У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія
суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Синявського
О.Г.,

суддів з
участю прокурора

Таран Т.С. та
Гриціва М.І., Саленка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Києві 13 листопада 2007 року
кримінальну справу за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_1 на постанову Бабушкінського
районного суду міста Дніпропетровська від 27 жовтня 2006 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2006 року про
закриття справи щодо ОСОБА_2,

встановила:

постановою Бабушкінського районного суду міста
Дніпропетровська від 27 жовтня 2006 року, залишеною без зміни ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2006 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця та мешканця Дніпропетровської області, громадянина України, раніше не
судимого,

звільнено від кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч. 2
ст. 366 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності
та закрито провадження у справі.

За обвинувальним висновком, ОСОБА_2
вчинив службове підробляння, що спричинило тяжкі наслідки, яке проявилось у
тому, що він, обіймаючи посаду директора приватного підприємства
“Алькор-Інвест” (далі ПП «Алькор-Інвест»), засновником якого є ОСОБА_1, без
згоди та відома останнього та не маючи від нього повноважень, 04 травня 2000
року підписав від імені власника ПП «Алькор-Інвест» правовстановлюючі документи
про вихід зі складу учасників ТзОВ “Алькор-Телепорт” ПП «Алькор-Інвест» та
передачу частини статутного фонду ПП «Алькор-Інвест» у повне розпорядження ТзОВ
«Алькор-Телепорт», внаслідок чого ОСОБА_1, як власнику ПП «Алькор-Інвест», було
заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 310 500 гривень.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_1 просить судові
рішення скасувати через неправильне застосування кримінального закону, оскільки
вважає, що в діях ОСОБА_2 наявні ознаки розтрати чужого майна в особливо
великих розмірах, тобто ознаки особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст.
191 КК України, строки давності притягнення до кримінальної відповідальності за
який не минули.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, думку
прокурора Саленка І.В. про скасування судових рішень з наведених у касаційній
скарзі підстав, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що
касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Постановляючи рішення про звільнення ОСОБА_2 від
кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності, суд
виходив з наявних у справі передумов та передбачених законом підстав такого
звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2
обвинувачувався органами досудового слідства у вчиненні злочину середньої
тяжкості. До скоєння цього діяння інших злочинів він не вчиняв, судимостей не
мав, з дня вчинення інкримінованого йому злочину від слідства та суду не
ухилявся, визнав факт підписання ним правовстановлюючих документів без належних
повноважень.

У судовому засіданні заявив клопотання про закриття
справи у зв'язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної
відповідальності (т.5 а.с. 195).

Інше обвинувачення, у тому числі й те, яке згадується в
касаційній скарзі потерпілого, ОСОБА_2 не пред'являлось. Також відсутні у
матеріалах справи документальні чи будь-які інші дані, з яких би вбачалась
незгода потерпілого чи інших учасників процесу з правовою оцінкою дій ОСОБА_2,
даною органами досудового слідства.

Від дня вчинення ним злочину - 04 травня 2000 року до дня
винесення оскаржуваної постанови минуло більше ніж шість років.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції
прийняв рішення про звільнення ОСОБА_2
від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності
притягнення до кримінальної відповідальності. Таке рішення є правильним,
оскільки воно ґрунтується на фактичних обставинах справи й відповідає вимогам
ст. 49 КК України.

Аналогічне за значенням рішення було ухвалено й судом
другої інстанції за наслідками ретельного розгляду апеляції потерпілого ОСОБА_1

Посилання потерпілого на наявність в діях ОСОБА_2 ознак
тяжкого злочину проти чужої власності, давність на який не поширюється, не
применшує правильності прийнятого судом рішення, оскільки за відсутності
обвинувачення у цьому злочині, пред'явленого на підставах та в порядку
передбаченому кримінально-процесуальним законом, а також за відсутності
клопотань з боку прокурора, потерпілого чи його представника про необхідність
кваліфікації цих дій за статтею Кримінального кодексу, яка передбачає
відповідальність за більш тяжкий злочин, суд немає права з власної ініціативи
змінювати пред'явлене підсудному обвинувачення в сторону погіршення його
становища й на тій підставі відмовляти йому у звільненні від кримінальної
відповідальності.

Не відповідають дійсності й твердження потерпілого про
те, що він не був повідомлений про дату судового розгляду справи, бо, як видно
з наявних у справі записів, йому своєчасно була направлена повістка з викликом
до суду (т. 5 а.с.194).

З огляду на наведене та керуючись ст.ст. 394-396 КПК
України, колегія суддів

ухвалила:

відмовити у задоволенні касаційної скарги потерпілого
ОСОБА_1.

Судді:

Синявський
О.Г. Таран Т.С. Гриців М.І.