П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого секретаря Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ОСОБА_25,
суддів:ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37,
за участю начальника відділу участі прокурорів Генеральної прокуратури України у перегляді судових рішень у кримінальних справах ОСОБА_38,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за заявою засудженої ОСОБА_15 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2014 року щодо неї,

у с т а н о в и л а:

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області вироком від 13 листопада 2012 року засудив ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку с. Подільське Летичівського району Хмельницької області, мешканку АДРЕСА_1, таку, що судимості не має, за частиною другою статті 15, частинами другою та третьою статті 27, частиною четвертою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків, на строк три роки, з конфіскацією всього майна, що належить їй на праві власності, окрім житла.

На підставі статті 54 КК ОСОБА_15 позбавлено сьомого рангу та третьої категорії державного службовця.

Постановлено стягнути з ОСОБА_15 на користь держави 4459 гривень 5 копійок судових витрат.

Вирішено питання про речові докази.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_16 та ОСОБА_17, питання про перегляд судового рішення щодо яких у встановленому процесуальним законом порядку не порушувалося.

Суд визнав ОСОБА_15 винуватою та засудив за те, що вона, обіймаючи посаду голови Летичівської районної державної адміністрації Хмельницької області, будучи державним службовцем сьомого рангу третьої категорії, займаючи відповідальне становище, організувала та намагалась отримати хабар в особливо великих розмірах, частину якого отримала за сприяння начальника відділу Держкомзему у Хмельницькій області ОСОБА_16 та керівника виконавчого апарату - керуючого справами Летичівської районної ради Хмельницької області ОСОБА_17, за таких обставин.

На початку квітня 2011 року фізична особа-підприємець ОСОБА_18 звернувся до ОСОБА_15 з проханням передати у власність ОСОБА_19, чиї інтереси він представляє, дві земельні ділянки площею по 0,50 га кожна на території Летичівського району для ведення особистого селянського господарства з подальшою зміною цільового призначення та будівництва на цих ділянках автозаправних комплексів.

21 квітня 2011 року ОСОБА_15 та ОСОБА_18 оглянули орієнтовні місця розташування земельних ділянок на території Требуховецької та Ялинівської сільських рад Летичівського району.

Маючи умисел на одержання від ОСОБА_18 хабара в сумі 30 000 доларів США за передачу у власність земельних ділянок особі, чиї інтереси він представляє, та з метою уникнути викриття злочинних дій ОСОБА_15 залучила як пособника ОСОБА_16, якій дала вказівку зустрітись з ОСОБА_18 з приводу остаточного з'ясування місця розташування земельних ділянок та з метою висунення вимоги передачі хабара у сумі 30 000 доларів США. При цьому ОСОБА_15 повідомила ОСОБА_16, що ці гроші призначені для керівництва з м. Хмельницького, а також пригрозила їй, що у разі відмови виконати вказівку, буде порушене питання про її звільнення. Розуміючи реальність погроз та боячись втратити роботу, ОСОБА_16 погодилася виконати вказівки ОСОБА_15

Крім цього, на початку травня 2011 року ОСОБА_15 вступила у попередню змову зі своєю донькою ОСОБА_17, якій дала вказівку передавати вимоги з приводу одержання від ОСОБА_18 хабара ОСОБА_16

На початку травня 2011 року, виконуючи вказівку ОСОБА_15, ОСОБА_16 зустрілась з ОСОБА_18 та поставила йому вимогу передати хабар в сумі 30 000 доларів США за передачу у власність земельних ділянок на території Требуховецької та Ялинівської сільських рад Летичівського району для ведення особистого селянського господарства та подальшу зміну їх цільового призначення для будівництва автозаправних комплексів.

ОСОБА_18, розуміючи, що інакше ніяк не зможе реалізувати право ОСОБА_19 на одержання у власність двох земельних ділянок, змушений був погодитися з висунутими вимогами. Також ОСОБА_18 попросив зменшити суму хабара, ОСОБА_16 передала це прохання ОСОБА_15, але остання відмовила.

На початку травня 2011 року у вечірній час у приміщенні кафе «Меджибіж» на території Летичівського району під час спільної зустрічі ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 перша підтвердила обіцянку передати у власність земельні ділянки та вказала, щоб з усіх питань, у тому числі фінансових, ОСОБА_18 продовжував спілкуватися з ОСОБА_16

13 травня 2011 року ОСОБА_18 від імені ОСОБА_19 звернувся із заявою до голови Летичівської райдержадміністрації про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення двох земельних ділянок площею по 0,50 га кожна на території Требуховецької та Ялинівської сільських рад Летичівського району для ведення відповідно особистого селянського господарства та сінокосу. Зазначену заяву із додатками ОСОБА_18 передав ОСОБА_16, яка передала цю заяву на реєстрацію та повідомила про це ОСОБА_15

16 травня 2011 року ОСОБА_15 своєю резолюцією на вказаній заяві доручила її розглянути і, одержавши пропозицію відділу Держкомзему у Летичівському районі, того ж дня своєю резолюцією дала вказівку підготувати проект відповідного розпорядження. 18 травня 2011 року ОСОБА_15 підписала розпорядження про надання ОСОБА_19 дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

У подальшому під час зустрічей у кінці травня 2011 року, на початку червня 2011 року, 16 червня 2011 року та 17 червня 2011 року ОСОБА_15 через ОСОБА_16 та ОСОБА_17 узгоджувала із ОСОБА_18 питання передачі хабара, а саме щодо розділення суми хабара на дві частини по 15 000 доларів США за передачу у власність кожної з двох земельних ділянок, а також висувала йому вимоги щодо прискорення передачі першої частини хабара.

19 червня 2011 року о 20 годині 20 хвилин біля будинку № 2 на вул. Горького в смт Летичів у салоні власного автомобіля ОСОБА_18 передав ОСОБА_16 частину хабара в сумі 15 000 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів США кожна та ще 100 доларів США помилково, що згідно з курсом Національного банку України становило 120 399 гривень 85 копійок.

Отримавши грошові кошти, ОСОБА_16 повідомила ОСОБА_18, що вона відмовляється брати участь у подальшому одержанні другої частини хабара та спілкуватися з ним з цього приводу, а займатиметься лише покладеними на неї законом обов'язками.

Після цього ОСОБА_20, залишивши собі 2100 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України становило 16 744 гривень 34 копійки, зустрілася зі ОСОБА_17 Разом вони повезли до ОСОБА_15 додому, що на АДРЕСА_2, суму хабара 13 000 доларів США, що згідно з курсом Національного банку України становило 103 655 гривень 50 копійок, де всі й були затримані працівниками міліції.

Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 16 травня 2014 року змінив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_15, перекваліфікував її дії з частини другої статті 15, частин другої та третьої статті 27, частини четвертої статті 368 КК на частину другу статті 15, частини другу та третю статті 27, частину третю статті 368 КК у редакції від 5 квітня 2001 року та призначив їй за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків, на строк три роки, з конфіскацією всього майна, що належить їй на праві власності, окрім житла.

На підставі статті 54 КК ОСОБА_15 позбавлено сьомого рангу та третьої категорії державного службовця.

У решті вирок щодо ОСОБА_15 залишено без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах від 28 жовтня 2014 року зазначені рішення судів нижчих інстанцій щодо ОСОБА_15 змінив, пом'якшив призначене їй покарання за частиною другою статті 15, частинами другою та третьою статті 27, частиною третьою статті 368 КК у редакції від 5 квітня 2001 року із застосуванням статті 69 КК до позбавлення волі на строк сім років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків, на строк три роки, з конфіскацією всього майна, що належить їй на праві власності, окрім житла.

У решті судові рішення щодо ОСОБА_15 залишено без зміни.

У наведеному рішенні касаційний суд дійшов висновку про правильність кваліфікації судами нижчих рівнів дій ОСОБА_15 як організація, керування та виконання закінченого замаху на одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, хабара в особливо великому розмірі, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

У заяві, поданій у встановлений частиною другою статті 400-14 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК) строк до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, засуджена ОСОБА_15 порушує питання про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2014 року щодо неї з підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. Просить скасувати оскаржувану ухвалу щодо неї, а справу направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Зокрема, засуджена стверджує, що в межах однієї кримінальної справи судом було неоднаково застосовано статтю 368 КК, оскільки її дії були кваліфіковані за частиною другою статті 15, частинами другою та третьою статті 27, частиною третьою статті 368 КК у редакції від 5 квітня 2001 року, а аналогічні дії ОСОБА_16 - за частиною п'ятою статті 27, частиною другою статті 368 КК в редакції від 5 квітня 2001 року.

На підтвердження неоднакового застосування судами касаційної інстанції цієї норми кримінального закону посилається на ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2013 року, якою дії ОСОБА_16 було перекваліфіковано з частини п'ятої статті 27, частини третьої статті 368 КК на частину п'яту статті 27, частину другу статті 368 КК у редакції від 5 квітня 2001 року.

У цьому рішенні касаційний суд дійшов висновку про правильність кваліфікації дій ОСОБА_16 як пособництво в одержанні службовою особою, яка займає відповідальне становище, хабара у великому розмірі за виконання в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої влади та службового становища.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України заслухала суддю-доповідача, пояснення прокурора про відмову в задоволенні заяви, перевірила матеріали кримінальної справи та матеріали, додані до заяви, обговорила викладені в заяві доводи і дійшла висновку про таке.

Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 400-12 КПК Верховний Суд України вправі переглянути судові рішення за умови: наявності двох і більше подібних суспільно небезпечних діянь; коли щодо цих суспільно небезпечних діянь касаційний суд неоднаково застосував одну й ту саму норму кримінального закону і таке застосування потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.

Верховний Суд України раніше неодноразово висловлював свою правову позицію щодо предмета і умов перегляду рішень суду касаційної інстанції із зазначених у законі підстав, зокрема у постановах від 21 червня 2012 року в справі № 5-4кс12 щодо ОСОБА_21, від 17 жовтня 2013 року в справі № 5-31кс13 щодо ОСОБА_22, від 6 лютого 2014 року в справі № 5-50кс13 щодо ОСОБА_23 Вона полягає у тому, що перегляд рішення касаційного суду можливий, а втручання/невтручання в таке рішення є необхідним/непотрібним, коли є неоднаковість у правозастосуванні, що зумовлює суд висловити свою правову позицію щодо правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність. Ключовою умовою такого перегляду є наявність різних незалежно від форми і змісту правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми закону про кримінальну відповідальність у не менш ніж у двох кримінальних провадженнях, і хоча б в одному з яких сторона кримінального провадження ставила під сумнів (оспорювала) у будь-який спосіб правильність застосування такої норми.

У протилежному випадку перегляд рішень за межами позначених його предмета та умов призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідає положенням пункту 1 частини першої статті 400-12 КПК і суперечитиме принципу правової визначеності.

У кримінальній справі щодо ОСОБА_24 суспільно небезпечне діяння, пов'язане з одержанням хабара, органи досудового слідства кваліфікували як організація, керування та виконання замаху на одержання хабара в особливо великому розмірі. Саме за цим обвинуваченням ОСОБА_15 суд визнав її винною у вчиненні злочину, а суд апеляційної інстанції лише привів у відповідність редакцію інкримінованої норми, перекваліфікувавши дії ОСОБА_15 з частини другої статті 15, частин другої та третьої статті 27, частини четвертої статті 368 КК на частину другу статті 15, частини другу та третю статті 27, частину третю статті 368 КК у редакції від 5 квітня 2001 року. Касаційний суд погодився з такими рішеннями судів нижчих рівнів. Отже, з часу пред'явлення обвинувачення й до завершення судового провадження суспільно небезпечне діяння, поставлене за провину ОСОБА_24, отримало незмінну кримінально правову оцінку.

У порівнюваному рішенні суспільно небезпечне діяння попри його подібність із діянням оспореного рішення за спільним родовим об'єктом посягання, окремими елементами об'єктивної сторони від моменту пред'явлення обвинувачення і до завершення судового провадження отримало іншу кримінально правову оцінку і було кваліфіковано як пособництво в одержанні службовою особою хабара у великому розмірі. Касаційний суд погодився з такою правовою оцінкою дій ОСОБА_16 і не висловив будь-яких застережень щодо зазначеного правозастосування. При цьому лише привів у відповідність редакцію інкримінованої норми, перекваліфікувавши дії ОСОБА_16 з частини п'ятої статті 27, частини третьої статті 368 КК на частину п'яту статті 27, частину другу статті 368 КК у редакції від 5 квітня 2001 року.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд України дійшов висновку, що в межах заявлених ОСОБА_24 вимог немає даних про неоднакове застосування однієї і тієї самої норми закону про кримінальну відповідальність.

За таких обставин заява ОСОБА_24 в аспекті положень пункту 1 частини першої статті 400-12 КПК не може бути предметом перегляду Верховного Суду України і тому в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись пунктом 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України та статтями 400-12, 400-20, 400-21 і 400-23 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України,

п о с т а н о в и л а:

відмовити у задоволенні заяви засудженої ОСОБА_15.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 2 частини першої статті 400-12 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року.

Головуючий ОСОБА_25

Судді:
ОСОБА_26 ОСОБА_32

ОСОБА_27 ОСОБА_33

ОСОБА_28 ОСОБА_34

ОСОБА_29 ОСОБА_35
ОСОБА_30 ОСОБА_36
ОСОБА_31 ОСОБА_37