УХВАЛА

АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2007
року м.Ужгород

Апеляційний суд
Закарпатської області в складі:

головуючого
- Гошовського Г.М., суддів - Дідика
В.М., Вотьканича Ф.А., за участю прокурора - Фрицюк В .В., засудженого - ОСОБА_1,

розглянув у
відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями засуджених
ОСОБА_2. та ОСОБА_1 на вирок Ужгородського міськрайонного суду від 18 грудня
2006 року.

Цим вироком

ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, уродженець і мешканець м.Ужгорода, АДРЕСА_1
Закарпатської області, українець, громадянин України, без освіти, не працюючий,
неодружений, судимий:

- 11.09. 2002 року за ч.2 ст. 185 КК України
на 2 роки

позбавлення волі,
на підставі ст.75
КК України

звільнений
від відбування покарання з випробуванням

з
іспитовим строком 1 рік,

- 27.10.2004 року за ч.2 ст. 185 КК України, з

застосуванням
ст. 71 КК України на 3 роки позбавлення

волі,

засуджений: за ч.2ст.185 КК України
на 2 роки позбавлення волі,

за ч.2 ст.289 КК
України на 5 років позбавлення волі без конфіскації майна .

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання
більш суворим ОСОБА_2. призначено 5 років позбавлення волі без конфіскації
майна.

На підставі ст. 71 КК України до покарання призначеного за цим вироком
частково приєднано покарання за вироком 27.10.2004 року остаточно до відбуття
ОСОБА_2. призначено 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Справа: №217 /07

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2
народження, уродженець та мешканець м.Ужгорода, АДРЕСА_1, Закарпатської
області, непрацюючий, одружений, на утриманні четверо неповнолітніх дітей, судимий:

- 13.01.1987 року
за ч.2 ч.З ст. 140 КК України/в

ред. 1960р./,
на підставі ст.42 КК України на 3 роки

позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 13.02.1987 року за ч.2 ст. 140 КК
України, на підставі

ч.3 ст.42 КК України на 4 роки позбавлення волі з

конфіскацією майна;

- 15.01.1990 року за ч.І ст.141 КК
України, на підставі

ст.43 КК України на 2 роки позбавлення волі з

конфіскацією майна;

· 25.03.1993
року за ч.2 ст.140 КК України на 2 роки позбавлення волі з конфіскацією майна;

· 28.04.1993
року за ч.2 ст141 КК України, на підставі ч.2 ст.42 КК України на 4 роки 6
місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

· 15.05.1998
року за ч.2 ст.215 КК України на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією майна;

· 11.11.1998
року за ч.2 ст.140, ч.І ст. 145КК України, на підставі ч.3 ст.42, ч.І ст.26 КК
України на 5 років позбавлення волі;

· 27.10.2004
року за ч.2 ст. 185 КК України /в ред.2001 p./, на
підставі ст.71 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК
України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком
2 роки,

засуджений цим вироком за
ч.2 ст.289 КК України на 5 років позбавлення волі без конфіскації
належного йому майна.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного за цим вироком покарання
частково приєднано покарання за вироком від 27.10.2004 року і остаточно до
відбуття ОСОБА_1 призначено 5 років 2 місяці позбавлення волі без конфіскації
йому майна.

Постановлено: запобіжним заходом щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
залишити взяття під варту; строк відбуття покарання рахувати з 14.06.2006 року;
речові докази, тобто рами від мопедів - 3 шт.,
колеса в зборі - 5 шт.,
двигуни в комплекті - 2 шт.,
мотоцикл марки «Мінськ» - повернути потерпілим за належністю.

ОСОБА_2. визнаний винним у таємному повторному викраденні

- 24 листопада 2005
року між 20 та 22 годиною, з подвір»я будинку. №АДРЕСА_2 в М.Ужгороді двох
мопедів марки «Карпати» та рами з колесами до мопеду «

Карпати », загальною вартістю 625 гривень, належних
ОСОБА_3;

- 8 грудня 2005
року, близько 20 години, за попередньою змовою з ОСОБА_1., з

подвір»я будинку № АДРЕСА_3 в м.Ужгороді - мотоцикла
марки «Мінськ»,

вартістю 760
гривень, належного ОСОБА_4..

В апеляціях ОСОБА_2.
та ОСОБА_1. просять скасувати вирок. Посилаються на те, що їх дії
слід кваліфікувати за ч.2 ст. 185 КК України, а не за ч.2 ст.289 КК України,
оскільки транспортний засіб, викрадений у ОСОБА_4. був несправний.

Заслухавши доповідь судді, промови засудженого ОСОБА_1, який підтримав
апеляційні вимоги, прокурора, який вважав вирок законним і обгрунтованим і
просив залишити апеляції засуджених без задоволення, перевіривши матеріали та
обгрунтування доводів апеляцій, апеляційний суд приходить до переконання, що
вони не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду
України від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України
законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та
експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на
транспорті», транспортними засобами є всі види автомобілів, трактори й інші
самохідні машини, трамваї, тролейбуси, а також мотоцикли та інші механічні транспортні
засоби, що приводяться в рух за допомогою двигуна з робочим об»ємом 50 куб. см.
і більше або електодвигуна потужністю понад 3кВт.

Згідно диспозиції ст. 289 КК України під незаконним заволодінням
транспортним засобом у цій статті слід розуміти вчинене умисно, з будь -якою
метою притиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника
чи користувача всупереч їх волі.

Таким чином, посилання засудженого ОСОБА_1 на те, що в його діях відсутній
склад злочину, передбачений ст.289 КК України є безпідставними, а технічний
стан транспортного засобу, яким незаконно заволоділи, на кваліфікацію не
впливає.

Апеляційний суд не приймає до уваги і посилання засудженого ОСОБА_2 на те,
що постанову №14 Пленуму Верховного Суду України прийнято 23 грудня 2005, а
злочин він вчинив 8 грудня 2005 року і тому його дії було кваліфіковано за
ст.289 КК України неправильно, оскільки суспільно- небезпечні діяння отримують
юридичну кваліфікацію згідно Кримінального кодексу України, а не будь-якого
іншого нормативного акту.

Покарання, в тому числі за сукупністю вироків, призначено ОСОБА_1 і ОСОБА_2
з дотриманням вимог ст.ст. 65, 71 КК України: з врахуванням тяжкості злочинів,
даних про їх особи, інших передбачених законом обставин, зокрема й тих, на які
посилається засуджений ОСОБА_1. Окрім цього, згідно ч.4 ст.71 КК України
остаточне покарання за сукупністю вироків не може бути меншим від покарання,
призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за
попереднім вироком.

Керуючись ст.ст.
365, 366 КПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

апеляції
засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського
міськрайонного суду від 18 грудня 2006 року щодо них V- без змін.