Справа № 415/3139/14-к
Провадження № 11кп/782/93/15
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі: ОСОБА_4

за участі прокурора: ОСОБА_5

адвоката: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури м. Лисичанська Луганської області ОСОБА_8 на вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 03 квітня 2015 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Лисичанська, Луганської області, громадянина України, з базовою вищою освітою, одруженого, працюючого на шахті ім. Мельникова, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,-

засуджено за ч. 2 ст. 260 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на З роки.
Згідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладені обов`язки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

В строк відбутого покарання зараховано час утримання під вартою ОСОБА_7 з 16 серпня 2014 року по 02 квітня 2015 року включно.
Запобіжний захід засудженому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу -тримання під вартою скасовано.
З під варти ОСОБА_7 звільнено негайно, з залу суду.
Доля речових доказів вирішена згідно ст.100 КК України.
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

У травні 2014 року (точний час та дату під час досудового розслідування встановити не виявилося можливим), на території м. Лисичанська Луганської області іншою особою було створене не передбачене законами України воєнізоване та збройне формування, члени та структурні підрозділи якого за попередньою змовою зорганізувалися для спільної злочинної діяльності, з метою безпосереднього вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів.
22 травня 2014 року, близько 23 години, в структурний підрозділ збройного формування, не передбаченого законами України, діючого на території міста Лисичанська Луганської області, створеного іншою особою, на добровільній основі увійшов ОСОБА_7 , який мав умисел приймати активну участь в діяльності даного збройного формування, при цьому розуміючи, що діяльність зазначеного збройного формування спрямована на: заволодіння окремими територіями та їх утримання, силову підтримку окремих владних структур, депортацію населення з регіону знаходження даного збройного формування, знищення живої сили супротивника та його матеріальних коштів, з використанням вогнепальної зброї, вибухових речовин та іншої зброї.
Вступивши в зазначене збройне формування, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, розуміючи незаконність діяльності формування, став приймати активну участь в збройному формуванні, а саме виконував вказівки осіб, які були рангом вище нього.
З червня 2014 року до липня 2014 року ОСОБА_7 , діючи в складі збройного формування, керуючись прямим умислом, здійснював несення служби на блокпосту, розташованому на в`їзді до АДРЕСА_3 , з метою перевірки документів та вантажів у водіїв, які проїжджали дані блокпости, маючи при собі автоматичну зброю.
В апеляційній скарзі ст. прокурор прокуратури м. Лисичанська ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого, фактичних обставин провадження, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , посилається на те, що суд усупереч вимогам ст. 65 КК України, призначаючи покарання, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Вважає, що суд безпідставно звільнив обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, оскільки останній вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років.

Окрім того апелянт, зазначає, що ОСОБА_9 вчинив умисний тяжкий злочин, суспільна небезпечність якого полягає в тому, що участь у неконтрольованих органами державної влади воєнізованих та збройних формуваннях є джерелами підвищеної небезпеки для суспільства, створює можливість їх використання для вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, переростання в банди, протистояння з органами правопорядку. З огляду на підвищену суспільну небезпеку злочинів зазначеної категорії, Верховною Радою України 07.10.2014 прийнятий Закон України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо невідворотності покарання за окремі злочини проти основ національної безпеки, громадської безпеки та корупційні злочини». Цим законом ст. 176 КПК України доповнено частиною 5, відповідно до якої запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261 КК України. Тобто, ніякі запобіжні заходи окрім найбільш суворого - тримання під вартою не можуть бути застосовані до цих осіб.
Крім того, на цей час, не передбачені законом збройні формування продовжують свою діяльність на території Луганської області, у зв`язку з чим є підстави вважати, що у подальшому ОСОБА_7 перебуваючи на свободі, може вступити до лав незаконних військових або збройних формувань та продовжити злочинну діяльність.
На думку прокурора невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості призначеного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого відповідно до ст.ст.409, 414 КПК України є підставою для скасування або зміни судового рішення, у зв`язку з чи просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 260 КК України 4 роки позбавлення волі.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, обговоривши доводи апеляції, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження,колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оскаржені, то висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Щодо призначення обвинуваченому покарання, то суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, в повій мірі врахував ступінь тяжкості і суспільну небезпеку вчиненого ним кримінального правопорушення, яке належить до категорії тяжких злочинів.

Судом правильно враховано пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини: повне визнання ОСОБА_9 своєї провини, щире каяття в скоєному, а також те, що він за місцем проживання і роботи характеризується позитивно, неодноразово нагороджувався, а саме ОСОБА_10 «60 років визволення України від фашистських загарбників», нагороджений відзнакою Президента України, медаллю «Захиснику Вітчизни», і Наказом Міністра Палива та Енергетики України, нагороджений відзнакою «Шахтарська Слава», а також те, що він працює на шахті ім. Мельникова з 1983 року, одружений, його дружина є інвалід 3 групи, інвалідність встановлена безстроковоо і пов`язана з опіками обличчя, (а.с. 33,35,56 матеріали кримінального провадження, а.с.69 матеріали обвинувального акту).

Врахував також, що обвинувачений також страждає серйозними захворюваннями, що підтверджується довідками медичних закладів (а.с. 67,70 матеріали обвинувального акту) і потребує обстеження в умовах обласного профпатологічного (пульмонологічного) відділення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого суд не знайшов.

Враховуючи ступінь тяжкості і суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 в складі незаконних збройних формувань перебував нетривалий час - з червня до липня 2014 року, після чого добровільно вийшов зі складу цього формування, та повернувся на шахту працювати, будь-яких дій пов`язаних з застосуванням насильства щодо громадян він не здійснював, вихід з незаконного збройного формування здійснив коли зрозумів справжні незаконні і антидержавні дії і методи їх скоєння членами таких формувань.

В проміжок часу з виходу з незаконного збройного формування до часу його затримання бійцями правоохоронних і силових структур України, він перебував за місцем свого проживання і будь-яких правопорушень не здійснював.

Колегія суддів вважає, що наведені пояснення обвинуваченого, щодо причин виходу зі складу незаконного збройного формування, належно були оцінені і судом першої інстанції як свідчення щирого каяття ОСОБА_7 у скоєному кримінальному правопорушенні.

Будь-яких інших фактів, які б підтверджували скоєння ОСОБА_7 незаконних дій щодо окремих осіб, або дій, які зумовили настання тяжких наслідків, матеріали досудового і судового проваджень не містять.

В матеріалах кримінального провадження також відсутні будь-які данні, що ОСОБА_7 знову може вступити до незаконного збройного формування та продовжити злочину діяльність.

За таких обставин, призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання, із застосуванням ст. 75 КК України, колегія суддів вважає відповідним скоєному і даним про його особу.

Колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, вважаючи, що призначення і відбування покарання з випробуванням в цьому конкретному провадженні забезпечує належним чином профілактику здійснення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

Доводи прокурора щодо порушення судом вимог ст.176 КПК України, колегія також вважає необґрунтованими скільки дана норма закону регулює питання щодо обрання запобіжного заходу і не стосується питань призначення судом міри покарання.

Судом першої інстанції була дана належна оцінка особі обвинуваченого, зроблено обґрунтований висновок про винність ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, правильно застосовано вимоги ст. 65 КК України тому, колегія суддів вважає, що по кримінальному провадженню відсутні будь-які порушення, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга старшого прокурора прокуратури м. Лисичанська Луганської області ОСОБА_8 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 03 квітня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.260 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури м. Лисичанська Луганської області ОСОБА_8 без задоволення.

Головуючий:

Судді