Ухвала

іменем україни

17 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8.,

суддів: ОСОБА_9., ОСОБА_10.,

за участю прокурора ОСОБА_11.,

захисника ОСОБА_1.,

представника потерпілого ОСОБА_2,

засудженого ОСОБА_3,

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_3 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного м. Києва від 16 вересня 2014 року.

Зазначеним вироком місцевого суду, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що не має

судимості,

за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_3 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та на нього покладені обов'язки, передбачені пунктами 2 - 4 ст. 76 КК.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 83 943, 41 грн та моральну шкоду в розмірі 643 968 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_3 в частині вирішення цивільного позову змінено. Зменшено суму стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 з 643 968 грн до 100 000 грн. В решті вирок суду залишено без зміни.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_3 29 листопада 2009 року приблизно о 19.00 год., біля будинку АДРЕСА_1, в ході конфлікту з ОСОБА_4 відкусив в останнього частину правої вушної раковини, тим самим заподіяв потерпілому ОСОБА_4 тяжкі тілесні ушкодження, які виразилися у непоправному знівеченні обличчя.

Засуджений у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення кримінально - процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить судові рішення скасувати, а кримінальну справу закрити за відсутністю в діянні складу злочину. За твердженням засудженого, його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину не доведено, вирок суду суперечить вимогам статтям 323, 324 КПК 1960 року. Аргументуючи цю позицію, ОСОБА_3 вказує на відсутність у нього умислу на заподіяння ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень та зазначає, що його дії були обумовлені виключно самозахистом від протиправного посягання з боку потерпілого. Також вважає сумнівним висновок суду про визнання тілесних ушкоджень отриманих потерпілим такими, що спричинили непоправне знівечення обличчя і стверджує про незаконність ухвали апеляційного суду в частині вирішення цивільного позову.

Представник потерпілого ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_3, в яких, посилаючись на безпідставність її доводів, просив залишити скаргу без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_1. на підтримку касаційної скарги, думку прокурора та представника потерпілого - адвоката ОСОБА_2, які заперечували проти задоволення касаційної скарги та просили судові рішення залишити без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга засудженого ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року підставами для скасування або зміни вироку та ухвали є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність цих підстав суд касаційної інстанції керується статтями 370 - 372 цього Кодексу.

Отже, касаційний суд не перевіряє вироки місцевих судів щодо неповноти й однобічності досудового та судового слідства, а також невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, а виходить з обставин справи, встановлених судом.

Висновок про подію злочину, доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні діяння за викладених у вироку обставин суд зробив, дотримуючись вимог ст. 257 КПК 1960 року, на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні й оцінених з точки зору належності, допустимості й достатності та докладно наведених у постановленому рішенні.

Зокрема, доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину суд обґрунтував: показаннями потерпілого ОСОБА_4, в яких він неодноразово вказував, що того дня, намагаючись припинити конфлікт між своєю цивільної дружиною ОСОБА_5 та її колишнім чоловіком ОСОБА_3, він зачепився з останнім, і в ході сутички між ними, відчув, що його праве вухо перебуває у роті ОСОБА_3, а згодом у тій ділянці голови відчув біль і виявив відсутність вуха. Ці показання є незмінними, послідовними та логічними, вони об'єктивно узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема показаннями свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, відомостями і фактичними даними, що містяться у висновку експерта стосовно виявленого у потерпілого тілесного ушкодження, а також поясненнями експерта ОСОБА_7, якими він повністю спростовував можливість заподіяння подібних ушкоджень за допомогою ліхтарика, як на те указував засуджений. Показання зазначених осіб з урахуванням суб'єктивного сприйняття ними подій, суттєвих суперечностей не мають та узгоджуються як між собою так із іншими доказами, а тому суд обґрунтовано визнав їх такими, що відповідають дійсності.

Всі ці дані в силу ст. 65 КПК 1960 року є доказами у кримінальній справі. Порушень визначеного процесуальним законом порядку збирання та подання доказів, на підставі яких суд установив факт наявності суспільно небезпечного діяння та винність у ньому засудженого, колегія суддів під час перевірки справи не виявила.

З огляду на викладене сумнівів щодо об'єктивності оцінки доказів, покладених в основу обвинувального вироку, й дотримання судом приписів ст. 65, 67 КПК 1960 року у колегії суддів немає. Вирок відповідає вимогам статей 323, 324 цього Кодексу.

Крім того, судами першої та апеляційної інстанції ретельно перевірялись доводи засудженого з приводу відсутності умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_4, які є аналогічними тим, що наведені у касаційній скарзі, і викладені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів вважає обґрунтованими.

У результаті перевірки матеріалів справи не знайшли свого підтвердження викладені в касаційній скарзі доводи засудженого про безпідставність визнання тілесних ушкоджень отриманих потерпілим такими, що спричинили непоправне знівечення обличчя. Як убачається зі справи, цей висновок суд обґрунтовано зробив на підставі загальноприйнятих уявлень про зовнішній вигляд людини, дослідження фотокарток із зображенням обличчя потерпілого, а також даних викладених у висновку експерта, згідно якого локалізація та морфологічні особливості тілесного ушкодження у виді дефекту вушної раковини свідчать про невиправність цього ушкодження і для усунення якого необхідне оперативне втручання (т. 1 а.с. 90-93). З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про визнання отриманих ОСОБА_4 тілесних ушкоджень такими, що є непоправним знівеченням обличчя.

З огляду на наведене, твердження засудженого ОСОБА_3 про недоведеність його вини у вчиненні злочину та незаконність вироку не можна визнати прийнятними.

Кваліфікація дій ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 121 КК є правильною.

Колегія суддів констатує, що доводи в касаційній скарзі засудженого за своїм змістом є майже аналогічними доводам, викладеним в його апеляції, на які суд апеляційної інстанції дав вичерпні відповіді, аргументовано визнавши безпідставними, з чим погоджується і касаційний суд. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Що стосується посилань у скарзі на наявність рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2013 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків та моральної шкоди завданої злочином постановлених в порядку цивільного судочинства, то в даному випадку колегія суддів виходить з наступного.

Оскільки ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 квітня 2014 року скасовано ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 червня 2013 року, якою дану кримінальну справу в частині цивільного позову було направлено в порядку цивільного судочинства на новий судовий розгляд, то рішення судів прийняті на виконання цієї скасованої ухвали підлягають ревізії в порядку Глави 4 ЦПК.

З огляду на зазначене, питання цивільного позову у кримінальній справі наразі апеляційним судом вирішено відповідно до вимог кримінально-процесуального та цивільного законодавства і вважати його незаконним чи необґрунтованим підстав не має.

Істотних порушень норм матеріального чи кримінально-процесуального закону, які згідно з ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року були би підставами для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, у справі не встановлено, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги засудженого.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2013 року та ухвалу Апеляційного м. Києва від 16 вересня 2014 року щодо ОСОБА_3 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10