Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючої ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю прокурора ОСОБА_4,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 28 квітня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 03 лютого 2014 року.

Зазначеним вироком

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що не

має судимості,

виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 3 ст. 364 КК.

Ухвалою апеляційного суду зазначений вирок залишено без зміни.

Органами досудового слідства ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що він, обіймаючи посаду начальника відділу кримінальної міліції у справах дітей УМВС України в Рівненській області, тобто працівником правоохоронного органу, будучи службовою особою, що здійснює функції представника влади, заволодів чужим майном шляхом обману і зловживання довірою, а також використав владу всупереч інтересам служби, що заподіяло істотної шкоди державним інтересам, за таких обставин.

Так, 19 січня 2010 року ОСОБА_5 у телефонній розмові повідомив ОСОБА_6 про можливість вплинути на постановлення сприятливого для останнього судового рішення у кримінальній справі, хоча реальної можливості на це не мав.

22 січня 2010 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_6 з вимогою про передачу йому коштів у сумі 10 000 грн для нібито передачі їх судді Радивилівського районного суду Рівненської області у якості хабара за винесення судом під головуванням останнього вигідного для ОСОБА_6 вироку.

Будучи введеним в оману, ОСОБА_6 у кілька етапів передав ОСОБА_5 на його противоправну вимогу грошові кошти, а саме:

24 січня 2010 року приблизно о 13.00 год. в с. Козин Радивилівського району - в сумі 5000 грн;

03 лютого 2010 року приблизно о 16 год. там же - в сумі 1000 грн;

10 лютого 2010 року приблизно 13.00 год. на вул. Данила Галицького у м. Рівному -в сумі 500 грн;

22 лютого 2010 року приблизно о 13.00 год. у салоні автомобіля, що знаходився на розі вул. Данила Галицького та виїзду з міського автовокзалу в м. Рівному - в сумі 500 грн.

Унаслідок умисних противоправних дій ОСОБА_5 ОСОБА_6 було завдано матеріальної шкоди на загальну суму 7500 грн та заподіяно істотної шкоди державним інтересам у вигляді підриву авторитету правоохоронних органів.

Виправдовуючи ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК суд дійшов висновку, що окремі зібрані у справі докази є недопустимими, а інші - не підтверджують висунутого обвинувачення, при цьому можливості збирання додаткових доказів вичерпані.

У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування судових рішень та повернення справи на новий судовий розгляд у зв'язку з істотним порушенням кримінально-процесуального та неправильним застосуванням кримінального законів. Вважає, що суд безпідставно виправдав ОСОБА_5 в інкримінованих йому злочинах. Стверджує, що докази у справі, які доводять вину ОСОБА_5, зібрані з дотриманням кримінально-процесуального закону та Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», а тому є належними і допустимими. Вказує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

У запереченнях на касаційну скаргу прокурора Чубаєвський В.І. просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без зміни, вважає їх законними та обґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу частково, просив скасувати ухвалу апеляційного суду через істотні порушення кримінально-процесуального закону та направити справу на новий апеляційний розгляд, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Згідно з ч. 4 ст. 327 КПК 1960 року виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.

Згідно з вимогами ст. 334 КПК 1960 року, суд, виправдавши ОСОБА_5 в мотивувальній частині вироку вказав, які докази обвинувачення він відкинув, а які визнав недостатніми для висновку про його винуватість у вчиненні інкримінованих злочинів.

Під час перевірки справи встановлено, що доводи прокурора щодо незаконного виправдання ОСОБА_5 не знайшли свого підтвердження.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 на досудовому слідстві і у судовому засіданні своєї вини у вчиненні злочинів не визнав і послідовно стверджував, що шахрайських дій з використанням влади всупереч інтересам служби не вчиняв, будь-якого впливу на голову Радивіловського суду не здійснював та не міг здійснювати. Також зазначав, що між ним та потерпілим у справі з жовтня 2009 року існували цивільно-правові зобов'язання, на виконання яких останній добровільно передавав гроші ОСОБА_5

Наявність цивільно-правових відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5., ОСОБА_12 ОСОБА_13 та інші. При цьому органами досудового слідства не спростовано доводи виправданого про наявність перед ним зазначених зобов'язань у ОСОБА_6

Крім того, суд критично віднісся до показань потерпілого ОСОБА_6 щодо обставин вимагання ОСОБА_5 грошей для нібито передачі їх судді Радивилівського районного суду у якості хабара, визнавши їх суперечливими, непослідовними та такими, що не підтверджені доказами у справі.

Врахувавши офіційне тлумачення положень ч. 3 ст. 62 Конституції України викладене у рішенні Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року № 1-31/2011, відповідно до якого обвинувачення у вчиненні злочину не може ґрунтуватись на фактичних даних одержаних шляхом вчинення цілеспрямованих дій щодо їх збирання і фіксації із застосуванням заходів, передбачених Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність», особою, не уповноваженою на здійснення такої діяльності, суд визнав недопустимими доказами фонограми розмов ОСОБА_6 з ОСОБА_5

Також суд відповідно до вимог ст. 67 КПК 1960 року дав оцінку висновкам проведених у справі фоноскопічних та компютерно-технічної експертиз, згідно з якими неможливо встановити відсутність монтажу розмов між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, і з урахуванням усіх обставин справи в їх сукупності відкинув їх як недопустимі докази.

За встановлених судом фактичних обставин справи, на підставі дослідження всіх представлених у справі матеріалів і неможливості отримання нових доказів, а також виходячи із закріпленого в ст. 63 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог статей 323, 327 КПК 1960 року про те, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим; обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення про невинуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочинів.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено, а стосовно доводів апеляцій прокурора та потерпілого, що за сутністю змісту аналогічні доводам у касаційній скарзі прокурора, наведено переконливі мотиви їх спростування, з чим погоджується й колегія суддів. Таким чином, в касаційній скарзі прокурор не навів обставин, які б були підставами для скасування виправдувального вироку стосовно ОСОБА_5 Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Істотних порушень вимог кримінального чи кримінально-процесуального закону, які є безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 03 лютого 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3