Справа № 739/626/14-к
2/739350/14
Х В А Л А
"15" січня 2015 р. Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 , за участю:
засудженого - ОСОБА_3 ,
захисника - адвоката ОСОБА_4 ,
представника Новгород-Сіверської УВП №31 УДПтС
України в Чернігівській області -
ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області клопотання засудженого ОСОБА_3 про розгляд питання, пов`язаного із виконанням вироку,
Засуджений вироком від 26 січня 2004 року Апеляційного суду Автономної Республіки Крим ( у подальшому тексті цієї ухвали Вирок суду) за вчинення передбаченого п.п. «ж», «з», «і» ст.93 КК України (в редакції 1960 року) злочину до покарання у виді довічного позбавлення волі ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про вирішення питання, пов`язаного з виконанням вироку, а саме про зміну призначеного йому покарання. При цьому, посилаючись на п.п.13,14 ч.1 ст.537 Кримінального процесуального кодексу України просив пом`якшити призначене йому за Вироком суду покарання у виді довічного позбавлення - замінивши його покаранням у виді позбавлення волі на строк 15 років. В обґрунтування клопотання ОСОБА_3 вказує на те, що злочини, за вчинення яких він засуджений Вироком суду, скоєні у 1997 році, а на той час санкцією ст.93 КК України ( в редакції 1960 року) не передбачалося покарання у виді довічного позбавлення волі.
В судовому засіданні:
засуджений ОСОБА_3 клопотання підтримав, посилаючись на викладені у клопотанні доводи та просив суд задовольнити клопотання. При цьому зазначив, що, на його переконання, в силу ч.4 ст.5 КК України щодо нього підлягало застосуванню покарання виключно у виді позбавлення волі на строк до 15 років, оскільки саме це покарання передбачалося санкцією ст.93 КК України ( в редакції 1960 року) в період з 29 грудня 1999 року до 04 квітня 2000 року. Під час судового розгляду подав суду доповнення до клопотання, в обґрунтування якого ОСОБА_3 констатує порушення, на його переконання, низки вказаних у доповненні норм Конституції України.
Адвокат ОСОБА_4 висловилася про необхідність задоволення клопотання.
Представник Новгород-Сіверської УВП № 31 УДПтС України в Чернігівській області ОСОБА_5 висловився про законність Вироку суду, який виконується в Новгород-Сіверській УВП № 31 УДПтС України в Чернігівській області та про відсутність правових підстав для задоволення клопотання.
Прокурор ОСОБА_6 висловилась про відсутність правових підстав для задоволення клопотання засудженого та про законність вироку щодо ОСОБА_3 .
Вислухавши засудженого, правову позицію захисника, представника Новгород-Сіверської УВП №31 УДПтС України в Чернігівській області, висновок прокурора та дослідивши матеріали справи суд вважає, що клопотання засудженого ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:
Згідно припису п.13 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання та пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.ч..2,3 ст.74 КК України. Відповідно до вимог ч.3ст.74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.
Відповідно до положень ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) за умисне вбивство за обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років, або смертна кара.
Відповідно до положень, що містить Рішення від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 Конституційного Суду України положення санкції статей Особливої частини Кримінального кодексу України ( в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такимиими, що не відповідають Конституції України.На виконання вищевказаного рішення Конституційного Суду України Верховна Рада України 22 лютого 2000 року прийняла Закон України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" (набрав чинності 04 квітня 2000 року), яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Новий вид запровадженого вказаним Законом кримінального покарання, довічне позбавлення волі, є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою. Отже, фактично пом`якшує кримінальну відповідальність особи. Тому, за конкретних обставин, положення ч.ч.2,3 ст.74 КК України не підлягають застосуванню.
Після винесення Вироку суду не було прийнято(і) закону(ів) щодо пом`якшення кримінальної відповідальності за вчинені у відповідний період часу ОСОБА_3 злочини. Вказане свідчить про безпідставність клопотання.
Необґрунтованими суд також вважає і вимоги ОСОБА_3 про зміну міри покарання за Вироком суду до 15 років, з посиланням на те, що Апеляційний суд АР Крим не мав правових підстав для застосування кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки суд першої інстанції не наділений відповідними повноваженнями щодо вирішення даного питання ( питання законності Вироку суду було предметом розгляду суду касаційної інстанції).
Не встановлено судом під час судового розгляду і порушення норм Конституції України, на які посилався ОСОБА_3 у поданому суду доповненні до клопотання.
Є необгрунтованими доводи апелянта також і відносно того, що суд першої інстанції не прийняв до уваги рішення Верховного Суду України, які є обов`язкові для виконання всіма суб`єктами владних повноважень. З долучених до клопотання ухвал Верховного Суду України вбачається, що ці рішення стосувалися лише конкретних справ. Обов`язковими за своєю правовою позицією рішення Верховного Суду України стали лише після внесення змін до Кримінально-процесуального Кодексу Законом № 2453-VI від 07 липня 2010 року. Після 2010 року Верховний Суд України рішень стосовно вищевказаного питання не виносив.
Більш того, приймаючи рішення про відмову у задоволенні клопотання засудженого суд також враховує і той факт, що ОСОБА_3 раніше вже звертався з аналогічним клопотанням до суду про пом`якшення покарання. Постановою Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 27 серпня 2012 року (залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2012 року) засудженому відмовлено в задоволенні його заяви. Ухвалою від 26 березня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а постанову від 27 серпня 2012 року Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області та ухвалу від 15 листопада 2012 рокуАпеляційного суду Чернігівської області без змін.
Отже, відсутні правові підстави для задоволення клопотання ОСОБА_3 , доводи якого в обґрунтування поданого клопотання не ґрунтуються на вимогах закону і є безпідставними.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.537 539 КПК України, вимогами Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІП "Про внесення змін до Кримінального,
Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" та враховуючи положення Рішення Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року, суд
Відмовити в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про розгляд питання, пов`язаного із виконанням вироку - про заміну призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі.
Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення, а ОСОБА_3 у той же строк з моменту вручення копії ухвали, до апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області.
Головуючий: ОСОБА_1