У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Верещак В.М.

суддів

Гошовської Т.В., Заголдного В.В.

розглянула
в судовому засіданні 18 жовтня 2007 року в м. Києві кримінальну справу за
касаційним поданням прокурора, який брав участь у розгляді справи судом
апеляційної інстанції, на постановлені щодо ОСОБА_1 судові рішення

Вироком Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від 14 листопада 2005 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

раніше не судиму, -

виправдано
у вчиненні злочину, передбаченого ст. 212 ч. 3 КК України за відсутністю в її
діях складу злочину на підставі п. 2 ст. 6 КПК України

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 31 січня 2006 року
вирок щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Органами досудового слідства ОСОБА_1 обвинувачувалася у тому, що вона,
працюючи на посаді головного бухгалтера дочірнього підприємства
"Очаківське багатогалузеве об'єднання комунального господарства" ЗАТ
“Укрпрофоздоровниця” і виконуючи організаційно-розпорядчі функції посадової
особи суб'єкта підприємницької діяльності та службові обов'язки, умисно, з
метою ухилення від сплати податків, у період з січня по листопад 2001 року,
шляхом завищення об'єктів оподаткування, не перерахувала до державного бюджету
податок на додану вартість в сумі 239 768 грн.

Зокрема, у березні 2001 року, в порушення п. 4.1 ст.4 Закону України “Про
податки на добавлену вартість” ОСОБА_1, з метою ухилення від сплати податків,
не нарахувала і не перерахувала податки на додану вартість в сумі 850 грн. від
реалізації основних фондів приватному підприємцю Байдикову в сумі 5100 грн.

У травні 2001 року, в порушення вимог п.п. 7.4.4, 7.4 ст.7 вищезазначеного
Закону України, ОСОБА_1 незаконно перевищила податковий кредит по податку на
суму 2124 грн. від списання недоамортизованих основних фондів.

У липні 2001 року вона, порушуючи вимоги п. 4.1 ст. 4, п. 11.11 ст. 11
Закону України “Про податки на добавлену вартість” незаконно занизила податкове
зобов'язання в сумі 18918 грн. при застосуванні касового методу нарахування ПДВ
при продажу теплової енергії фізичним особам і установам, які фінансуються за
рахунок бюджету підприємства.

В листопаді 2001 року ОСОБА_1, в порушення вимог п.п. 4.2, 4.9 ст. 4, п.п.
3.2.9, 3.2 ст. 3 Закону України “Про податки на добавлену вартість” не
нарахувала і не сплатила ПДВ в сумі 217 200 грн. за безоплатну передачу в
комунальну власність управління комунального господарства котельної, сума
балансової вартості якої становила 1 079 600 грн. і товарно-матеріальних
цінностей на суму 6400 грн.

Також вона, в січні - червні 2001 року, в порушення вимог п.п. 7.4, 7.4.4
ст. 7 зазначеного Закону України незаконно підвищила податковий кредит на суму
496 грн. по придбаним матеріалам, які не відносяться до складу валових витрат.

Всього за період з січня по листопад 2001 року ОСОБА_1, відповідно до
обвинувачення, ухилилася від сплати податків в бюджет держави в сумі 239 768
грн.

У касаційному поданні прокурор ставить питання про скасування судових рішень
щодо ОСОБА_1 з направленням справи на новий судовий розгляд. Посилається при
цьому на неповноту судового слідства, необґрунтованість висновків суду про те,
що підприємство, на якому працювала ОСОБА_1, не є юридичною особою та не
повинно сплачувати податки і що остання не є суб'єктом злочину, передбаченого
ч. 3 ст. 212 КК України. Крім того, вказує на невиконання місцевим судом
вказівок суду касаційної інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи касаційного
подання, колегія суддів вважає, що касаційне подання задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 22 КПК України судом були всебічно, об'єктивно і повно
досліджені всі обставини справи, дана оцінка всім зібраним доказам.

Суд оцінив всі наявні у справі докази, усунув суперечності і зазначив у
вироку, чому взяв до уваги одні докази і не прийняв інші.

На підставі досліджених доказів, зокрема, показань ОСОБА_1, свідків
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд зробив правильний висновок про те, що
ОСОБА_1 не мала умислу на ухилення від сплати податку на додану вартість та не
повинна була сплачувати зазначений податок по операції безоплатної передачі
котельні.

Суб'єктом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України можуть бути
посадові особи підприємств, установ та організацій, які зобов'язані сплачувати
податки, збори, інші обов'язкові платежі.

Як правильно було встановлено судом, підприємство, на якому працювала
ОСОБА_1, на час проведення ревізії було філією Миколаївського дочірнього
підприємства ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" без права юридичної особи,
тому, згідно діючого на той час законодавства, не могло бути визначено
платником податку на додану вартість. Допитані в судовому засіданні свідки -
працівники податкової інспекції не змогли пояснити, на підставі якого закону філія
зареєстрована платником податку. Тому судом зроблено правильний висновок про
те, що ОСОБА_1 не була суб'єктом інкримінованого їй злочину. Крім того,
зазначена ліцензійна угода була відображена в бухгалтерських документах
підприємства, наданих податковим органам для перевірки, що правильно визнано
судом, як відсутність умислу на ухилення від сплати податків.

Також є безпідставними і твердження у касаційному поданні про невиконання
місцевим судом вказівок суду касаційної інстанції.

Ці та інші викладені у касаційному поданні доводи щодо необґрунтованості
виправдувального вироку були предметом перевірки суду апеляційної інстанції і
правильно визнані безпідставними.

Враховуючи, що зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення та
всі можливості збирання доказів вичерпані, суд зробив правильний висновок про
відсутність підстав для засудження ОСОБА_1 чи повернення справи на додаткове
розслідування.

На підставі наведеного, керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

У задоволенні касаційного
подання прокурора, який брав участь у розгляді справи апеляційним судом щодо
ОСОБА_1 відмовити.

С у д д і :

Верещак В.М. Гошовська
Т.В. Заголдний В.В.