Ухвала

іменем україни

16 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого ОСОБА_10,
суддів ОСОБА_11 і ОСОБА_12,
при секретарі судового засідання ОСОБА_13,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та мешканця м. Харкова, такого, що судимості не мав,

за участю прокурора ОСОБА_14,
захисника ОСОБА_7,
ВСТАНОВИЛА:

З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернувся засуджений ОСОБА_5 з вимогами про перевірку вироку апеляційного суду щодо нього.

Вироком Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2014 року в частині призначеного покарання скасовано вирок Красноградського районного суду Харківської області від 7 серпня 2014 року щодо ОСОБА_5 та останньому призначено покарання за:

· ч. 1 ст. 365 КК України - у виді позбавлення волі строком на 2 роки з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 2 роки;

· ч. 2 ст. 307 КК України - із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна;

· ч. 4 ст. 27 і ч. 2 ст. 307 КК України - із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки без конфіскації майна.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_5 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 2 роки.

В касаційній скарзі засуджений посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчинення злочину та його особі, внаслідок суворості, просить скасувати вирок апеляційного суду та закрити кримінальне провадження. ОСОБА_5 твердить, що при затриманні ОСОБА_8 владу він не перевищував, а наявними у провадженні матеріалами його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 та ч. 4 ст. 27 і ч. 2 ст. 307 КК України не доведено. Засуджений вважає, що зазначене призвело до безпідставного його засудження й призначення покарання.

ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він будучи інспектором громадської безпеки лінійного пункту на ст. Красноград лінійного відділу на ст. Лозова УМВС України на Південній залізниці з 23 вересня 2013 року, під час виконання службових обов'язків, з метою створення штучного показника в роботі по виявленню кримінальних правопорушень, пов'язаних з незаконним обігом наркотичних засобів, з листопада 2013 року по березень 2014 року схиляв ОСОБА_9 до збуту наркотичного засобу іншій особі. Після цього, планував затримати цю особу за підозрою у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.309 КК України.

Крім цього, ОСОБА_5 при виконанні своїх службових обов'язків, з метою створення штучного показника в роботі по виявленню кримінальних правопорушень, пов'язаних з незаконним обігом наркотичних засобів, 13 березня 2014 року о 14 годині 40 хвилин у своєму службовому кабінеті збув особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 10,5931 грама, ОСОБА_9, який на вимогу обвинуваченого мав передати його своєму знайомому ОСОБА_8 цього ж дня о 15 годині 5 хвилин під час зустрічі на залізничному вокзалі ст. Красноград. Свою частину домовленості ОСОБА_9 не виконав, а добровільно передав отриману наркотичну речовину працівникам УСБУ в Харківській області.

ОСОБА_5, вважаючи, що ОСОБА_9 передав ОСОБА_8 наркотичну речовину, разом з іншими працівниками міліції, які не були обізнані про наміри обвинуваченого по створенню штучного показника в роботі по виявленню кримінальних правопорушень, 13 березня 2014 року о 15 годині 20 хвилин незаконно затримав ОСОБА_8 на території вокзалу ст. Красноград. Незважаючи на те, що ОСОБА_5 було відомо про відсутність ухвали слідчого судді про обшук ОСОБА_8, що останній не затриманий в порядку ст. 208 КПК України, засуджений незаконно утримував ОСОБА_8 і здійснював обшук. Цими діями ОСОБА_5 завдав істотну шкоду охоронюваним законом правам ОСОБА_8, порушив його конституційне право на свободу і особисту недоторканість. Дії ОСОБА_5 були припинені працівниками правоохоронних органів.

Заслухавши доповідача, захисника, який підтримав касаційну скаргу засудженого, прокурора, який вважав вирок апеляційного суду законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з'ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз'яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_5 судами дотримано вказані вимоги закону.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в суді першої інстанції засуджений не заперечував обставини вчинення правопорушення.

З урахуванням повного визнання ОСОБА_5 вини, суд першої інстанції, зʼясувавши думку всіх учасників судового розгляду щодо можливості розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, розʼяснивши наслідки такого розгляду, розглянув кримінальне провадження в порядку скороченого судового розгляду. Засуджений та його захисник не заперечували проти такого розгляду кримінального провадження та постановлений судом першої інстанції вирок не оскаржували. Зазначене свідчить про те, що фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення судом встановлено правильно й відповідно до встановлених фактичних обставин, дії ОСОБА_5 кваліфіковано правильно.

Отже доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не ґрунтуються на законі.

На вирок місцевого суду прокурором було подано апеляційну скаргу, яку було розглянуто апеляційним судом з дотриманням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

Отже суди першої та апеляційної інстанцій дотримались вимог кримінального процесуального законодавства під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_5 В зазначеній частині судові рішення є законними та обґрунтованими і в касаційній скарзі не оскаржуються.

Твердження ОСОБА_5 у касаційній скарзі про те, що йому призначено суворе покарання, є безпідставними.

Як видно з матеріалів справи, призначене засудженому ОСОБА_5 покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та призначаючи покарання ОСОБА_5 апеляційний суд урахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, дані про його особу, а також всі обставини справи. Призначене ОСОБА_5 близьке до мінімального, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 365 КК України, та із застосуванням ст. 69 КК України за злочини, передбачені ч. 2 ст. 307 та ч. 4 ст. 27 і ч. 2 ст. 307 КК України покарання, не можна визнати надто суворим, про що зазначає у скарзі засуджений.

Апеляційним судом визнано, що судом першої інстанції у повній мірі не враховано факт вчинення ОСОБА_5 трьох кримінальних правопорушень, два з яких є тяжкими злочинами. Злочини було вчинено при виконанні службових обов'язків, пов'язаних із здійсненням правоохоронної діяльності, що призвело до підриву авторитету органів внутрішніх справ, зменшення довіри громадян до міліції, порушення права на свободу і особисту недоторканність ОСОБА_8, створення передумов, при штучних обставинах, для незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Також апеляційний суд зазначив, що щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, дані, що характеризують особу ОСОБА_5 - його позитивні характеристики за місцем служби, дані про нагороди та заохочення за сумлінну службу, дані про стан його здоровʼя, наявність на утриманні малолітньої дитини та матері похилого віку, яка має хронічні захворювання, є підставами для призначення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 та ч. 4 ст. 27 і ч. 2 ст. 307 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Без наведення переконливих аргументів щодо можливості виправлення засудженого без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням, на думку апеляційного суду, місцевий суд прийняв необґрунтоване рішення про застосування до ОСОБА_5 вимог ст. 75 КК України.

З такими висновками апеляційного суду погоджується й колегія суддів.

Доводи касаційної скарги щодо достовірності та допустимості доказів, згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Отже, підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_5 колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Апеляційного суду Харківської області від 10 листопада 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала набуває чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12