11-кп/775/24/2015(м)
22/108/14-к

Категорія ст. 286 ч. 2 КК України Головуючий у І інстанції: ОСОБА_1
Доповідач: ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 січня 2015 року Колегія суддів судової палати у кримінальних
справах апеляційного суду Донецької області
у складі: головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5 , ОСОБА_6
за участю прокурора ОСОБА_7
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9
захисника ОСОБА_10
обвинуваченого ОСОБА_11

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Володарського районного суду Донецької області від 31 жовтня 2014 року обвинувачений

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Володарське Володарського району Донецької області, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ;

засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_11 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3-х років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки відповідно ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально виконавчої інспекції, періодично з`являтися для реєстрації в ці органи та повідомляти їх про зміну свого місця проживання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 8 400 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., а всього 18 400 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Цивільний позов прокурора до ОСОБА_11 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_8 від злочину задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь Комунального закладу «Маріупольська міська лікарня № 5» 4704 грн.

Стягнуто з ОСОБА_11 судові витрати на користь держави у розмірі 491 грн.

Вказаним вироком ОСОБА_11 визнаний винним та засуджений за те, що він 5 червня 2014 року приблизно о 17:00 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ-110307», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить його батьку ОСОБА_13 , здійснюючи рух на 3 км автодороги сполученням «Володарське-Бойове-Суженка», збоку с. Бойове в напрямку смт. Володарське Володарського району Донецької області, наблизившись до закруглення дороги вліво по зустрічній смузі руху, діючи у порушення вимог п.п. 2.3(6), 2.9(а), 12.1, 2.6(г) та п. 12.9(6), а також вимог дорожньої розмітки 1.1 розділу 1, глави № 34 Правил дорожнього руху України, маючи об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою та постійно контролювати безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу в дорожніх умовах, що склалися, грубо порушуючи вимоги швидкісного режиму з урахуванням дорожньої обстановки, проявляючи злочинну самовпевненість, будучи неуважним, повною мірою не переконався в дотриманні безпечної та максимальної швидкості руху при проїзді закруглення дороги, що знаходилося в зоні дії дорожнього знаку 1.2 «Небезпечний поворот наліво», внаслідок чого допустив виїзд за межі проїзної частини, де сталося перекидання транспортного засобу.

В результаті дорожньо-транспортної події пасажиру автомобіля ОСОБА_8 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми: стрічкового перелому склепіння та основи черепу, здавлення речовини головного мозку, епідуріальної гематоми лобної ділянки ліворуч, забитої рани тім`яної ділянки голови, підвивих СЗ хребця уламчатий перелом тіла 4-го шийного хребця зі здавленням речовини спинного мозку з формуванням епідуральної та паравертебральної гематоми, облумковий перелом поперечного відростку С4 праворуч, стрічкового перелому дуги С7 праворуч., унковертебральних відростків праворуч на рівні С4-С6, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя у момент їх спричинення.

Іншому пасажиру автомобіля ОСОБА_9 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: компресійного перелому тіла 12-го грудного хребця, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, які потягли за собою тривалий розлад здоров`я.

Допущені водієм ОСОБА_11 порушення вимог п.п. 2.3(6), 2.9(а), 12.1, 12.6(ґ) та п. 12.9(6), а також вимог дорожньої розмітки 1.1 розділу 1, глави № 34 Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали.

В своїй апеляційній скарзі прокурор Донецької області, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій за кримінальним законом, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_11 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, без застосування положень ст. 75 КК України.

В обгрунтування своїх апеляційних вимог прокурор вказує, що в порушення ст. 65 КК України та роз`яснень, які містяться у постанові пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд не в достатній мірі врахував: данні про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується хоча і задовільно, але не працює, постійного законного джерела прибутку не має; обставини події, а саме, що він вчинив тяжкий злочин у стані алкогольного сп`яніння, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 8 років, через відверту недбалість та грубе порушення ПДР України, потерпілим завдані тяжкі та середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження.

Крім того, прокурор зазначає, що звільнивши обвинуваченого на підставі ст. 75 КК України від відбування основного та додаткового покарання з випробуванням, суд не дотримався роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12 червня 2009 року «Про внесення змін та доповнень до постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно яких звільнення від відбування додаткового покарання на цих підставах є неприпустимим.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , захисника, обвинуваченого та його останнє слово, які висловили свою згоду з апеляційними доводами прокурора лише в частині неправильного застосування ст. 75 КК України щодо звільнення обвинуваченого від додаткового покарання, вважаючи в іншій частині вирок суду першої інстанції законним і справедливим, перевіривши матеріали справи і, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій за кримінальним законом за ч. 2 ст 286 КК України в апеляційному порядку не оскаржуються. Тому ці питання колегією суддів не розглядаються і не вирішуються.

Що стосується призначеного судом покарання, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 65 КК України та роз`яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінально покарання» ( зі змінами за № 8 від 12.06.2009 року) (далі Пленумів ВСУ), у кожному конкретному випадку суди зобов`язанні враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого та обставини справи, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Застосування положень ст. 75 КК України щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням, припустимо лише до основного покарання, яке призначено особам, засудженим до виправних робіт, службового обмеження ( для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більш п`яти років.

Вказані норми кримінального закону та роз`яснення Пленумів Верховного Суду України судом першої інстанції у повному обсязі не дотримані.

Так, згідно вироку ОСОБА_11 засуджений в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України до основного покарання у виді 4 років позбавлення волі та додаткового покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Проте, у порушення зазначеної норми кримінального закону та роз`яснень зазначених Пленумів Верховного Суду України, суд звільнив обвинуваченого від відбування як оснорвного, так і від додатковго покарання, що є неприпустими.

Крім того, суд недостатньо враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини справи, які пом`якшують та обтяжують покарання, та застосував положення ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Отже, з тих підстав вирок суду в частині призначеного покарання є незаконним, та таким, що підлягає скасуванню з постановленням нового вироку.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції також не дотримався вимог кримінального процесуального закону та роз`яснень Пленумів ВСУ.

Колегія суддів дійшла такого висновку виходячи з наступного.

Як убачається з вироку суду першої інстанції та журналу судового розгляду кримінальне провадження розглянуто у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Згідно з положеннями ст. 404 КПК України та враховуючи роз`яснення, які міститься у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 15.05.2006 року «Про практику постановлення судами вироків ( постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» у випадку, коли суд першої інстанції відповідно до ст. 349 КПК України докази не досліджував або досліджував частково, апеляційний суд має провести судове слідство з метою з`ясування лише тих фактичних обставин справи, які оспорювались у суді першої інстанції. При цьому, апеляційний суд перевіряє вирок у межах апеляційної скарги і не повинен наводити у своєму вироку доводи на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оспорено в апеляційній скарзі, і скасовує вирок цього суду лише в тій частині, у який визнав його незаконним чи необґрунтованим. Закрема, якщо в апеляційній скарзі порушено питання про скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з необхідністю застосувати більш суворе покарання або через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, апеляційний суд не наводить у вироку докази на підтвердження винуватості особи в учиненні злочину, доводи щодо кваліфікації діяння тощо.

Враховуючи вказані норми кримінального процесуального закону та роз`яснення Пленумів ВСУ, колегія суддів вирішил за недоцільне проводити судове слідство з метою з`ясування тих фактичних обставин справи, які взагалі не оспорювались.

Вирішуючи питання про призначення виду і розміру покарання, колегія суддів враховує тяжкість вчиненого злочину, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_11 , обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Так, ОСОБА_11 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується задовільно, не одружений, має неповнолітню дитину, яку повинен утримувати. Між тим, 5 червня 2014 року звільнений з ТОВ «Маліновка» за прогули. Тому, вважати, що на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина, підстав немає.

Вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного спя`ніння є обставиною, що обтяжує покарання. При цьому, на думку колегії суддів, ця обставина сприяла вчиненню кримінального правопорушення, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_8 були заподіяні тяжкі телесні ушкодження у виді багаточиселних травм з невипровданими наслідками, про що вказаний потерпілий зазначив у ході апеляційного розгляду.

Більш того, заподіяну матеріальну шкоду потерпулому ОСОБА_8 , визначену судом, обвинувачений відшкодував частково, хоча є здоровою процездатною особою, але заходів для цього до теперішнього часу не приймає, що свідчить про відсутність щирого каяття.

Думка потерпілих про недоцільність призначення обвинуваченому кримінального покарання з реальним його відбуттям не може бути прийнята до уваги у зв`язку з тяжкими наслідками, що настали від його дій.

З урахуванням данних про сособу обвинуваченого, викладених обставин справи та наслідків, які настали, колегія суддів вважає, що обвинуваченому ОСОБА_11 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі без застосування положень ст. 75 КК України, що буде справедливим і достатнім для його виправлення, перевихування та попередження вчинення інших злочинів.

Керуючись ст.ст. 404,405,407 КПК України, колегія суддів

З А С У Д И Л А:

Вирок Володарського районного суду Донецької області від 31 жовтня 2014 року відносно обвинувавченого ОСОБА_11 в частині призначеного покарання скасувати.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_11 призначити покарання у виді чоторіх років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислювати з дня взяття ОСОБА_11 під варту.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції може бути оскаржений в касаційному порядку протягом 3-х місяців з дня його проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4