровообігу, а також ознак дилятаційної кардіоміопатії і хронічної серцевої недостатності встановити прижиттєво наявну паталогію серця у ОСОБА_10 було неможливо (т.2 а.с.22-39);
- відповідно до висновку експерта №14 від 05.03.2012 року Головного бюро судово-медичної експертизи метою дослідження було "Визначення причини смерті, механізму утворення і прижиттєвості ушкоджень" постановлено висновок: вогнищеві ішемічні пошкодження міокарда, які маніфестовані фуксинофілією при забарвленні гематоксиліном окси-фуксином пікриновою кислотою. Нерівномірне кровонаповнення внутрішніх органів, зерниста дистрофія печінки, нирок, міокарда. Набряк легень і головного мозку. Імунно-ендокринна виснаженність.(т.2 а.с.40-42).
Суд вважає, що вказана експертиза проведена у відповідності до вимог кримінально-процесуального законодавства, відповідними фахівцями в галузі судової медицини, переконливо аргументована та достатньо обгрунтована, її висновки співпадають з показами свідків та фактичними обставинами справи.
Як вбачається із висновку №499/10 від 22.11.2010 року ОСОБА_4 під час вчинення інкримінованого йому діяння психічним захворюванням не страждав, в тимчасово хворобливому стані не знаходився, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_4 в стані фізіологічного афекту або в іншому емоційному стані, який би істотно впливав на його здатність керувати своєю поведінкою під час делікту, не перебував. (т.1 а.с.271-274).
За таких фактичних обставин у їх сукупності з іншими належними доказами у сраві суд приходить до висновку, що вина підсудного ОСОБА_4 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 119 КК України об`єктивно повно та послідовно доведена у ході судового слідства.
Так, за змістом ст.119 КК України кримінальна відповідальність настає за умови вчинення діяння у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідків у виді смерті людини, причинного зв`язку між зазначеними діяннями та наслідками. З суб`єктивної сторони вбивство через необережність виражається у виді необережної вини внаслідок злочинної самовпевненості, або злочинної недбалості.

Так, з фактичних обставин справи, випливає, що ОСОБА_4 на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли раптово, умисно наніс ОСОБА_10 не менше двох ударів кулаком та коліном в живіт, після чого наніс удар кулаком в обличчя, удар ногою в живіт та піднявши на висоту кинув потерпілого на підлогу. Внаслідок цього потерпілий ОСОБА_10 отримав легкі тілесні ушкодження, які не знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.

Перевіряючи обставини справи та оцінюючи докази у справі у їх сукупності суд переконливо дійшов висновку, що відсутність прямого причинного зв`язку між тілесними ушкодженнями та настанням смерті, є непереконливим фактором відсутності такого зв`язку, однак у сукупності з іншим медичним висновком експертів мав місце психоемоційний фактор, який сприяв розвитку гострого перенапруження серцевого м`яза, що і стало причиною виникнення раптового загострення.

Характер і механізм спричиненого ОСОБА_10 тілесного ушкодження вказує, що ОСОБА_4 діяв з неприязних відносин, під час бійки, цілеспрямовано, активно з єдиним умислом, направленим на заподіяння потерпілому тілесного ушкодження, а тому передбачав настання шкідливих наслідків своїх дій.

Нанесення ударів потерпілому ОСОБА_10 свідчить про те, що ОСОБА_4 усвідомлював небезпечний характер своїх дій, хоча і не передбачав можливості настання смерті потерпілого, але наносячи удари в голову та кинувши тіло з висоти, повинен був і міг передбачити настання таких наслідків. Тобто, ОСОБА_4 діяв по відношенню до ОСОБА_10 необережно внаслідок злочинної недбалості, коли особа не передбачала можливості настанння смерті іншої особи від вчиненої їм дії, але повинен був і міг її передбачити, діючи з більшою обачністю.

За висновком судово-медичної експертизи № 364/11 від 17 квітня 2012 року смерть потерпілого настала внаслідок змін, які свідчать про гостру недостатність лівого шлуночка серця. Тому є підстави вважати, що з існуючими змінами серцевого м`язу і наявністю периваскулярного фіброзу на фоні стресу зі збільшенням частоти серцевих скорочень та підвищенням потреби в кисні, не відбулися адаптаційні зміни, які забезпечили б адекватну реакцію, що призвело до зупинки серця та настання смерті (т.2 а.с. 22-39).

Як видно з матеріалів справи, стресова ситуація щодо потерпілого ОСОБА_10 була викликана неправомірними діями ОСОБА_4 . Отже, зупинка серця потерпілого, за висновком експертизи сталась через стрес, на фоні якого збільшилась частота серцевих скорочень та відсутність адаптаційних змін, які б забезпечили адекватну реакцію.

Ці обставини встановлені в ході досудового розслідування та перевірені у суді , а також підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_15 (а.с.146), ОСОБА_16 (а.с.147), ОСОБА_17 (а.с.149), ОСОБА_29 (а.с.152), ОСОБА_30 (а.с.153), ОСОБА_28 (а.с.154) (т.1 а.с.47-49, 50-51. 90-91) як на досудовому слідстві так і в суді.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 82/72 від 03.11.2010 року, психоемоційний фактор, який мав місце безпосередньо перед смертю ОСОБА_10 сприяв розвитку у нього гострого перенапруження серцевого м`яза, що і стало пусковим механізмом до виникнення такого раптового загострення вищевказаного захворювання серця. Відповідно до висновоку комісійної судово-медичної експертизи № 124 від 30.12.2010 року, інвалідність з дитинства по зору, незначне відставання у фізичному розвитку, фізичні перенавантаження, негативний психоемоційний стан цілком могли сприяти загостренню вищевказаного захворювання ОСОБА_10 та сприяти смерті.
Таким чином суд у підсумку дійшов висновку про повну та об`єктивну доведеність вини підсудного ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України, як вбивство через необережність.
В судовому засіданні прокурор змінив обвинувачення ОСОБА_4 з ч.1 ст.119 на ч.1 ст.125 КК України та підтримував нове обвинувачення.
Потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_8 та їх представник не погодилися з постановою прокурора та підтримували обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі.
Згідно зі ст.277 КПК України (1960 року) та п.23 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів" №13 від 02.07.2004 року під час судового розгляду до закінчення судового слідства прокурор вправі змінити пред`явлене особі обвинуваченя. Якщо в постанові прокурора про зміну обвинуваченя ставиться питання про застосування кримінального закону, який передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, чи про зменшення обсягу обвинувачення, то суд роз`яснює потерпілому та його представнику їх право підтримувати обвинуваченя у раніше пред`явленому обсязі.
Вирішуючи щодо зміни обвинувачення прокурором та перекваліфікації дій ОСОБА_4 з ч. 1 ст.119 на ч.1 ст. 125 КК України, суд звертається до ст. 27 КПК України/1960р./ згідно, якої справи про злочини передбачені ст.106, ч.107, ч.1 ст. 125 і ст.126 КК України щодо дій, якими заподіяно шкоду правам та інтересам окремих громадян, порушуються не інакше, як за скаргою потерпілого , якому і належить в такому разі право підтримувати обвинувачення . На думку суду в даному випадку потерпілими у справі визнані батьки померлого ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , сама особа котрому заподіяна шкода звернутися з такою скаргою не в змозі. Тому згідно ч.3 ст. 27 КПК України /1960/р., якщо справа про будь-який із зазначених у ч.1 цієї статті злочинів має особливе громадське значення, а також у виняткових випадках, коли потерпілий у такй справі чи у справі про злочин, зазначений у ч.2 цієї статті, через свій безпорадний стан, залежність від обвинуваченого чи з інших причин не може захистити свої законні інтереси, прокурор порушує справу і при відсутності скарги потерпілого. Справа порушена прокурором, направляється для проведенння дізнання чи попередньогог слідства, а після закінчення розслідуванння розглядається судом у загальному порядку.
За таких обставин, суд вважає, що перкваліфікація дій підсудного ОСОБА_4 з ч.1 ст.119 на ч.1 ст.125 КК України є недопустима, а вина підсудного ОСОБА_4 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст. 119 КК України є доведеною та безспірною.
При обранні міри покаранння підсудному, суд бере до уваги пояснення представників ССД та КМСД, що підсудний ОСОБА_4 раніше не потрапляв в коло зору даних служб, характеризується позитивно, на обліку не перебував, скарг відносно нього не надходило. При проведенні профілактичних бесід був присутнім.
Обставин, що обтяжують покарання підсудного судом не встановлено. Невизнанння вини підсудним суд розцінює, як один із обраних способів свого захисту, що не заборонено законом.
До обставин, що пом`якшують покарання, суд відносить вчинення злочину неповнолітнім.
При обранні виду і міри покарання суд враховує, що злочин, передбачений ч.1 ст.119 КК України, згідно ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, підсудний раніше не судимий, характеризується позитивно. За викладених обставин, суд не вбачає підстав для перевихованння засудженого в умовах ізоляції, тому на думку суду щодо засудженого ОСОБА_4 слід застосувати умовне покарання з іспитовим терміном в межах встановлених кримінальним законом.
Речові докази у справі відсутні.
Цивільний позов у справі не заявлений.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.323, 324, 335 КПК України (1960 року), ст. ст. 75, 76, ч.1ст.119 КК України суд
з а с у д и в:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.119 КК України та призначити покарання у вигляді обмеження волі строком на 3 /три/ роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від призначеного покарання встановивши іспитовий термін 2/два/ роки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Запобіжний захід підсудному залишити попередній - підписку про невиїзд.
Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області протягом п`ятнадцяти днів з дня його проголошення через Здолбунівський районний суд Рівненської області, а засудженими в той же строк з моменту отримання його копії.

Суддя: