Справа № 534/103/14-к
№ 1-кп/534/82/15
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2015 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого судді при секретарях:ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю: прокурорів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5
захисникаОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Комсомольську кримінальне провадження №0000912 за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеса, громадянина України, освіта середня технічна, раніше не судимого, не одруженого, працюючого приватним підприємцем в компанії «Багіра», зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого без реєстрації в АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, -

в с т а н о в и в :
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину проти власності за наступних обставин.

08 серпня 2013 року близько 13 години 15 хвилин ОСОБА_7 , рухаючись по вул.Будівельників в м.Комсомольську в напрямку ВАТ Полтавський ГЗК на автомобілі «Део Леганза», виявив як йому назустріч рухається ОСОБА_9 на автомобілі «ВАЗ 2101», д.н.з. НОМЕР_1 , після чого у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_9 .
Після чого ОСОБА_7 розвернув свій автомобіль та поїхав за потерпілим. В той час, коли останній зупинив автомобіль біля будинку №21/6 по вул.Молодіжній в м. Комсомольську, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний намір, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи відкрито, з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що супроводжувалось брутальною лайкою, з корисливих спонукань, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, заволодів із заднього сидіння автомобіля «ВАЗ 2101», яким керував ОСОБА_9 , двома сумками, в яких знаходилися окуляри різних моделей, чим спричинив майнову шкоду ОСОБА_9 на загальну суму 7965 гривень, після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зник та розпорядився викраденим на власний розсуд.
Наведенні вище дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майно, поєднане з погрозою застосування фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винним себе не визнав та наполягав на тому, що інкримінованого злочину не вчиняв, в день згаданої події знаходився у місті Кіровограді та з потерпілим не зустрічався.

Обвинувачений ОСОБА_7 показав, що являється приватним підприємцем і починаючи з 2012 року він працював регіональним менеджером фірми «Багіра» в м.Полтава та займався реалізацією оптичної продукції (окулярів). ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 працювали у ОСОБА_7 дистриб`юторами, тобто кінцевими реалізаторами продукції.

Згодом ОСОБА_11 та ОСОБА_10 було звільнено у зв`язку із виявленою недостачею. ОСОБА_9 теж звільнився, при цьому він залишився винним ОСОБА_7 гроші, які отримав у борг на придбання автомобіля. ОСОБА_11 став самостійно займатися підприємницькою діяльністю з реалізації окулярів, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 працювали у нього.

У зв`язку із згаданими боргами у ОСОБА_7 виникли напружені відносини з вказаними особами. Крім того, ОСОБА_7 вважає, що він заважав їх бізнесу, тому вони вирішили позбутися його як конкурента. З цією метою, 01 серпня 2013 року та 08 серпня 2013 року ОСОБА_9 звернувся до Октябирського РВ м.Полтави та Комсомольського МВ із заявами про те, що ОСОБА_7 нібито заподіяв йому тілесні ушкодження та пограбував його.

02 вересня 2013 року ОСОБА_10 теж звернувся до Карлівського РВ із неправдивою заявою про те, що ОСОБА_7 пограбував і його. Згодом кримінальні провадження в Карловці та Полтаві було закрито у зв`язку із відмовою потерпілих від обвинувачення, а прокуратура м.Комсомольська, з незрозумілих причин, наполягає на засудженні ОСОБА_7 на злочин, якого він не вчиняв.

Обвинувачений ОСОБА_7 показав, що оговорюючи його у вчиненні злочинів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , в такий спосіб, бажають помститися йому за те, що їх було звільнено, а також тому, що він складав їм конкуренцію.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 за вказаним епізодом злочинної діяльності стороною обвинувачення надано суду наступні докази:
· письмову заяву потерпілого ОСОБА_9 про вчинення злочину, в якій зазначено, що 08.08.2013 року ОСОБА_7 відкрито заволодів двома сумками з окулярами на загальну суму 7000 грн. (т.1а.с.96);

· протокол огляду місця події від 08.08.2013 року, відповідно до якого було оглянуто автомобіль потерпілого ОСОБА_9 . Під час огляду будь-яких слідів злочину не виявлено (т.1а.с.98);

· документ із назвою «8.08.13», відповідно до якого ФОП ОСОБА_11 передав невідомій особі товарно-матеріальні цінності на загальну суму 7965 грн. (т.1а.с.100);

· заяву підозрюваного ОСОБА_7 про відмову від участі у проведені слідчих дій (т.1а.с.101);

· витяг із журналу реєстрації в`їзду транспортних засобів через контрольно-пропускний пункт Бізнес-центру «Акустика» з 05 по 12.08.2013 року (т.1а.с.102-122);

· витяг із журналу реєстрації відвідувань по контрольно-пропускний пункту Бізнес-центру «Акустика» з 05 по 12.08.2013 року (т.1а.с.123-125);

· протокол обшуку від 14.01.2014 року, відповідно до якого за місцем проживання ОСОБА_7 нічого знайдено та вилучено не було (т.1а.с.144);

· довідку ПАТ «Акустика» без дати та номера, відповідно до якої Бізнес-центр «Акустика» має два контрольно-пропускні пункти: на КПП-1 здійснюється реєстрація орендарів та відвідувачів в журналі обліку; на КПП-2 здійснюється реєстрація в`їзду-виїзду автомобілів, реєстрація орендарів та відвідувачів на КПП-2 не здійснюється (т.1а.с.172);

· інформацією про вхідні та вихідні дзвінки, СМС-повідомлення, наданою СТУ ПрАО «МТС України», відповідно до якої 08.08.2013 року о 13 год. 58 хв. мобільні телефони із номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_2 знаходилися у м.Кременчуці в районі буд.№2 по просп.Полтавський (т.1а.с.160, 139);

· матеріли, що характеризують обвинуваченого ОСОБА_7 , як особу, яка раніше не засуджувалася, має позитивні характеристики, на обліку у лікаря психіатра не перебуває (т.1а.с.126-134).

Крім того, за клопотання прокурора в судовому засіданні допитано двох свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_11 показав, що у 2013 році він працював у ОСОБА_7 реалізатором оптичної продукції (окулярів), яку той отримував від фірми «Багіра», але згодом звільнився.

У серпні 2013 року ОСОБА_11 , будучи директором та власником підприєсмтва «Оптика плюс», здійснював підприємницьку діяльність щодо роздрібної торгівлі оптичною продукцією (окулярами), а потерпілий ОСОБА_9 , його брат ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_10 працювали у нього реалізаторами на підставі трудових договорів. 08 серпня 2013 року в м.Полтава ОСОБА_11 передав потерпілому та вказаним свідками по одному кейсу з продукцією для реалізації. Після цього ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , на автомобіл останнього, прибули до міста Комсомольська, де вони розділилися на пари та пішли рекламувати і реалізовувати свій товар.

Приблизно о 13 годині ОСОБА_11 зателефонував ОСОБА_9 та повідомив, що його та ОСОБА_12 перестрів ОСОБА_13 і намагається забрати кейси з товаром. Почувши про це, ОСОБА_11 разом із ОСОБА_10 направилися до вказаного потерпілим місця. На значній відставні вони побачили, що поруч із потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_12 стоїть обвинувачений ОСОБА_7 та хлопець на ім`я ОСОБА_14 . Про що вони спілкувалися ОСОБА_11 чути не міг. Він розгледів, що ОСОБА_13 тримав одну руку за спиною під сорочкою та припустив, що там міг бути пістолет, який ОСОБА_11 раніше бачив у ОСОБА_13 . Коли вони знаходилися на відстані близько 100-150 метрів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 сіли до автомобіля та поїхали геть.

На початку допиту ОСОБА_11 заявив, що з моменту згаданих подій минуло майже два роки і багато чого він не пам`ятає. Але в ході допиту заявив, що пригадав, що бачив як ОСОБА_13 забрав з автомобіля ОСОБА_9 два кейси, поклав їх до багажнику власного автомобіля. Свідок ОСОБА_11 не зміг пояснити суду чому раніше під час допитів на досудовому слідстві та в суді стверджував, що не бачив згаданого моменту, та як ОСОБА_7 міг ховати за спиною руку з пістолетом у той час, коли переносив два кейси до свого автомобіля.

Відповідаючи на запитання сторони захисту, ОСОБА_11 показав, що відібрані у ОСОБА_9 кейси та окуляри належали підприємцю ОСОБА_11 . 08 серпня 2013 року ОСОБА_9 та ОСОБА_12 отримали вказаний товар лише для реалізації і тому були зобов`язані повернути виручку та непроданий товар. Реалізатори отримували у ОСОБА_11 заробітну плату з урахуванням об`єму реалізованої продукції. ОСОБА_11 показав, що у нього із ОСОБА_9 був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, тому напевно слідчі органи визнали останнього потерпілим, а не ОСОБА_11 .

Після викрадення кейсів з окулярами, ОСОБА_11 надав доручення директору фірми «Мобістар» ОСОБА_15 забрати їх у ОСОБА_13 . Приблизно через місяць, за невідомих обставин, вказані кейси з`явилися на офісі у ОСОБА_11 , весь товар був на місці та пізніше його було реалізовано. На запитання чому до червня 2015 року він не повідомляв про повернення викраденого майна, ОСОБА_11 відповів, що його про це ніхто не запитував.

Свідок ОСОБА_10 показав в судовому засіданні, що раніше він та ОСОБА_9 працювали у ОСОБА_7 реалізаторами окулярів. Після звільнення відносини між ними та ОСОБА_7 погіршилися у зв`язку із тим, що вони перейшли працювати до ОСОБА_11 та стали для ОСОБА_7 конкурентами.

08 серпня 2013 року він, разом із ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та братом останнього - ОСОБА_12 приїхали до міста Комсомольська для реалізації оптичної продукції та розійшлися по різним підприємствам. Випадково ОСОБА_10 помітив автомобіль ОСОБА_7 та повідомив про це ОСОБА_9 телефоном. Невдовзі зателефонував ОСОБА_9 та повідомив, що у нього конфліктна ситуація з обвинуваченим. ОСОБА_10 разом із ОСОБА_11 пішли на виручку та на значній відставні побачили, що автомобіль ОСОБА_7 поїхав геть. Хто забирав кейси з окулярами вони не бачили, але зі слів ОСОБА_9 це зробив саме ОСОБА_7 , який був разом із ОСОБА_16 . Також зі слів потерпілого опору він не чинив, так як ОСОБА_7 тримав свою руку за спиною під сорочкою, що давало підстави побоюватися, що в його руці був пістолет.

Свідок ОСОБА_17 підтвердив, що через деякий час викрадені ОСОБА_7 кейси було повернуто разом із окулярами. Він бачив їх в офісі ОСОБА_11 . ОСОБА_17 припустив, що їх міг повернути ОСОБА_15 , але коли та за яких обставин він не знає. На думку ОСОБА_17 обвинувачений ОСОБА_7 не мав бажання викрадати зазначене вище майно, він його відбирав для того щоб перешкодити розвитку їх підприємницької діяльності.

Під час підготовчого судового засідання прокурором надано суду список осіб, участь яких необхідна у судовому розгляді кримінального провадження (а.с.58). До згаданого списку, крім допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , включено свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . Однак, прокурором не було забезпечено прибуття цих свідків в суд, як цього вимагає ч.2 ст.327 КПК України. З клопотанням про сприяння у забезпечені явки цих свідків, у тому числі шляхом застосування їх приводу, до суду не звертався.

На допиті свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 прокурор в загалі не наполягав, а його клопотання про допит свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 у режимі відеоконференції визнано судом безпідставним і тому в його задоволенні було відмовлено.

На підтвердження невинуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, стороною захисту надано суду наступні докази.
Так, обвинувачений ОСОБА_7 заперечуючи проти обвинувачення, наполягав на тому, що у період з 05 по 10 серпня 2013 року він знаходився в місті Кіровограді на семінарі, який проводився підприємством «Багіра» в бізнес-центрі «Акустика». На підтвердження алібі обвинуваченого стороною захисту надано копію довідки ФОП ОСОБА_24 без дати на номера про те, що 08.08.2013 року ОСОБА_7 брав участь в проведенні семінару в м.Кіровограді (т.2а.с.96).

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_25 показали, що у зазначений період ними особисто організовувався та проводився згаданий семінар з участю менеджерів з різних регіонів, в тому числі міста Полтави, представником якої являється ОСОБА_7 . Свідки стверджували, що аналогічні семінари зазвичай проводилися 3-4 рази на рік і 2013 рік не був виключенням. ОСОБА_24 та ОСОБА_25 повідомили, що не пам`ятають щоб ОСОБА_7 колись пропускав такі семінари, тому впевнені у тому, що 08 серпня 2013 року він був присутній, хоча документальних підтверджень того, що цей семінар проводився саме у серпні 2013 року та що ОСОБА_7 його не пропускав, надати не можуть бо при організації та проведенні семінарів будь-яка документація не оформлювалася, в тому числі щодо перевірки явки відвідувачів.
Аналогічні показання надав в судовому свідок захисту ОСОБА_18 , який показав, що у період з 05 по 10 серпня 2013 року брав участь у згаданому семінарі та пам`ятає, що на ньому був присутній ОСОБА_7 .
Оцінивши досліджені та перевірені в судовому засіданні докази сторони обвинувачення та сторони захисту, суд дійшов наступних висновків.
Так, в судовому засіданні прокурор наполягав на тому, що 08 серпня 2013 року близько 13 години 15 хвилин в районі будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_7 , з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, відкрито викрав у потерпілого ОСОБА_9 товарно-матеріальні цінності на загальну суму 7965 гривень.
Обвинувачений ОСОБА_7 заперечуючи проти згаданого звинувачення, наполягав на тому, що у період з 05 по 10 серпня 2013 року він знаходився в місті Кіровограді, де приймав участь у проведенні семінару, який відбувся у приміщенні бізнес-центру «Акустика». На підтвердження алібі обвинуваченого сторона захисту послалася на зазначену вище довідку ФОП ОСОБА_24 про перебування ОСОБА_7 08 серпня 2013 року у місті Кіровограді та показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_18 .

З показань зазначених вище осіб судом встановлено, що семінарське заняття у серпні 2013 року, як і в інші рази, проводилися без будь-якого документального оформлення, письмових доказів на підтвердження дати його проведення не існує, рівно як і письмових доказів на підтвердження перевірок явки слухачів на семінарські заняття, у тому числі і обвинуваченого.

Показання свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_18 , ОСОБА_24 та видана останнім довідка щодо дати проведення семінарів (т.1а.с.100) ґрунтується лише на спогадах цих осіб, які не є точними і могли бути навіяні стороною кримінального провадження, якою заявлено клопотання про їх допит. Фактично зазначені свідки не можуть впевнено стверджувати, що саме 08 серпня 2013 року близько 13 год. ОСОБА_7 знаходився в приміщенні БЦ «Акустика», а лише припускають таку можливість. З їх показань вбачається, що їх припущення ґрунтується на тому, що ОСОБА_7 на семінарах вів себе екстравагантно і ніколи їх не пропускав.

З огляду на викладене та враховуючи, що показання свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_18 , ОСОБА_24 не є переконливими і не підтверджуються іншими об`єктивними даними, суд вважає, що їх недостатньо для підтвердження алібі обвинуваченого.

В судовому засіданні на спростування алібі обвинуваченого прокурором надано довідку ПАТ «Акустика» без дати та номера, відповідно до якої Бізнес-центр «Акустика» має два контрольно-пропускні пункти: на КПП-1 здійснюється реєстрація орендарів та відвідувачів в журналі обліку; на КПП-2 здійснюється реєстрація в`їзду-виїзду автомобілів, реєстрація орендарів та відвідувачів на КПП-2 не здійснюється (т.1а.с.172).

Згідно наданих стороною обвинувачення копій витягів з журналів реєстрації відвідувачів та транспортних засобів у період з 05 по 10 серпня 2013 року обвинувачений ОСОБА_7 зареєстрованим як відвідувач не був (т.1а.с.102-126).

Суд вважає хибними та не приймає до уваги твердження обвинуваченого ОСОБА_7 та допитаних за його клопотанням свідків ( ОСОБА_25 , ОСОБА_18 , ОСОБА_24 ) про те, що БЦ «Акустика» має два додаткові входи, які не облаштовано КПП, і тому відвідувачі потрапляють та залишають бізнес-центр без відповідної реєстрації, так як стороною захисту допустимих доказів на користь цих тверджень не надано, тим більше, що вони спростовуються наданої стороною обвинувачення довідною ПАТ «Акустика» (т.1а.с.172).

Крім того, на спростування алібі обвинуваченого прокурором приєднано до справи довідку, надану СТУ ПрАО «МТС України», на виконання ухвали слідчого судді. В цій довідці міститься інформація про вхідні та вихідні дзвінки, СМС-повідомлення, відповідно до якої 08.08.2013 року о 13 год. 58 хв. мобільні телефони із номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_2 знаходилися у м.Кременчуці в районі буд.№2 по просп.Полтавський (т.1а.с.160, 139).

В судовому засіданні стороною захисту достовірність згаданої інформації не заперечувалась, але обвинувачений та його захисник звернули увагу суду на те, що зазначеними телефонними номерами ОСОБА_7 ніколи не користувався і тому ця інформація не може бути доказом винуватості ОСОБА_7 .

Відповідаючи на запитання прокурора, свідок ОСОБА_10 зазначив, що в його мобільному телефоні вказані номери записані як номери фірми «Багіра» та обвинуваченого ОСОБА_7 . Однак, суд вважає, що показань свідка ОСОБА_10 не достатньо для встановлення факту належності ОСОБА_7 телефонних номерів НОМЕР_2 та НОМЕР_2 . Інших допустимих та переконливих доказів на підтвердження факту належності обвинуваченому ОСОБА_7 згаданих телефонних номерів, стороною обвинувачення не надано, тому відомості, що містяться в довідці СТУ ПрАО «МТС України», суд визнає неналежним доказом.

В ході судового розгляду справи захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 , наполягаючи на невинуватості підзахисного, посилалася на те, що невинуватість ОСОБА_7 встановлена судовим рішенням, а саме ухвалою слідчого судді Комсомольського міського суду Полтавської області від 22 листопада 2014 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання (т.1а.с.222). Як зазначила ОСОБА_6 , під час розгляду цього клопотання слідчий суддя встановив наявність у ОСОБА_7 алібі, а саме, що 08 серпня 2013 року о 09 год. 15 хв. він знаходився у місті Кіровограді і в цей день не міг знаходитися на місці вчинення злочину.
Однак, суд згадані доводи захисника ОСОБА_6 вважає неспроможними і не приймає їх до уваги, так як вони ґрунтуються на хибному та довільному тлумаченні норм чинного процесуального законодавства.
Так, у відповідності до ч.2 ст.177 КПК України при судовому розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя не встановлює винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а лише наявність обґрунтованої підозри у вчиненні цією особою такого правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що особа може здійснювати дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно ст.197 КПК України висловлені в ухвалі слідчого судді, суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, обвинувачення, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінального проваджень.

В ході судового розгляду справи, наполягаючи на винуватості ОСОБА_7 в скоєнні інкримінованого йому злочину, прокурор ОСОБА_4 в основному зосередився на спростуванні алібі обвинуваченого, не звертаючи уваги на необхідність доведення обставин, визначених ч.1 ст.91 та ч.3 ст.374 КПК України.

Так, відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Із змісту ч.3 ст.374 КПК України вбачається, що у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення тощо.

Органами досудового розслідування ОСОБА_7 звинувачується у тому, що 08 серпня 2013 року близько 13 години 15 хвилин в районі будинку АДРЕСА_3 , він, з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що супроводжувалось брутальною лайкою, умисно відкрито заволодів двома кейсами з окулярами, чим спричинив майнову шкоду ОСОБА_9 на загальну суму 7965 гривень, після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зник та розпорядився викраденим на власний розсуд.

Наведенні вище дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано як відкрите викрадення чужого майно, поєднане з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за ч.2 ст.186 КК України.

Об`єктива сторона згаданого злочину полягає у відкритому викраденні чужого майна, тобто вилучення майна в присутності власника або інших осіб, які усвідомлюють вчинення викрадення.

Погроза застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, є психічним насильством, яке полягає у залякуванні потерпілого негайним застосуванням до нього такого фізичного насильства. Висловлюючи погрозу, грабіжник може конкретизувати зміст фізичного насильства (нанесення ударів, побоїв, обмеження чи позбавлення волі тощо), а може і не робити цього. Оскільки характер погрози має суттєве значення для кваліфікації дій винного, з`ясування його у таких випадках є обов`язковим. Встановлюючи зміст погрози, слід враховувати всю сукупність об`єктивних і суб`єктивних обставин справи (час, місце, обстановку вчинення посягання, кількість осіб, які посягають, і потерпілих, предмет, яким погрожував винний, суб`єктивне сприйняття погрози потерпілим тощо).
Однак, викладаючи в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення, слідчий та прокурор лише вказали згадану кваліфікуючу обставину без конкретизації суті погрози, яку обвинувачений висловлював на адресу потерпілого, та без зазначення в чому ця погроза полягала, крім використання ним брутальної лайки.

В судовому засіданні свідки обвинувачення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 стверджували, що під час згаданих подій ОСОБА_7 тримав руку за своєю спиною під сорочкою і тому вони вважали, що у нього в руці міг бути пістолет. Згадані твердження є припущенням і не можуть бути прийняті судом до уваги.

З показань ОСОБА_10 та ОСОБА_11 також вбачається, що коли ОСОБА_7 та ОСОБА_26 поїхали з місця пригоди, вони знаходилися на відстані 100-150 метрів від них та не чули розмови, що у них відбулася з потерпілим та його братом ОСОБА_12 , вони не могли бачити обставини викрадення майна. Фактично про те, що ОСОБА_7 погрожував ОСОБА_9 та відібрав у нього кейси із окулярами свідкам стало відомо зі слів самого потерпілого, який в судовому засіданні допитаний не був.
Суд не приймає до уваги свідчення ОСОБА_11 про те, що він нібито бачив як ОСОБА_7 через передні двері забрав кейси з автомобіля ОСОБА_9 , так як на запитання захисника він не зміг пояснити чому раніше, під час допитів на досудовому слідстві та суді, не повідомляв про цю обставину.

Враховуючи, що між обвинуваченим ОСОБА_7 та його колишніми підлеглими ОСОБА_11 та ОСОБА_10 склалися неприязнені відносини, останній навіть звертався до міліції із повідомленням про вчинення ОСОБА_7 відносно нього кримінального правопорушення, яке згодом відкликав, суд вважає, що показання зазначених осіб щодо обставини вчинення злочину, які ґрунтуються на поясненнях потерпілого, не можуть бути визнані допустимими доказами, тим більше, що проти цього заперечує сторона захисту (ст.97 КПК України).

Для доведення недостовірності показань свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , на підтвердження їх нечесності, відповідно до ч.2 ст.96 КПК України, стороною захисту надано суду наступні докази:

· копію витягу з реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого 02.09.2013 року ОСОБА_10 звернувся до Карлівського РВ УМВС України в Полтавській області із повідомленням про те, що 02.09.2013 року близько 12 год. 15 хв. ОСОБА_7 із застосуванням насильства заволодів його майном (а,с.42);

· копію витягу з реєстру досудових розслідувань, відповідно до якого 01.08.2013 року ОСОБА_9 звернувся до Октябрського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області із повідомленням про те, що 01.08.2013 року близько 08 год. 00 хв. ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 тілесні ушкодження (а.с.41);

· копію заяви ОСОБА_9 до слідчого Карлівського РВ про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 з ч.2 ст.186 на ч.1 ст.125 КК України (т.1а.с.40);

· копію заяви ОСОБА_9 до Карлівського райсуду про закриття провадження у справі (т.1а.с.39);

· завірену копію ухвали Машівського районного суду Полтавської області від 10.02.2014 року про закриття провадження у справі за обвинуваченням ОСОБА_7 у спричиненні ОСОБА_9 тілесних ушкоджень в зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення (т.2а.с.114);

· договір б/н на реалізацію продукції від 09.11.2012 року, угоду про повну матеріальну відповідальність, контракт про стажування робітника, укладені між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , анкету останнього (т.1а.с.43-47);

· заява потерпілого ОСОБА_9 про відсутність претензій до ОСОБА_27 (т.1а.с.52);

· розписку ОСОБА_10 від 01.06.2013 року про те, що він зобов`язується повернути підприємству «Багіра» недостачу в розмірі 2386 грн. (т.1а.с.173). В судовому засіданні ОСОБА_10 не заперечував, що надав ОСОБА_7 згадану розписку у присутності своєї матері, але заявив, що не збирається повертати борг бо написав її під примусом з боку обвинуваченого, який відмовлявся його звільняти без погашення боргу.

З перелічених вище письмових доказів, показань свідків та обвинуваченого, вбачається, що станом на серпень 2013 року між ОСОБА_7 , з одного боку, та ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , з іншого, склалися напружені та вкрай неприязнені відносини, що дає стороні захисту підстави мати обґрунтовані сумніви щодо правдивості показань ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .
Судом неодноразово роз`яснювався обов`язок прокурора забезпечити явку в судове засідання потерпілого ОСОБА_9 для його допиту та дотримання вимог ст.23 КПК України, відповідно до якої суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Проте, прокурором ОСОБА_4 не було вжито жодних заходів для встановлення місця знаходження ОСОБА_28 та забезпечення його явки до залу суду, доказів на підтвердження застосування таких заходів суду теж не надано.
Суд звертає увагу на те, що ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 03 березня 2015 року було скасовано вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 26 грудня 2014 року (суддя ОСОБА_29 ) стосовно ОСОБА_7 по цій справі (т.2а.с.41). Фактично єдиною підставою для скасування згаданого вироку стало порушення такої засади кримінального провадження як безпосередність дослідження показань учасників судового розгляду (ст.23 КПК України) та безпідставне проведення допиту потерпілого ОСОБА_9 у режимі відеоконференції.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, з часу надходження обвинувального акту до суду було проведено 17 судових засідань судом під головуванням судді ОСОБА_29 та шість судових засідань під головуванням судді ОСОБА_1 . Жодного разу потерпілий ОСОБА_9 до залу суду першої інстанції, рівно як і до суду апеляційної інстанції, не з`явився, причин неявки не повідомив, хоча кожного разу прокурор запевнював суд, що належно повідомляв його про час і місце розгляду справи телефонограмами.

На досудовому слідстві потерпілий ОСОБА_9 повідомляв слідчим органами різні адреси свого проживання, в тому числі: АДРЕСА_4 . Однак, згідно відповіді виконавчого комітету Полтавської міської ради за вказаною адресою знаходиться нежитлове приміщення, в якому розміщується Полтавська спеціалізована школа №5 (т.2а.с.101). За місцем реєстрації в Семенівському районі Полтавської області ОСОБА_9 теж не проживає, що підтверджено відповіддю сільської ради (т.2а.с.84,106). Судові виклики, направлені потерпілому по іншим відомим адресам: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , позитивних результатів не дали (т.1а.с.43,45,93,101).

Під час судового розгляду справи прокурор ОСОБА_4 стверджував, що у телефонному режимі належно повідомляв потерпілого про час і місце розгляду справи. При цьому останній без поважних причин до залу суду не з`являвся, свого фактичного місця знаходження прокурору не відкривав.

В матеріалах справи міститься заява потерпілого ОСОБА_9 від 23.05.2014 року (т.1а.с.52), із змісту якої вбачається, що 23.05.2014 року, у день судового розгляду (т.1а.с.48), він прибув до приміщення суду, але до залу суду не з`явився, залишивши в канцелярії суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначивши при цьому, що не може з`явитися до суду у зв`язку із складним матеріальним становищем.
Наведені вище обставини дають суду підстави зробити висновок, що ОСОБА_9 без поважних на те причин ухиляється від явки до суду та надання в судовому засіданні показань щодо обставин вчинення відносно нього злочину, що у свою чергу ставить під сумнів достовірність його показань та заяв, наданих на досудовому слідстві.
Враховуючи, що потерпілий ОСОБА_9 без поважних причин до залу суду не з`явився та, як встановлено судом, ухиляється від явки, суд вважає, що відомості, які містяться в його заяві про вчинення кримінального правопорушення від 08.08.2013 року та в протоколі огляду місця події від 08.08.2013 року щодо обставин вчинення злочину не можуть бути визнані судом допустимими доказами, як цього вимагає ч.2 ст.23 КПК України. Згадані заява та протокол є лише підтвердженням факту звернення ОСОБА_9 до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
З огляду на викладене, суд вважає, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів достатніх для підтвердження факту висловлювання обвинуваченим ОСОБА_7 будь-яких погроз на адресу потерпілого ОСОБА_9 , тобто кваліфікуючої ознаки, за якою дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК України.
Як встановлено з показань свідків сторони обвинувачення, безпосереднім очевидцем згаданого злочину був брат потерпілого - свідок ОСОБА_12 , однак, його явку в судове засідання забезпечено не було і в ході судового розгляду прокурор на його допиті не наполягав, повідомивши, що не може встановити його місце знаходження, рівно як і потерпілого. Крім того, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 повідомили суду про те, що згаданий злочин було вчинено ОСОБА_7 разом із ОСОБА_16 , тобто в групі осіб. Однак, органами досудового розслідування правової оцінки вказаному факту надано не було та згідно реєстру матеріалів досудового розслідування заходи для встановлення особи ОСОБА_30 не вживалися, він не допитувався (т.1а.с.4-6).

Під час останнього судового засідання прокурором ОСОБА_4 заявлялося клопотання про направлення до Російської Федерації запиту про надання правової допомоги щодо допиту потерпілого ОСОБА_9 . Прокурор послався на свідчення ОСОБА_10 , який стверджував в суді, що дізнався про адресу потерпілого через глобальну мережу Інтернет. В задоволенні згаданого клопотання було відмовлено, так як прокурором не надано суду допустимих доказів на підтвердження місця перебування потерпілого, навіть інформації з Державної прикордонної служби про те, що ОСОБА_9 залишив територію України. Мотиви, якими прокурор обґрунтовував своє клопотання, суперечать вимогам чинного процесуального законодавства.

Злочин, передбачений ст.186 КК України, відноситься до злочину з матеріальним складом. Тому, крім протиправного діяння (відкритого викрадення), обов`язковими її ознаками є позитивна матеріальна шкода, спричинена власнику викраденого майна, яка визначається його вартістю, а також причинний зв`язок між цією шкодою і відкритим викраденням.

З показань ОСОБА_11 вбачається, що 08 серпня 2013 року, перед виїздом до міста Комсомольська, ОСОБА_31 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 отримали від нього по одному кейсу з окулярами, про що було складено відповідні накладні. У цей день з автомобіля ОСОБА_9 було викрадено два кейси, а саме кейс, який отримав потерпілий, та кейс отриманий ОСОБА_12 .

Виходячи з логіки, якою користувалися органи досудового розслідування, гр. ОСОБА_12 теж є потерпілим від згаданого злочину. Однак, не дивлячись на те, що ОСОБА_7 інкриміновано викрадення двох кейсів з окулярами, в обвинувальному акті зазначено об`єм майна, викраденого лише у ОСОБА_9 , що підтверджується приєднаною прокурором до справи накладною від 08.08.2013 року (а.с.100).

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Як встановлено з показань свідків обвинувачення і ця обставина стороною захисту не заперечувалась, власником викраденого майна є не ОСОБА_9 чи ОСОБА_12 , а приватний підприємець ОСОБА_11 , але органами досудового розслідування останнього потерпілим визнано не було. Також суду не надано доказів на підтвердження здійснення ОСОБА_11 підприємницької діяльності та перебування ОСОБА_9 з ним у трудових правовідносинах.

На підтвердження об`єму та вартості викраденого майна прокурором надано суду документ із назвою « ОСОБА_32 », відповідно до якого ФОП ОСОБА_11 передав невідомій особі товарно-матеріальні цінності на загальну суму 7965 грн. (т.1а.с.100). Під час допиту в суді згаданий документ ОСОБА_11 назвав накладною та пояснив, що після грабежу інвентаризація товарно-матеріальних цінностей ним не проводилася, об`єм і вартість недостачі не встановлювалися.

Суд звертає увагу на те, що під час судового розгляду справи ОСОБА_11 та ОСОБА_10 стверджували, що приблизно через місяць після 08 серпня 2013 року, за невідомих обставин, викрадені ОСОБА_7 кейси з товаром з`явилися в приміщенні офісу ОСОБА_11 , про що останній повідомив органам міліції та надав їх для огляду. Однак, стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження результатів огляду повернутого майна та відповідного експертного дослідження щодо його вартості.

Замість цього, прокурором приєднано до справи протокол обшуку, проведеного 14 січня 2014 року за місцем проживання ОСОБА_7 з метою відшукання викраденого майна (т.1а.с.14), тобто майже через п`ять місяців після повернення цього майна його власнику.

Посилаючись на те, що свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 фактично не бачити моменту викрадення у ОСОБА_9 та ОСОБА_12 майна, що останні в судовому засіданні не допитувалися, враховуючи, що згодом за невстановлених обставин викрадені кейси було виявлено у ОСОБА_11 , стороною захисту висловлено сумніви щодо того, що це майно в загалі вибували з володіння потерпілого та прохала тлумачити ці сумніви на користь обвинуваченого. Сторона обвинувачення проти доводів захисника заперечувала, але доказів на їх спростування не надала.

Під час судового розгляду справи прокурор ОСОБА_4 в якості доказу винуватості надав суду заяву підозрюваного ОСОБА_7 про відмову від участі у проведені слідчих дій (т.1а.с.101). Однак, враховуючи, що у відповідності до ч.2 ст.18, ст.42 КПК України кожна особа має право відмовитися від дачі показань та участі у проведенні слідчих дій, з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, суд вважає, що згадана заява не є допустимим доказом винуватості обвинуваченого.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.186 КК України, характеризується умисною формою вини прямим умислом та корисним мотивом, встановлення якого є обов`язковим. Однак доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_7 умислу на викрадення майна стороною обвинувачення не надано.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не було надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, способу та мотивів його вчинення, наслідків кримінального правопорушення.

Оцінивши дослідженні та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що звинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, ґрунтується виключно на припущеннях, які не можуть бути прийняті судом в якості доказів винуватості.

Суд вважає, що можливість отримання доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні згаданого злочину повністю вичерпана.

Суд наголошує, що стороною обвинувачення не було доведено винуватість ОСОБА_7 у інкриміновано злочині, виявлені в ході судового розгляду суперечності не спростовано, а згідно положень та принципів Конституції України, КПК України, Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини всі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_7 тлумачаться судом на його користь.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим.
Частина 5 ст.9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення Суду від 20.09.2012 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення Суду від 11.07.2013 року у справі «Вєренцов проти України»).
У відповідності до ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведеності у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

З огляду на викладене та враховуючи, що вимоги п.2 ч.1 ст.373 КПК України, обвинувачений ОСОБА_7 підлягає виправданню за ч.2 ст.186 КК України у зв`язку із недоведеністю того, що ним вчинено згадане кримінальне правопорушення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368, 370 КПК України, суд, -

з а с у д и в :
Визнати невинним та виправдати ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України за недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Полтавської області. Апеляційна скарга подається через Комсомольський міський суд Полтавської області протягом 30 днів з проголошення вироку.

Учасники судового розгляду справи мають право отримати копію вироку після його проголошення у секретаря судового засідання.

Суддя підпис ОСОБА_1

З оригіналом вірно.
Суддя ОСОБА_1