Апеляційний суд міста Києва
Справа № 11-кп/796/668/15 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 121 КК України

У х в а л а
Іменем України
11.06.2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

з участю прокурора: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

обвинуваченого: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду м. Києва кримінальне провадження №004234 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 10.02.2015, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Бальтазарівка, Чаплинського району Херсонської області, українець, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

- 20.10.2011 року Бериславським районним судом Херсонської області за ч.1 ст. 122 КК України на 2 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнений з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;

- визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він, 29.05.2014 року, приблизно о 01 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля зупинки громадського транспорту, що по вул. Вільямса, 3/7 в м. Києві, під час словесного конфлікту з ОСОБА_9 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, наніс ОСОБА_9 удари кулаками в область голови, як наслідок заподіявши тяжкі тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого Журби адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що обвинувальний вирок суду щодо ОСОБА_8 ґрунтується на припущеннях, оскільки в ході судового розгляду не доведено винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та не зібрано достатньої сукупності доказів для постановлення обвинувального вироку.
Так, апелянт зазначає, що за вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим, у тому, що він наніс ОСОБА_9 удари кулаками в область голови, як наслідок, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. Разом з тим, при затриманні у ОСОБА_8 на руках не виявлено будь-яких слідів, в тому числі крові, які б свідчили, що удари потерпілому наносилися кулаками.
Крім того, відповідно до висновку СМЕ №1429/Е, ушкодження у ОСОБА_9 утворилися внаслідок трикратної травмуючої дії тупого предмету /тів/, характерні особливості травмуючої поверхні якого /их/ не відобразились, тобто травмуючий предмет не визначений, як і не з`ясовано, в якому стані (положенні) знаходився потерпілий під час заподіяння йому тілесних ушкоджень.
Також, апелянт зазначає, що показання свідка ОСОБА_10 , на які суд послався у вироку, є неповними, оскільки останній в судовому засіданні вказував не лише на те, що бачив на відеозаписі, як билися два чоловіки, наносячи удари один одному в голову, а й те, що мається відповідний запис, що чоловіки, які билися, наносили також один одному удари ногами в живіт. Крім того, зазначений свідок пояснював, що потерпілого він раніше не бачив, як і не бачив, хто саме бився на відеозапису, і того, що на одного з чоловіків, які влаштували бійку схожий за тіло будовою обвинувачений, не вказував. При цьому, апелянт звертає увагу, на те що на обвинуваченому ОСОБА_8 , при його затриманні, чи на його одязі, жодних ушкоджень виявлено не було.
Також, апелянт вважає, що показання свідка ОСОБА_10 , який зазначав, що бачив бійку з камери відео спостереження є недопустимим доказом, оскільки з вказаного відеозапису з камер відео спостереження, який був переглянутий в судовому засіданні, будь-якої бійки не вбачається.
Крім того, апелянт звертає увагу, що вказаний відеозапис, що був наданий прокурором, визнаний судом недопустимим доказом.
Крім того, апелянт зазначає, що сліди крові, які були виявлені у обвинуваченого, могли утворитись, як при обставинах, на які вказував ОСОБА_8 , так і останній міг замаститись кров`ю об траву, оскільки працівники міліції знайшли обвинуваченого ОСОБА_8 неподалік від потерпілого в районі місця вчинення злочину, коли останній спав на землі, при цьому сліди, вилучені у обвинуваченого ОСОБА_8 , знаходились на нозі та тапку у виді помарок, а інших слідів на руках та ногах обвинуваченого, які б свідчили, що він наносив удари потерпілому не було.
Також, захисник вказує, що потерпілий в судовому засіданні в режимі відеоконференції повідомив, що не знає хто його побив та претензій до обвинуваченого не має.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , посилаючись на однобічність та неповноту судового слідства, просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю складу злочину.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що конфлікту з потерпілим ОСОБА_11 у нього по вул. Вільямса в м. Києві, не було. Після розпиття спиртних напоїв на вулиці Вільямса, вони поїхали на вулицю Васильківську, де також вживали горілку. Там між ними виникла сварка, під час якої вони нанесли один одному по декілька ударів, після чого розійшлись по своїх справах. Він пішов з жінкою, ім`я якої називати не хоче, оскільки перебуває у зареєстрованому шлюбі. Пізніше, коли проводив цю жінку на зупинку транспорту, побачив, що лежачого ОСОБА_12 , а тому підняв його та посадив в тролейбус та відправив за адресою місця проживання. Коли він приїхав на вул. Вільямса, то побачив, як ОСОБА_9 на зупинці сидів з незнайомим йому чоловіком та вживав алкогольні напої, він приєднався до них, після чого вони почали разом вживати алкоголь. В зв`язку з тим, що ОСОБА_9 перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння, останній знову почав проявляти агресію. В ранці його розбудили та затримали співробітники міліції, які повідомили, що він чи то побив, чи то убив свого товариша, і, скориставшись його шоковим станом, надали якісь документи, які він, не читаючи підписав.
Водночас, апелянт зазначає, що саме невідомий йому чоловік намагався вдарити ОСОБА_9 , але він йому не дозволив це зробити.
Також, апелянт вказує, що сліди крові на нозі та взутті могли з`явитись, коли він піднімав потерпілого та садив його в тролейбус.
Крім того, апелянт зазначає, що свідок ОСОБА_10 вказував, що біля магазину, в якому він працює охоронцем, відбулася бійка двох осіб, яку він бачив з відеозапису, при цьому облич осіб, які билися та наносили один одному удари ногами і руками в живіт він не бачив, лише зазначив, що за тіло будовою один із них схожий на обвинуваченого, що, на думку апелянта, свідчить про те, що удари потерпілому могла наносити інша особа. Проте, суд першої інстанції зазначенні дані до уваги не взяв.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним і обґрунтованим, а тому просив залишити його без змін, а апеляційні скарги без задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України, всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Цих вимог закону дотримано не було, внаслідок чого істотно порушено норми КПК України, що перешкодило суду прийняти законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
З вироку вбачається, що суд, обґрунтовуючи доведеність винуватості ОСОБА_8 у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, послався на протоколи огляду місця події від 29.05.2014 року та фото таблиці до них; висновки експертів №224,226,225; висновки судової молекулярно-генетичної експертизи №308, 309; на показання обвинуваченого ОСОБА_8 , які він давав на досудовому слідстві при проведенні судово-психіатричної експертизи, на показання свідка ОСОБА_10 .
При цьому суд зазначив, що виявлення на тілі та взутті обвинуваченого крові, яка
належить потерпілому ОСОБА_9 , є прямими доказами винності обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_8 , не заперечуючи наявності крові потерпілого на його взутті, давав пояснення, яким чином вона могла потрапити на його взуття.
Проте, суд першої інстанції доводи обвинуваченого з цього приводу належним чином не перевірив, не спростував всі доводи на захист обвинуваченого, не усунув всі сумніви в його винуватості і своїх висновків на підтвердження чи спростування доводів обвинуваченого у вироку не навів.
У відповідності з вимогами ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або на отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Проте, як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, посилаючись на висновок судово-психіатричної експертизи щодо психічного стану обвинуваченого, суд, водночас посилається і на відображені в зазначеному висновку пояснення ОСОБА_8 про те, що «потерпілого він знає біля 10-ти років «він людина конфліктна, особливо коли випиває. В той день після випивки він почав приставати до мене, ображати, поліз в бійку. Я декілька разів вдарив його, тому що не стримався», поклавши зазначені пояснення в обґрунтування доведеності вини обвинуваченого та вказавши, що зазначене свідчить на користь того, що саме ОСОБА_8 спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
Як випливає із ч.5 ст. 95 КПК України, свідок у своїх показаннях повинен викладати лише факти, які повинні характеризуватися неупередженістю, об`єктивним викладом фактів, які він особисто спостерігав.
Відповідно до ч.2 ст. 97 КПК України, суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів.
Так, суд послався у вироку на показання свідка ОСОБА_10 , який, як вбачається з журналу судового засідання, очевидцем події не був, про бійку йому стало відомо зі слів ОСОБА_13 . Він бачив лише відеозапис з камери спостереження, яка розташована на відстані 200 метрів від місця події, і на якому було видно, що бійка тривала хвилин 5, дві особи бились руками і ногами, наносячи удари один одному в голову та живіт, і що саме обвинувачений був одним із тих, хто бився, він точно сказати не міг.
Незважаючи на це, суд врахував показання вказаного свідка, як доказ винності обвинуваченого ОСОБА_8 , водночас на одних лише показаннях з чужих слів не може ґрунтуватись обвинувачення, оскільки лише в сукупності з первинними доказами вони можуть визнаватись достатніми для прийняття судових рішень.
Крім того, як слідує з журналу судового засідання, суд задовольнив клопотання прокурора про виклик в судове засідання свідка ОСОБА_14 , двічі, за клопотанням прокурора, який зобов`язувався забезпечити його явку, відкладав судове засідання.
Разом з тим, в подальшому, без достатніх відомостей про причини неявки свідка до суду, закінчив розгляд справи за відсутності вказаного свідка.
Залишення судом першої інстанції недослідженими обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, є порушенням засади законності.
Вищезазначене свідчить про неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального, оскільки обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях.
Отже, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного злочину є неналежним чином умотивованим та передчасним, внаслідок чого підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції. При новому розгляді суду слід урахувати наведене в даній ухвалі, належним чином перевірити доводи, надані ОСОБА_8 на свій захист, та, в залежності від встановленого, постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 414 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 10 лютого 2015 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, скасувати та призначити новий судовий розгляд в тому ж суді в іншому складі суду.
Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою залишити без зміни.

Судді: