АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний номер справи: 668/3955/15-к
Номер провадження : 11-кп/791/538/15 Головуючий в І інстанції : ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року червня місяця 09 дня колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого судді : ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

З участю секретаря: ОСОБА_5

Прокурора : ОСОБА_6

Обвинуваченого: ОСОБА_7

.

Потерпілого: ОСОБА_8 .

Представника потерпілого адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні кримінальне провадження №0000058 за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на вирок Суворовського районного суду м. Херсона від 09 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, українця, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст.89 КК України раніше не судимого,
в с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік, на підставі ст.75, ст.76 КК України звільнено від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави за проведення експертиз 2610,30 грн.

До набрання вироком законної сили залишено запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що він 12.02.2015 року близько 09.50 години, керуючи технічно справним автомобілем «MERSEDES-BENZ Vito 108D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух заднім ходом у напрямку супермаркету «АТБ», який розташований по вул. 49 ХГД, 10-а м. Херсона, порушуючи вимоги п.п.1.5, 2.3(б) і 10.9 Правил дорожнього руху України, створюючи небезпеку для інших учасників дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та відповідно не прореагував на її зміну, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка у цей час рухалась позаду вказаного транспортного засобу з права наліво відносно його руху.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 від отриманих травм загинула на місці пригоди.

Вказані наслідки знаходяться у причинному зв`язку з грубим порушенням Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 , а саме:

· п. 1.5 «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків …»;

· п. 2.3 б) «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обставиною, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

· п. 10.9 «відповідно до якого, під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб».

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи правильність кваліфікації дій засудженого, вважає, що вказаний вирок суду є незаконним і підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

В обґрунтування своєї апеляції посилається на те, що призначаючи покарання із застосуванням ст.75 КК України та звільнивши засудженого від відбування покарання з іспитовим строком, суд послався на те, що вчинений злочин є неумисним, а також на обставини, що пом`якшують покарання, якими на думку суду є : визнання вини, щиросердне каяття і сприяння слідству, позитивна характеристика, той факт, що в силу ст.89 КК України обвинувачений раніше не судимий, факт, що на його утриманні перебуває непрацездатна сестра.

Вважає, що вказані обставини судом необґрунтовано визнано такими, що пом`якшують покарання та дають підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком.

ОСОБА_7 , при наявності без заперечливих доказів його вини, зібраних в ході досудового розслідування, дійсно визнав факт вчинення наїзду на пішохода, однак до цього часу заподіяну шкоду взагалі не відшкодував, пояснюючи це відсутністю домовленості з родичами потерпілої.

Крім того, у судових дебатах наполегливо просив суд не застосовувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що свідчить про те, що ОСОБА_7 критичної оцінки своїй протиправній поведінці не надав взагалі.

Висновки суду щодо наявності на утриманні у ОСОБА_7 непрацездатної сестри не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки факт сумісного проживання обвинуваченого з сестрою не вказує на те, що він її утримує. Відповідні докази, що підтверджують факт утримання сестри в матеріалах провадження відсутні. Крім того, ОСОБА_7 є особою, яка не працює, а тому не має постійного джерела доходу, відповідно, в розумінні вимог діючого законодавства, не може утримувати будь-кого.

Те, що обвинувачений в силу ст.89 КК України раніше не судимий взагалі не може визнавати судом як обставина, що пом`якшує покарання, оскільки характеризує останнього як особу, яка раніше вчиняла злочин та притягувалась до кримінальної відповідальності.

Таким чином, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а нібито визнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення зроблено з метою призначення йому найменш суворого покарання.

У зв`язку з цим, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, тобто застосовано закон, який не підлягає застосуванню, а саме: ст.75 КК України, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Крім цього, призначаючи покарання з випробуванням, суд поклав на ОСОБА_7 обов`язок, не передбачений ст.76 КК України, а саме: повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання, чим також неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, оскільки п.3 ст. 76 КК України передбачено обов`язок повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання.

При цьому суд не врахував те, що ОСОБА_7 , незважаючи на погашену судимість є особою, яка фактично раніше притягувалась до кримінальної відповідальності, а тому, є необхідність у здійсненні належного контролю за його поведінкою з боку відповідних органів, для чого до нього мають бути застосовані також положення п.4 ст.76 КК України, тобто покладено обов`язок періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Також судом не враховано, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким, наслідком якого є смерть потерпілої ОСОБА_11 . При цьому встановлено, що наїзд на потерпілу відбувся на великій швидкості у денний час доби у багатолюдному громадському місці біля продуктового супермаркету, погодні умови та стан дорожнього покриття були нормальними та не вимагали від водія вжиття посилених заходів щодо забезпечення безпеки дорожнього руху.

Виходячи з цього, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, зважаючи на його наслідки, призначене судом додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, і в цій частині суд взагалі не вмотивував своє рішення.

Вважає, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання у межах санкції інкримінованої йому статті обвинувачення у вигляді реального позбавлення волі з обов`язковим призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Крім того, під час судового розгляду, з`ясувавши думку учасників процесу, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Розглядаючи провадження в спрощеному порядку відповідно до п.3 ст.349 КПК України, суд не роз`яснив учасникам правових наслідків такого порядку розгляду та у вироку про це не зазначив.

При цьому суд в мотивувальній частині вироку взагалі не вказав про те, чи визнав він доведеною вину ОСОБА_7 та з яких підстав.

Оскаржуваним вироком суд визнав ОСОБА_7 винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України, однак у резолютивній частині вироку не вказав про те, що ОСОБА_7 визнано винним саме у вчиненні кримінального правопорушення.

Мотивуючи рішення про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, суд необґрунтовано вказав у вироку про можливість призначення обвинуваченому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, у той час, як санкція ч.2 ст.286 КК України не містить альтернативних видів покарань, а передбачає лише один позбавлення волі на певний строк. В цьому випадку суд мав зазначити про можливість призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

Крім того, у порушення вимог ст.374 КПК України судом не прийнято рішення щодо речових доказів, якими є транспортний засіб автомобіль «MERSEDES-BENZ Vito 108D» та оптичний цифровий носій з записом з камер відео спостереження, а стягнення витрат за проведення експертиз у кримінальному провадженні звернуто на користь держави без зазначення назв експертних установ (юридичних осіб) на сум, які підлягають стягненню.

Просить вирок суду скасувати. Постановити новий вирок, за яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Процесуальні витрати за проведені експертні дослідження стягнути з засудженого на користь держави в особі НДЕКЦ при УМВС України в Херсонській області на ХОБ СМЕ.

До вступу вироку в законну силу обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід тримання під вартою, взявши його під варту у залі суду.

В решті вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляції, думку прокурора, який частково підтримав свою апеляційну скаргу і просив рішення суду щодо застосування ст. 75 КК залишити без змін, потерпілого, представника потерпілого та обвинуваченого, які просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, заслухавши сторони в судових дебатах, під час яких вони залишилися на своїх позиціях, обвинуваченого, який в судових дебатах та останньому слові просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за яким його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст. 286 КК України, обґрунтовано доказами, які досліджено судом у порядку ч.3 ст.349 КПК України та ніким не оспорюються.

Відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при обранні виду та міри покарання обвинуваченому дотримався вимог ст.65 КК України, яка вимагає при призначенні покарання враховувати ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з вироку, при призначенні ОСОБА_7 покарання судом у повній мірі враховано суспільну небезпечність вчиненого злочину, конкретні обставини провадження, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, працює, одружений, врахував думку потерпілих, в силу ст.89 КК України не судимий, відсутність обставин, які обтяжують покарання, обставиною, яка пом`якшує покарання суд визнав визнання ним вини та каяття.

Доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування судом першої інстанції ст.75 КК України є необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими так і іншими особами.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що з урахуванням всіх вказаних обставин, призначене ОСОБА_12 покарання із застосуванням ст.75 КК України є справедливим й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, підстав для призначення більш суворого покарання не вбачається.

За ч.3 ст.76 КК України ОСОБА_12 звільнено від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання. Щодо уточнення «органу кримінально-виконавчої інспекції» та судових витрат необхідно вирішити питання за ст.539КПК України в порядку виконання вироку.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції залишити без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м. Херсона від 09 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: (три підписи)