Доманівський районний суд Миколаївської області
Справа № 475/1545/14-к
Провадження № 1-кп/475/8/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.02.2015смт. Доманівка

Доманівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участі сторін кримінального провадження: сторони обвинувачення -прокурора ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , сторони захисту -обвинуваченого ОСОБА_7 , його законного представника ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду смт.Доманівка кримінальне провадження відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродж. смт.Доманівка, Доманівського району Миколаївської області, українця, особи без громадянства, освіта неповна середня, не одружений, не судимий, не працює, прож. АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в :

Органом досудового розслідування неповнолітній ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 15.10.2014 року близько 15 години разом зі своєю матір`ю ОСОБА_6 знаходилися в приміщенні житлової кімнати, за місцем їх проживання по АДРЕСА_1 , де в ході розмови, між ними виникла сварка через те, що син не допомагає матері по господарству. В ході сварки на грунті раптово виниклих неприязних відносин, потерпіла нанесла неповнолітньому сину удар долонею по обличчю, що розлютило обвинуваченого, який вибіг до

веранди будинку та маючи умисел на позбавлення життя матері ОСОБА_6 , здійснив заходи, направлені на підготовку до вбивства: взяв сокиру, яка знаходилася у веранді, повернувся до кімнати, де ОСОБА_6 стояла до нього боком та сідала на ліжко. В той момент, коли мати повернулася до сина спиною, обвинувачений ОСОБА_7 , усвідомлюючи небезпечність нанесення ним тілесних ушкоджень і їх наслідки, наніс гострою частиною сокири удар ОСОБА_6 по голові, а саме: в тім`яно-потиличну область зліва, завдавши тяжке тілесне ушкодження, яке є небезпечним для життя.

Від удару потерпіла ОСОБА_6 впала на ліжко, а обвинувачений ОСОБА_7 , побачивши кров на ліжку та голові матері, злякався, вибіг з будинку і побіг із двору, не довівши свій умисел на позбавлення життя матері до кінця, при цьому ОСОБА_7 виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було ним закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №569-М від 22.10.2014р. у ОСОБА_6 виявлена: відкрита черепно-мозкова травма, яка проявилася переломом лівої скроневої та тіменої кістки, рубленою раною тімяно-потиличної області зліва. Дані тілесні ушкодження могли утворитися в строк, вказаний у постанові, від однократної дії будь-якого рубаючого предмету, можливо сокири і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності в момент заподіяння. В момент нанесення удару потерпіла повинна була бути повернута лівою боковою поверхнею голови до нападника. Вищевказані тілесні ушкодження для падіння з висоти власного зросту не характерні.

Умисні дії неповнолітнього ОСОБА_7 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, - як замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (замах на вбивство).

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину свою у вчиненому злочині визнав і суду показав, що в жовтні 2014р. о півдні між ним та матір`ю виникла сварка з тих підстав, що він ніде не працює і не допомагає по господарству. Спочатку він мовчав, а потім йому набридло, що мати читала мораль і він огризнувся, за що матір вдарила його долонею по обличчю. Така поведінка матері його дуже образила і він, розлютившись, вибіг у веранду, де побачив сокиру, якою вранці рубав дрова. Схопивши сокиру, він вирішив налякати матір та повернувся до кімнати, де в цей час потерпіла зігнулася над ліжком і знаходилася до нього боком. Бажаючи налякати матір ударом по спині, обвинувачений вдарив потерпілу сокирою, проте якою частиною, - не пам"ятає. В момент удару, потерпіла розігнулася і удар прийшовся в голову, від чого мати впала на ліжко. Обвинувачений, побачивши, що на подушку бризнула кров, злякався і вибіг із сокирою на вулицю та почав бігти. Пробігши метрів 60, він зупинився і викинув сокиру. Прийшовши до тями, повернувся до будинку, щоб подивитися, що з сталося матір"ю. Зайшовши до кімнати, він побачив, що мати в свідомості і потребує допомоги, тому він одразу зателефонував знайомій та попросив викликати швидку допомогу матері. Наміру вбивати матір у нього не було, хотів її лише налякати. Дуже шкодує про вчинене, просить суворо його не карати.

Потерпіла ОСОБА_6 підтвердила показання обвинуваченого і суду показала, що в жовтні 2014р. між нею та сином виникла сварка, так як син відмовився допомогти їй по господарству. Опівдні, коли вони знаходилися в кімнаті,

вона почала сварити сина, за те, що він не працює та не допомагає їй. У відповідь на повчання син огризнувся і вона вдарила його долонею по обличчю, хоча раніше вона сина ніколи не била. Після удару син розлютився і вибіг з кімнати, а вона схилилася над ліжком зібрати речі, які там були розкидані. Що відбувалося у неї за спиною вона не бачила, а коли розігнулася, - відчула удар по голові, від якого впала на ліжко. Пам`ятає, як приїхала швидка допомога і її відправили до лікарні. Син переживав і весь час піклувався про неї. Потерпіла переконана, що син вбивати її не хотів, більш того, йому нічого не заважало зробити це, але він вдарив її лише один раз і викликав швидку допомогу.

Законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 суду пояснила, що вона проживає окремо від матері і брата. Про події, що відбулися в жовтні 2014р. вона дізналася в той же день по телефону. Як відбувалися події не бачила. До того часу, мати неодноразово сварила брата за його поведінку, що він не працює, але це були буденні сварки, які є в кожній родині. Мати ніколи не била молодшого брата, не застосовувала до нього насильство. Брат закінчив 9 класів, але знання мав дуже слабкі, шкільна програма йому давалася важко в силу розумової відсталості. В школі вона завжди захищала брата, якого ображали однолітки. Після закінчення школи, далі навчатися брат не захотів, а на роботу його ніде не брали, інколи підробляв, виконуючи роботу по найму. Брат проживав разом з матір"ю, яка хворіє і потребує сторонньої допомоги. Інші дорослі діти, матері не допомагають, проживають окремо і мають свої сім"ї. Єдиний помічник матері - це обвинувачений брат, який проживає біля матері.

У зв`язку з визнанням обвинуваченим своєї вини, згідно ст.349 ч.3 КПК України дослідження доказів стосовно всіх фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, за клопотанням прокурора, обвинуваченого, його захисника та законного представника суд обмежив допитом обвинуваченого, законного представника та потерпілої і дослідженням письмових доказів, наданих учасниками судового розгляду, а саме: матеріалами судових експертиз, протоколом огляду місця події, протоколом проведення слідчого експерименту та оголошенням даних, які характеризують неповнолітнього обвинуваченого і потерпілу.

Аналізуючи докази, досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що дії неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 невірно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст.15, ч. 1 ст.115 КК України як замах на вбивство.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльність), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Згідно ч.2 цієї статті, замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Спрямованість умислу і ставлення винної особи до наслідків свого діяння необхідні ознаки для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Замах на умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винна особа передбачала настання смерті потерпілого і бажала цього, але такий

наслідок не настав з незалежних від її волі обставин. Причини, з яких злочин не було доведено до кінця, повинні бути виявлені та вказані в обвинуваченні.

Відповідальність за замах на злочин можлива лише при умислі на вчинення певного конкретного злочину. При невизначеному умислі дії винного кваліфікуються не як замах на злочин, а залежно від фактичних наслідків, що від них настали.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову пратику в справах про злочини проти життя та здоров"я особи" від 07.02.2003р.- питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Аналізуючи показання обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні та оголошені протоколи його допиту у якості підозрюваного в період досудового розслідування від 23.10.2014р. та 15.12.2014р., суд приходить до висновку, що прямого умислу на вбивство матері обвинувачений не мав. Свої дії, він поясняє тим, що хотів налякати матір, тому схопив сокиру, яку побачив при виході з будинку - у веранді і повернувся до кімнати. Маючи намір вдарити потерпілу по спині, обвинувачений наніс удар в момент, коли потерпіла, яка була схилена над ліжком, випрямилася і удар прийшовся в область голови.

Дії обвинуваченого свідчать про те, що умисел на вчинення злочину у нього був невизначений.

Крім того, обвинувачений наніс лише один удар, йому нічого і ніхто не заважав довести умисел на вбивство, якби він такий мав, до кінця. Побачивши, що після удару з голови матері бризнула кров, неповнолітній обвинувачений злякався і вибіг з будинку, проте через короткий час, отямившись, повернувся до матері і викликав допомогу.

Органом досудового розслідування в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_7 виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі. При цьому, органом досудового розслідування не визначено які саме причини завадили закінченню злочину і не залежали від волі обвинуваченого.

Потерпіла в судовому засіданні стверджувала, що якби обвинувачений мав умисел на її вбивство, йому нічого не заважало його здійснити, для цього у нього не було мотивів, їх сварка була буденна.

Таким чином, враховуючи невизначений умисел обвинуваченого, суд вважає, що його дії необхібно кваліфікувати за фактичними наслідками, які від них настали.

Внаслідок нанесення обвинуваченим удару сокирою по голові ОСОБА_6 , потерпілій були спричинені тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що умисні дії обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України повністю доведена його особистими показаннями в судовому

засіданні, показаннями потерпілої ОСОБА_6 та дослідженими в судовому

засіданні матеріалами провадження, а саме:

- протоколом огляду місця події від 15.10.2014р., згідно якого було встановлено місце вчинення злочину та вилучено сокиру, якою спричинені тілесні ушкодження;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 23.10.2014р. з фототаблицями, в яких зафіксовано положення потерпілої до обвинуваченого в момент нанесення удару. На фото № 5 та № 6 відображено, що потерпіла була схилена над ліжком, а в момент спричинення удару випрямилася, що підтверджує правдивість свідчень обвинуваченого;

- висновком судово-медичної експертизи № 569-М від 22.10.2014р., в якому зазначено, що у ОСОБА_6 виявлено: відкриту черепно-мозкову травму, яка проявилася переломом лівої скроневої та тім"яної кістки, рубленої рани тім"яно-потиличної області зліва. Дані тілесні ушкодження могли виникнути від однократної дії будь-якого рубаючого предмета, можливо сокири і відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень по ознакам небезпечності для життя в момент спричинення. В момент нанесення удару потерпіла повинна була бути повернута лівою боковою поверхнею голови до нападника;

- висновком судово-медичної цитологічної експертизи № 157/ц від 24.11.2014р., відповідно до якої на сокирі, наданій на дослідження, кров не виявлена. Із пояснень потерпілої вбачається, що на голові в момент удару у неї був платок;

- висновком судово-психіатричної експертизи № 563 від 14.11.2014р., відповідно до якої ОСОБА_7 страждає в теперешній час та страждав в період інкримінуємого йому діяння легкою розумовою відсталістю. В період часу, до якого відноситься інкримінуєме йому діяння ОСОБА_7 міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. В даний час ОСОБА_7 також може розуміти значення своїх дій та керувати ними. В застосуванні до нього примусових заходів медичного характеру не має потреби. Інтелектуальні можливості ОСОБА_7 знижені до рівня легкої дебільності.

Вирішуючи питання про призначення покарання, суд бере до увагу ступінь тяжкості вчиненого злочину, характеристику особи, винної у вчинені злочину, обставини, що обтяжують та пом"якшують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи неповнолітнім, вперше вчинив тяжкий злочин, перебуває на обліку у лікаря психіатра по причині легкої розумової відсталості, але відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи є осудним.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , органом досудового розслідування і судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд враховує щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину неповнолітнім. Згідно ч.2 ст.66 КК України суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому такі, як позитивну характеристику жителів села за місцем проживання, повне визнання обвинуваченим своєї вини, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у в кримінальній міліції зі справ дітей не перебуває, думку потерпілої щодо призначення покарання не пов"язаного з позбавленням волі.

Враховуючи, умови життя та виховання неповнолітнього ОСОБА_7 , який виховувався однією матір`ю на недостатньому рівні, стан його здоров"я, наявність

легкої розумової відсталості, наявність недостатньої освіти по причині соціально-педагогічної запущеності, те що він повністю визнав свою вину, щиро покаявся у скоєному, злочин вчинив вперше, будучи неповнолітнім, позитивно характеризується за місцем проживання, про що свідчить клопотанням односільчан про обрання покарання не пов"язаного з позбавленням волі, суд приходить до висновку про можливість застосування до обвинуваченого ст.69 КК України з метою призначення покарання нижчого від найнижчої межі.

З метою виправлення обвинуваченого, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання неповнолітнього обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд -

З А С У Д И В:

ОСОБА_7 визнати винним у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України і призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

До набрання вироком чинності міру запобіжного заходу залишити у виді тримання під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з 27 листопада 2014р., тобто з моменту обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Речові докази, що знаходяться на зберіганні в кімнаті речових доказів Доманівського РВ УМВС: сокиру- повернути потерпілій ОСОБА_6 ; частину простирадла з плямами бурого кольору - знищити, як таку, що не представляє цінності.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Миколаївської області через Доманівський районний суд Миколаївської області протягом 30 днів з моменту його проголошення, а обвинуваченим в той же строк -з моменту отримання його копії.

Головуюча суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2 ,
ОСОБА_9