ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
Ухвала

іменем україни

20 жовтня 2014 року

м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ

у складі колегії:

головуючого Колесниченка В.М.,

суддів: Вільгушинського
М.Й., Слинька С.С.,

розглянувши касаційну скаргу
засудженого ОСОБА_1 на вирок
Суворовського районного суду м.
Херсона від 11 лютого 2014 року та ухвалу
Апеляційного суду Херсонської області
від 11 червня 2014 року щодо нього,

в с т а н о в и в:

Вищевказаним вироком

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина
України, уродженця смт. Горностаївка
Херсонської області, проживаючого за
адресою: АДРЕСА_1, раніше неодноразово
судимого, востаннє 04 вересня 2007 року за
ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ст. 70 КК України до
остаточного покарання у виді
позбавлення волі на строк 7 років із
конфіскацією усього майна, яке є його
власністю,

визнано винуватим у пред'явленому
обвинуваченні та засуджено за ч. 2 ст. 187
КК України до покарання у виді
позбавлення волі на строк 8 років з
конфіскацією всього майна, яке є його
власністю.

На підставі ст. 71 КК України до
призначеного покарання частково
приєднано невідбуту частину покарання,
призначеного за вироком Дніпровського
районного суду м. Херсона від 04 вересня
2007 року, та визначено ОСОБА_1 остаточне
покарання у виді позбавлення волі на
строк 8 років 6 місяців із конфіскацією
усього майна, яке є його власністю.

Цим же вироком у пред'явленому
обвинуваченні визнано винуватим та
засуджено ОСОБА_2 до покарання у виді
позбавлення волі: за ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 185,
ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ст. 70 КК України до
остаточного покарання у виді
позбавлення волі на строк 9 років із
конфіскацією всього майна, яке є його
власністю.

Вирішено питання щодо речових доказів
та судових витрат.

Ухвалою суду апеляційної інстанції
вказаний вирок залишено без змін.

Згідно вироку суду ОСОБА_1 визнано
винуватими та засуджено за те, він за
попередньою змовою з ОСОБА_2, 29 травня
2013 року близько 17 год. 00 хв. за
попередньою змовою групою осіб,
перебуваючи біля 2-го району станції
Херсон у м. Херсоні, з метою заволодіння
чужим майном, вчинили напад на ОСОБА_3
із застосуванням та погрозою
застосування насильства, небезпечного
для життя та здоров'я, заволоділи
майном останньої на загальну суму 3325
грн.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1
порушує питання про зміну вироку щодо
нього, перекваліфікацію його дій з ч. 2
ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 396 КК України
та призначення покарання нижче нижчої
межі санкції статті, що передбачає
відповідальність за вчинений злочин.
За змістом скарги фактично
посилається на невідповідність
висновків суду першої інстанції
обставинам кримінального провадження,
неповноту судового розгляду. Вважає, що
суди першої та апеляційної інстанції
не дали належної оцінки його доводам
про неправильну кваліфікацію його дій.
Також указує, що дані про його особу,
зокрема, те, що він страждає на певні
захворювання: туберкульоз,
ВІЛ-інфекцію, є інвалідом 3 групи,
утримує матір, давали підстави для та
призначення покарання із
застосуванням ст. 69 КК України.

Вивчивши доводи касаційної скарги,
перевіривши надані до неї копії
судових рішень, колегія суддів дійшла
висновку, що підстав для відкриття
касаційного провадження немає.

Фактичні обставини кримінального
провадження були предметом перевірки
судів першої та апеляційної інстанції
та перегляду у касаційному порядку не
підлягають, оскільки з урахуванням
положень ч. 1 ст. 438 КПК України
невідповідність висновків суду першої
інстанції фактичним обставинам
кримінального провадження, неповнота
судового розгляду не є підставою для
скасування або зміни судових рішень
судом касаційної інстанції.

З касаційної скарги та доданих до неї
судових рішень убачається, що підстав
для задоволення скарги немає.

Так, зі змісту ухвали суду апеляційної
інстанції видно, що на вирок місцевого
суду щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засудженим
ОСОБА_1 та його захисником ОСОБА_4 були
подані апеляційні скарги, у яких вони
зазначали у тому числі про те, що ОСОБА_1
не вчиняв щодо потерпілої протиправних
дій і був лише свідком вчиненого
злочину, а його дії слід кваліфікувати
за ч. 1 ст. 396 КК України, на
обґрунтування чого наводили
відповідні доводи.

На думку колегії суддів, суд
апеляційної інстанції, визнаючи
вищевказані доводи апеляційних скарг
безпідставними, навів обґрунтовані
підстави для залишення апеляційних
скарг без задоволення та докладні
мотиви прийнятого рішення відповідно
до ст. 419 КПК України. При цьому,
викладені у скаргах доводи судом
апеляційної інстанції було
проаналізовано шляхом співставлення
із наявними у матеріалах провадження
доказами, покладеними в основу
висновку про доведення винуватості
ОСОБА_1 у вчиненні розбійного нападу на
потерпілу ОСОБА_3 Зокрема, покази
ОСОБА_1 про його непричетність до
вчинення злочину були спростовані
шляхом ретельної оцінки та перевірки
показань потерпілої ОСОБА_3, за
результатами чого було встановлено, що
остання прямо вказувала на ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 як на осіб, які вчинили на неї
напад із застосуванням насильства та
погрожуючи ножем, змусили віддати
золоті прикраси. Крім того, як
установлено судами, потерпіла ОСОБА_3 у
ході пред'явлення особи для впізнання 30
травня 2013 року у присутності понятих
вказала на ОСОБА_1 як на одного з
чоловіків, які вчинили на неї напад, а
при пред'явленні для впізнання від
02 червня 2013 року указала на ОСОБА_2 При
цьому, судом було перевірено
невідповідність окремих відомостей
між протоколами про пред'явлення для
впізнання та встановлено, що ОСОБА_3 не
повідомила, що ОСОБА_1 її бив, бо тоді
боялася його, оскільки перебувала з ним
в одному кабінеті. У колегії суддів
немає підстав недовіряти вказаним
висновкам суду апеляційної інстанції.

За встановлених фактичних обставин
кримінального провадження дії
засудженого ОСОБА_1 правильно
кваліфіковані за ч. 2 ст. 187 КПК України.

Відповідно ст. 50 КК України покарання
має на меті не тільки кару, а й
виправлення засуджених, а також
запобігання вчиненню нових злочинів як
засудженими, так і іншими особами.
Виходячи з положень ст. 65 КК України
особі, яка вчинила злочин, має бути
призначено покарання, необхідне й
достатнє для її виправлення та
попередження нових злочинів.

Як вбачається із судових рішень, при
призначенні покарання ОСОБА_1
вимоги статей 50, 65 КК України дотримано.
Зокрема, судами враховано суспільну
небезпечність, тяжкість і характер
злочину, що належить до категорії
тяжких, дані про особу ОСОБА_1, який
характеризується негативно, перебуває
на обліку у лікаря-нарколога через
розлади психіки та поведінки внаслідок
вживання психотропних речовин, стан
його здоров'я, а також те, що новий
злочин ним вчинено у період
умовно-дострокового звільнення від
відбування покарання за попереднім
вироком, відсутність обставин, що
пом'якшують та обтяжують покарання. З
урахуванням наведеного покарання
ОСОБА_1 обґрунтовано призначено в межах
санкції статті, що передбачає
відповідальність за вчинений злочин.

За змістом ст. 69 КК України призначення
більш м'якого покарання, ніж
передбачено законом, можливе лише у
тому випадку, коли встановлені
обставини, що пом'якшують покарання,
які настільки істотно знижують ступінь
тяжкості вчиненого злочину, що
призначення особі навіть мінімального
покарання в межах санкції було б явно
несправедливим. В свою чергу, із
судових рішень убачається, що обставин,
які пом'якшують покарання у
кримінальному провадженні встановлено
не було, у зв'язку з чим відсутні
підстави для застосування вимог ст. 69
КК України при призначенні покарання
ОСОБА_1

Апеляційний суд ретельно перевірив
доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про
призначення йому більш м'якого
покарання, ніж передбачено законом, та
обґрунтовано визнав безпідставними
твердження ОСОБА_1 про наявність
інвалідності та перебування на його
утриманні матері.

Інші наведені у касаційній скарзі
ОСОБА_1 дані про його особу висновків
суду в частині призначеного покарання
не спростовують. Судові рішення в цій
частині належним чином мотивовані, не
суперечать вимогам кримінального
закону і відповідають меті покарання.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,
суд касаційної інстанції постановляє
ухвалу про відмову у відкритті
касаційного провадження, якщо з
касаційної скарги, наданих до неї
судових рішень та інших документів
убачається, що підстав для задоволення
скарги немає.

З огляду на викладене та керуючись п. 2
ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

відмовити у відкритті касаційного
провадження за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_1 на вирок
Суворовського районного суду м.
Херсона від 11 лютого 2014 року та ухвалу
Апеляційного суду Херсонської області
від 11 червня 2014 року щодо нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

С у д д і:

В.М. Колесниченко М.Й. Вільгушинський
С.С. Слинько