П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_19,
cуддів: при секретаряхОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32,
за участю заступника начальника управління підтримання державного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України ОСОБА_33,
захисника ОСОБА_16,
розглянувши справу за заявою заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року щодо ОСОБА_17,

установила:

вироком Луцького міськрайонного суду Волинського області від 11 квітня 2014 року ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_1, раніше судимого, засуджено за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк три роки.

ОСОБА_17 засуджено за те, що він у ніч з 13 на 14 жовтня 2013 року, діючи повторно, проник в офісне приміщення за адресою АДРЕСА_1, звідки таємно викрав належне ОСОБА_18 майно на загальну суму 172 гривні. Коли він залишав приміщення через вікно і намагався втекти з викраденим, то був затриманий працівниками міліції.

Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 10 червня 2014 року вирок щодо ОСОБА_17 залишив без змін.

Касаційний суд - колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ - за наслідками перегляду ухвалою від 26 лютого 2015 року зазначені судові рішення щодо ОСОБА_17 змінив: виключив з мотивувальної частини вироку та ухвали посилання суду на певні докази винуватості ОСОБА_17

Приводом перегляду справи Верховним Судом України (далі - Суд) стала заява прокурора, а підставами - твердження в заяві про неоднакове застосування касаційним судом однієї і тієї самої норми закону про кримінальну відповідальність щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в ухвалі Суду. На думку прокурора, злочин, який вчинив засуджений ОСОБА_17, слід кваліфікувати за частиною другою статті 15, частиною третьою статті 185 КК як закінчений замах на викрадення чужого майна, вчинений повторно та поєднаний з проникненням у сховище, бо засуджений був затриманий з викраденим і не міг ним розпорядитись.

Як приклад неоднакового правозастосування прокурор посилається на ухвалу касаційного суду від 25 березня 2014 року, зі змісту якої вбачається, що вироком місцевого суду особу визнано винною в тому, що в період часу з 23 години 7 травня 2013 року до 5 години 8 травня 2013 року, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, діючи повторно, через незачинену хвіртку ця особа проникла до домоволодіння потерпілої ОСОБА_1, звідки таємно викрала металеву драбину вартістю 155 гривень, після чого з місця події зникла.

Крім того, ця сама особа, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, діючи повторно, 11 червня 2013 року приблизно о 4 годині проникла до приміщення гаража, розташованого на території Богданівської школи, звідки таємно викрала майно, що належало потерпілому ОСОБА_2, на загальну суму 1410 гривень, та слюсарні лещата вартістю 113 гривень, що належали Богданівській школі, але на виході з приміщення гаража була затримана сторожем, який викликав працівників міліції. Вказані дії особи місцевий суд кваліфікував за частиною третьою статті 185 КК.

Однак касаційний суд вирок місцевого суду змінив: перекваліфікував дії особи за першим епізодом з частини третьої статті 185 КК на частину другу статті 185 КК, а за другим епізодом - з частини третьої статті 185 КК на частину другу статті 15, частину третю статті 185 КК.

Отже, колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що цей злочин необхідно кваліфікувати за частиною другою статті 15, частиною третьою статті 185 КК як закінчений замах на викрадення чужого майна, вчинений повторно та поєднаний з проникненням у сховище, оскільки особа проникла до приміщення гаража і намагалася заволодіти майном потерпілого ОСОБА_2 та слюсарними лещатами, що належали школі, але злочин не довела до кінця з причин, що не залежали від її волі, оскільки була затримана сторожем, який викликав працівників міліції.

Так, на думку прокурора, наявний факт неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Крім того, на обґрунтування своєї заяви прокурор надав ухвалу Суду (справа 5-40кс13), де наведено висновки про розмежування закінченого складу крадіжки та замаху на неї (без кваліфікуючих ознак), що, відповідно до вимог статті 458 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) має обов'язково бути враховано судами при ухваленні рішень.

Отже, на думку прокурора, має місце невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в ухвалі Суду.

У своїй заяві прокурор просить судові рішення щодо ОСОБА_17 змінити, кваліфікувавши дії засудженого за частиною другою статті 15, частиною третьою статті 185 КК.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України заслухала суддю-доповідача, пояснення прокурора і захисника ОСОБА_16, які підтримали заяву, дослідила матеріали кримінальної справи і матеріали провадження, обговорила вимоги, зазначені в заяві, та дійшла висновку про таке.

Суд переглядає ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року щодо ОСОБА_17 у зв'язку з наявністю підстав, передбачених пунктами 1 і 3 частини першої статті 445 КПК.

У кримінальній справі, в якій оспорюється судове рішення касаційної інстанції, встановлено, що ОСОБА_17 проник в офісне приміщення, звідки таємно викрав чуже майно, а коли засуджений вистрибнув із вікна і намагався втекти, то був затриманий працівниками міліції.

Однак у судовому рішенні, наданому як приклад неоднакового правозастосування, встановлено, що особа, яка проникла до гаража і після вчинення крадіжки намагалася його покинути, при виході була затримана сторожем, тому винуватий не зміг реально скористатися чи розпорядитися викраденим майном. Касаційний суд дійшов висновку, що такі дії засудженого слід розцінювати як закінчений замах на крадіжку і кваліфікувати за частиною другою статті 15 і частиною першою статті 185 КК.

Зіставлення правових висновків оскарженого та порівнюваного судових рішень свідчить про наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Суд уже висловлював свою правову позицію щодо цього питання (справа 5-40кс13). Висновок Суду зводився до того, що крадіжка вважається закінченою з моменту вилучення майна і реальної можливості розпоряджатися ним як своїм власним: продати, сховати, подарувати, використати на свої потреби та інше. Якщо такої можливості у винуватого не було, то вчинене повинно розцінюватись як замах на крадіжку і кваліфікуватися за частиною другою статті 15, статтею 185 КК.

Нормативне визначення закінченого і незакінченого злочину в поєднанні з фактичними обставинами справи, щодо яких касаційний суд постановив оспорювану ухвалу, дають підстави дійти висновку, що оскільки ОСОБА_17 (як установлено судами факту) проник до офісного приміщення, заволодів майном потерпілого, і саме в той момент, як тільки він вистрибнув із вікна приміщення і почав тікати з викраденим, зразу був затриманий працівниками міліції. Такі діяння за своїми ознаками не становлять закінченої крадіжки чужого майна, бо винуватий фактично не мав реальної можливості розпорядитися викраденим на свій розсуд.

Аналіз фактичної та юридичної підстав кваліфікації діяння, інкримінованого ОСОБА_17, в оспорюваному рішенні у зіставленні з правовою оцінкою суспільно небезпечного діяння щодо винуватого у рішенні, наданому для порівняння, та зазначеному висновку Суду (справа 5-40кс13) дають підстави вважати, що суд касаційної інстанції припустився помилки у кваліфікації дій ОСОБА_17

Відповідно до положень пункту 3 частини другої статті 455 КПК за наявності підстав, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 445 цього Кодексу, Суд має право змінити судове рішення (судові рішення), не передаючи справу на новий розгляд.

Оскільки у даній кримінальній справі встановлено помилковість висновків суду касаційної інстанції, то Суд вважає за необхідне змінити це судове рішення та рішення судів нижчої ланки.

Керуючись статтями 453, 454, 455 КПК, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

постановила:

заяву заступника Генерального прокурора України задовольнити.

Ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2015 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 червня 2014 року та вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 квітня 2014 року щодо ОСОБА_17 змінити: перекваліфікувати його дії з частини третьої статті 185 на частину другу статті 15, частину третю статті 185 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий: ОСОБА_34

Судді:

ОСОБА_20 ОСОБА_26

ОСОБА_21 ОСОБА_27

ОСОБА_22 ОСОБА_28

ОСОБА_23 ОСОБА_29

ОСОБА_24 ОСОБА_30

ОСОБА_25