АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11/796/587/2014 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
- при секретарі ОСОБА_5
- за участю прокурора: ОСОБА_6
потерпілих: ОСОБА_7
ОСОБА_8
- захисників: ОСОБА_9
ОСОБА_10
ОСОБА_11
ОСОБА_12
- засуджених: ОСОБА_13
ОСОБА_14
ОСОБА_15
ОСОБА_16
ОСОБА_17

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляційними скаргами прокурора у справі ОСОБА_18 , засудженого ОСОБА_14 , засудженого ОСОБА_13 , засудженого ОСОБА_16 , засудженого ОСОБА_15 , захисника засудженого ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_9 та захисника засудженого ОСОБА_17 адвоката ОСОБА_10 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 29 травня 2013 року, яким:

- ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Прип`ять Чорнобильського району Київської області, українець, громадянин України, одружений, який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 05.02.2004 року Малинським районним судом Житомирської області за ст. ст. 289 ч. 3, 185 ч. 2, 70 ч. 1, 70 ч. 2 КК України на 10 років позбавлення волі та 11.05.2004 року ухвалою Апеляційного суду Житомирської області вирок від 05.02.2004 року змінений, з пом`якшенням до 8 років позбавлення волі;
- засуджений за ч. 5 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності;

- ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Києва, українець, громадянин України, одружений, який працював столяром КП ЖЕО-112, зареєстрований та проживає в АДРЕСА_2 , раніше судимий: 1) 16.11.2001 року Дніпровським районним судом м. Києва за ст. 142 ч. 3 КК України (в ред. 1960 року) та ст. 263 ч. 1 КК України на 8 років позбавлення волі,
- засуджений за ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності;
- ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, українець, громадянин України, не одружений, який зареєстрований в АДРЕСА_3 , проживає в АДРЕСА_4 , раніше судимий: 1) 21.07.2004 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська по ст. ст. 289 ч. 3, 358 ч. 3, 69, 70 КК України на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією майна,
- засуджена за ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності; за ч. 1 ст. 357 КК України на 2 роки 6 місяців обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_15 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності;

- ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець с. Левченкове Драбівського району Черкаської області, українець, громадянин України, одружений, який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_5 , раніше судимий: 1) 26.11.1998 року Соснівським районним судом м. Черкаси за ст. ст. 141 ч. 2, 142 ч. 3, ст. 42 КК України (в ред. 1960 року) на 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна,
- засуджена за ч. 3 ст. 187 КК України на 8 років 6 місяців позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності; за ч. 2 ст. 353 КК України на 2 роки позбавлення волі; за ч. 1 ст. 357 КК України на 2 роки 6 місяців обмеження волі; за ч. 3 ст. 357 КК України на 2 роки обмеження волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_16 покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності;

- ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець с. Геронимівка Черкаського району Черкаської області, українець, громадянин України, одружений, який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_6 , раніше не судимий,
за ч. 3 ст. 187 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності; за ч. 2 ст. 353 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки 6 місяців; за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_17 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить останньому на праві особистої власності.

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 визнані винуватими у вчинені корисливих та інших умисних злочинів за таких обставин.

Так, на початку липня 2011 року ОСОБА_13 , володіючи інформацією про наявність грошових коштів та цінних речей у квартирі АДРЕСА_7 , в якій проживає тітка його дружини, ОСОБА_7 зі своєю родиною, надав цю інформацію, а також інформацію про розташування квартири, кількість осіб, що в ній мешкають, час їх перебування в квартирі своєму знайомому ОСОБА_14 , запропонувавши останньому підшукати людей для вчинення розбійного нападу на мешканку квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_7 з метою заволодіння її майном. На пропозицію ОСОБА_13 ОСОБА_14 погодився та поїхав в м. Черкаси, де зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_15 , якому запропонував знайти людей для вчинення даного злочину. ОСОБА_15 погодився на пропозицію ОСОБА_14 та запропонував ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вчинити разом розбійний напад на зазначену квартиру, на що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 погодились, чим вступили між собою у злочинну змову. Через деякий час ОСОБА_15 зателефонував ОСОБА_14 та сказав, що підшукав людей для вчинення злочину та попросив, щоб останній відвіз його на місце де необхідно вчинити злочин, а потім відвіз до м. Черкаси, при цьому ОСОБА_15 сказав, що необхідно купити формений одяг працівників міліції для полегшення проникнення до квартири.

В липні 2011 року до м. Черкаси на СТО «Борис», яка розташована по вул. Чайковського, на автомобілі «Део Ланос», д. н. з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_15 , приїхали ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . При цьому ОСОБА_14 повідомив ОСОБА_17 та ОСОБА_16 про те, що є квартира, в якій знаходиться значна сума грошей - понад 200.000 доларів США, запевнивши, що дана інформація достовірна, оскільки вона виходить від родича мешканців квартири, на яку потрібно вчинити розбійний напад. ОСОБА_14 повідомив, що він буде займатися збором інформації, організує транспорт, який перевезе ОСОБА_17 та ОСОБА_16 в м. Київ для вчинення розбійного нападу, допоможе знайти речі, які будуть необхідні для вчинення злочину, а ОСОБА_15 буде підтримувати зв`язок між ОСОБА_16 та ОСОБА_14 та перевезе останніх з м. Черкаси до м. Києва для вчинення розбійного нападу, а потім відвезе до м. Черкаси.

Викрадені гроші було вирішено розділити порівну.

Наприкінці липня 2011 року ОСОБА_15 запропонував ОСОБА_16 та ОСОБА_17 поїхати до м. Києва, щоб зустрітися з ОСОБА_14 та подивитися на місцезнаходження будинку, де має бути вчинено розбійний напад, після чого ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 поїхали до м. Києва, де зустрілися з ОСОБА_14 , який відвіз їх на своєму автомобілі на АДРЕСА_8 , повідомивши, що в кв. АДРЕСА_9 на 4 поверсі праворуч від входу в ліфт проживають 4 дорослих членів родини та одна дитина та що власники квартири мають автомобіль «ВАЗ 2101» жовтого кольору, та, оскільки в квартирі постійно хтось перебуває, туди треба проникнути у денну пору.

В ході підготовки до вчинення вказаного злочину в липні місяці 2011 року ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 в магазині «Воєнторг» по бульвару Шевченка в м. Києві придбали два комплекти одягу працівників міліції, після чого приїхали по місцю проживання ОСОБА_14 , в квартиру АДРЕСА_10 , де на міліцейські сорочки наклеїли шеврони, обладнали їх погонами та, залишивши формений одяг співробітників міліції за місцем мешкання ОСОБА_14 , на автомобілі ОСОБА_15 разом з останнім поїхали до м. Черкаси.

10.08.2011 року на СТО «Борис», яка розташована по вул. Чайковського в м. Черкаси, на автомобілі «Део Ланос» д. н. з. НОМЕР_1 , приїхав ОСОБА_15 та повідомив ОСОБА_16 та ОСОБА_17 про те, що 11.08.2011 року він відвезе останніх до м. Києва для вчинення розбійного нападу.

Реалізуючи свої злочинні наміри, направлені на заволодіння майном ОСОБА_7 , ОСОБА_15 11.08.2011 року, у вечірній час, на своєму автомобілі «Део Ланос», д. н. з. НОМЕР_1 , з м. Черкаси привіз ОСОБА_16 та ОСОБА_17 до м. Києва, де останні пересіли до автомобіля ОСОБА_14 , який відвіз їх на вул. Котельникова, 25 в м. Києві, для уточнення місця, де буде припарковано автомобіль «Део Нексія», д. н. з НОМЕР_2 , де ОСОБА_14 буде очікувати під час вчинення злочину.

12.08.2011 року, в ранковий час, згідно з раніше розподіленими ролями, ОСОБА_14 , керуючи автомобілем «Део Нексія», д. н. з. НОМЕР_2 , де знаходилися ОСОБА_15 , ОСОБА_19 та ОСОБА_17 , направився на житловий масив «Троєщина», де останніх двох загримували для вчинення розбійного нападу, після чого ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 поїхали до будинку АДРЕСА_8 , висадивши по дорозі ОСОБА_15 біля його автомобіля. Тим часом ОСОБА_15 у своєму автомобілі «Део Ланос», д. н. з. НОМЕР_1 , залишився їх чекати біля станції метрополітену «Нивки».

Приїхавши приблизно о 12 годині на автомобілі «Део Нексія», д. н. з. НОМЕР_2 , під управлінням ОСОБА_14 до будинку АДРЕСА_8 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 під час руху переодяглись в міліцейську форму, направились до квартири АДРЕСА_11 даного будинку. Тим часом ОСОБА_14 , знаходячись в салоні автомобіля «Део Нексія», д. н. з. НОМЕР_2 , біля будинку №25 по вул. Котельникова в м. Києві спостерігав за навколишньою обстановкою, щоб у разі виникнення небезпеки не бути затриманими на місці скоєння злочину, попередити про це ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Знаходячись на подвір`ї зазначеного будинку, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 побачили автомобіль «ВАЗ-2101» жовтого кольору, який належав власникам кв. АДРЕСА_11 та зрозуміли, що вони знаходяться вдома, про що, сівши до автомобіля ОСОБА_14 , повідомили останнього. ОСОБА_14 зателефонував ОСОБА_13 . Приблизно через 40 хвилин після розмови з ОСОБА_13 автомобіль «ВАЗ-2101», в якому знаходилася одна дитина та двоє дорослих від`їхав з подвір`я.

ОСОБА_16 та ОСОБА_17 зайшли до під`їзду №2 будинку АДРЕСА_8 та пішки піднялися на 4 поверх.

ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , подзвонивши в двері квартири АДРЕСА_11 , на запитання ОСОБА_7 , представились працівниками міліції та попросили впустити їх в квартиру, що остання і зробила. Проникнувши таким чином в квартиру АДРЕСА_7 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , застосовуючи фізичне насильство, небезпечне для життя чи здоров`я, збили з ніг ОСОБА_7 і, погрожуючи застосуванням до неї невстановленого слідством предмету, схожого на електрошокер, подолали опір останньої, після чого стрічкою скотч зв`язали руки та ноги ОСОБА_7 та заклеїли рот, а самі, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заволодіння чужим майном, діючи погоджено з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_20 , стали обшукувати приміщення квартири, де виявили та викрали 9.000 гривень, 350 доларів США, що в перерахунку на гривні згідно із даними НБУ України становило 2.789 гривень 85 копійок, 65 Євро, що в перерахунку на гривні згідно із даними НБУ України складало 732 гривні 77 копійок, золоті вироби, а саме: одну пару золотих сережок з рубіном, загальною вартістю 2.000 гривень, одну пару золотих сережок у вигляді листочка, вартістю 1.500 гривень, одну пару золотих сережок у вигляді місяця, вартістю 1500 гривень, половину золотої обручальної каблучки, вартістю 1.000 гривень, золотий ланцюжок з золотим хрестиком, загальною вартістю 3.600 гривень, чим завдали матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_7 на загальну суму 22.122 гривень 62 копійки.

Крім того, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 викрали з зазначеної квартири прозору папку для документів, що належить ОСОБА_8 та матеріальної цінності для нього не представляє.

Заволодівши майном громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_16 разом з ОСОБА_17 вийшли з приміщення будинку АДРЕСА_8 , де на них чекав ОСОБА_14 , який на своєму автомобілі «Део Нексія», д. н. з НОМЕР_2 , відвіз останніх до станції метро «Нивки», звідки вони на автомобілі «Део Ланос», д. н. з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_15 , поїхали в м. Черкаси.

В подальшому ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_21 та ОСОБА_17 , розпорядились викраденим майном на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_17 та ОСОБА_16 12.08.2011 року, приблизно о 13:00 год., з метою полегшення вчинення розбою відносно ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_7 , переодяглись у форму працівників міліції, чим самовільно присвоїли собі звання службової особи. Після чого, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , реалізуючи свій злочинний умисел, будучи одягненими у форму працівників міліції. ОСОБА_16 зі спеціальним званням «майор», а ОСОБА_17 зі спеціальним званням «капітан» з метою проникнення в приміщення квартири подзвонили у вхідні двері квартири, які їм відчинила ОСОБА_7 , якій ОСОБА_16 та ОСОБА_17 повідомили, що вони працівники міліції, присвоївши таким чином собі владні повноваження, та попросили зателефонувати з квартири з домашнього телефону. ОСОБА_7 , сприймаючи їх за дійсних працівників міліції, впустила ОСОБА_16 та ОСОБА_17 до приміщення своєї квартири АДРЕСА_7 , де останні, застосовуючи фізичне насильство, небезпечне для життя чи здоров`я, збили з ніг ОСОБА_7 і, погрожуючи застосуванням до неї невстановленого слідством предмету, схожого на електрошокер, подолали опір останньої, після чого, зв`язавши стрічкою «скотч» руки та ноги ОСОБА_7 та заклеївши рот, заволоділи чужим майном, що належить ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на загальну суму 22.122 гривень 62 копійки.

Крім того, ОСОБА_22 разом з ОСОБА_23 , 12.08.2011 року, приблизно о 13:00 год., маючи умисел на викрадення важливих особистих документів, знаходячись у квартирі АДРЕСА_7 під час вчинення розбою викрали наступні документи: свідоцтво про народження на ім`я ОСОБА_8 , свідоцтво про укладання шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , ідентифікаційний код платника податків, виданого на ім`я ОСОБА_8 , після чого, з місця скоєння злочину з викраденим зникли.

Також ОСОБА_16 разом з ОСОБА_17 12.08.2011 року, приблизно о 13:00 год., маючи умисел на викрадення офіційних документів, знаходячись у квартирі АДРЕСА_7 шляхом вчинення розбою викрали наступні документи: державний акт про право власності на земельну ділянку на 0,1724 га, яка розташована в АДРЕСА_12 , виданого на ім`я ОСОБА_8 ; державний акт про право власності на земельну ділянку на 3,3466 га, яка розташована в с. Мирча Бородянського району Київської області, виданого на ім`я ОСОБА_8 ; квитанція про оплату за будівельний паспорт на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_12 ; будівельний паспорт на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_12 , після чого, з місця вчинення злочину з викраденим зникли.

Крім того, в цей же день, ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , на проїзній частині біля міста Золотоноша Черкаської області умисно знищили зазначені документи шляхом їх спалення.

Прокурор, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, в своїй апеляції, не оспорюючи фактичні обставини, які судом визнано доведеними, та кваліфікацію злочинних дій засуджених, просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з його невідповідністю тяжкості злочину та особі засуджених внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання:

- ОСОБА_13 за ч. 5 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна;

- ОСОБА_14 за ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього майна;

- ОСОБА_15 за 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього майна; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього майна, що належить останньому на праві особистої власності.

- ОСОБА_16 за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього майна; за ч. 2 ст. 353 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки; за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього майна, що належить останньому на праві особистої власності;

- ОСОБА_17 за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього майна; за ч. 2 ст. 353 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією всього майна, що належить останньому на праві особистої власності.

Також апелянт просить визнати обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , вчинення злочину щодо особи похилого віку.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, прокурор зазначає, що засуджені ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 є особами, раніше судимими за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів проти власності та особи, проте, відбувши призначене покарання, не стали на шлях виправлення, а знову вчинили особливо тяжкий злочин, не відшкодувавши на даний час усіх завданих збитків, що свідчить про їх значну суспільну небезпеку.

Апелянт також вважає, що судом помилково зазначено, що обставин, обтяжуючих покарання ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , не встановлено, оскільки не було дано належної оцінки тому, що злочин вчинено щодо ОСОБА_7 , яка досягла пенсійного віку, а відтак є особою похилого віку.

Зважаючи на те, що ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 . ОСОБА_17 вчинили особливо тяжкий злочини, у вчиненому не покаялися, намагалися уникнути відповідальності, не відшкодували завданих збитків, за наявності обставин, що обтяжують покарання, вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції, є явно не справедливим внаслідок м`якості.

В апеляційній скарзі, захисник засудженого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_9 , не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, вважає його таким, що ухвалений з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає обставинам справи, а тому просить його змінити, перекваліфікувавши дії його підзахисного з ч. 5 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 5 ст. 27 та ч. 3 ст. 185 КК України та обрати йому покарання в межах санкції цієї статті з урахуванням інших обставин справи.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, апелянт посилається на невірну юридичну кваліфікацію вчиненого ОСОБА_13 , оскільки останній, крім ОСОБА_14 , з яким разом відбував покарання, нікого з інших співучасників вчинення злочину раніш не знав та не бачив, а безпосередньо ОСОБА_14 була висловлена пропозиція для скоєння таємного викрадення майна потерпілих з їх квартири підшукати конкретних виконавців, які б вчинили крадіжку. Подальші дії інших співучасників, в яких вбачається ексцес виконавців, у тому числі ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які фактично скоїли, на думку апелянта, відкрите викрадення чужого майна, не охоплювались умислом ОСОБА_13 .

При цьому захисник вказує і на відсутність у справі будь-яких достатніх доказів на підтвердження застосування ОСОБА_16 та ОСОБА_17 до потерпілої саме насильства, яке було небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_7 . Що стосується висновків суду першої інстанції про висловлення останніми на адресу потерпілої погроз застосування такого насильства, то апелянт вважає їх надуманими, оскільки з пояснень ОСОБА_7 вбачається, що ніхто до неї погроз не виказував, а вона, будучи накрита подушкою, могла вільно дихати, свідомість не втрачала, ніяких тілесних ушкоджень під час нападу не отримала.

Крім того апелянт зазначає, що само по собі посилання в показаннях засуджених на їх бажання вчинити розбійний напад на квартиру потерпілих, не може свідчити про направленість їх умислу на вчинення такого злочину, оскільки такі свідчення були отримані органами розслідування в результаті застосування до засуджених незаконних методів ведення слідства або в результаті помилковості позиції цих осіб.

Також захисник вважає недоведеним по справі саму наявність у потерпілих конкретних золотих виробів, дійсна вартість яких не встановлена, конкретний розмір грошових коштів в національній іноземній валюті, які були викрадені засудженими.

Таким чином, апелянт вважає, що фактично в діях ОСОБА_13 наявний інший склад злочину, а саме ч. 5 ст. 27 та ч. 3 ст. 185 КК України, а тому з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання (наявність на утриманні малолітньої дитини та віднесення його до осіб, що постраждали від Чорнобильської катастрофи), та даних про особу ОСОБА_13 просить перекваліфікувати дії останнього та призначити йому покарання в межах санкції нового кримінального закону.

Щодо заявленого цивільного позову потерпілими Зелінськими, то захисник просить його задовольнити частково, а саме, в частині матеріальних збитків лише в розмірі фактично викрадених засудженими грошей, а в частині моральних збитків у розмірі 5.000 грн.

Не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, апеляційну скаргу подано захисником засудженого ОСОБА_17 адвокатом ОСОБА_10 , який вважає судове рішення незаконним та таким, що постановлене без об`єктивного дослідження обставин справи, а виключно на суб`єктивних припущеннях суду, заснованих на недопустимих доказах, яким суд не дав належної оцінки з метою приховання порушень законодавства, допущених органом досудового слідства. При цьому захисник стверджує, що вирок суду обґрунтований доказами, що не підтверджують винуватість ОСОБА_17 у вчиненні ним злочину за ч. 3 ст.187 КК України.

Так, вважаючи неправильною юридичну кваліфікацію дій ОСОБА_17 , захисник посилається на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, у тому числі і відповідні висновки судово-медичних експертиз, проведення яких було обов`язковим, стосовно виявлення у ОСОБА_7 будь-яких конкретних тілесних ушкоджень та визначення їх ступеню тяжкості та характеру можливого насильства, застосованого до потерпілої, що є обов`язковим елементом при доказуванні направленості умислу засуджених саме на вчинення розбійного нападу. У той же час, на думку апелянта, у суді першої інстанції достовірно встановлено, що таких тілесних ушкоджень до ОСОБА_7 не виявлено, за медичною допомогою остання взагалі не зверталась. А тому, у тому числі і з огляду на зміст усіх показань потерпілої та засуджених під час досудового розслідування, просить визнати, що факт застосування до потерпілої насильства, небезпечним для її життя на здоров`я, є недоведеним. Надуманим вважає захисник і висновок суду першої інстанції про висловлювання зі сторони ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . ОСОБА_7 будь-яких погроз застосування саме такого насильства, у тому числі і із застосуванням до неї електрошокеру, що не було доведено у суді першої інстанції, враховуючи відсутність самого предмету та будь-яких слідів його застосування у потерпілої. Крім того, первинні показання ОСОБА_7 , яких вона взагалі не зазначала про будь-які насильницькі дії засуджених, та їх зміна у подальшому, а також свідчення ОСОБА_17 про те, що він пояснював про використання спецприладу при заволодінні майном потерпілої в силу застосування до нього незаконних методів, судом першої інстанції не були перевірені належним чином. Щодо відеозапису пояснень засуджених під час затримання, то адвокат вважає є недопустимим доказом по справі.

Крім того, як це вбачається із апеляції захисника, він вважає, що у суді першої інстанції було достовірно встановлено, що первинний умисел ОСОБА_17 та його співучасників був направлений на вчинення крадіжки майна сім`ї Зелінських, оскільки він та ОСОБА_16 від ОСОБА_14 та ОСОБА_13 отримали інформацію про відсутність у житлі будь-кого, та більш того, виявивши автомобіль Зелінських, чекали від`їзду потерпілих. Разом з тим, з огляду на те, що у квартирі перебувала ОСОБА_7 , а також враховуючи, що ОСОБА_17 та ОСОБА_16 скоїли відкрите викрадення чудового майна, вважає, що дії вказаних засуджених повинні бути перекваліфіковані з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 186 КК України. І саме за цим кримінальним законом ОСОБА_17 має бути засуджений із визначенням йому покарання в межах санкції цієї статті КК України, з урахуванням щирого каяття, сприяння засудженого у розкритті злочину та даних про його особу, який страждає на ряд хвороб, має на утриманні неповнолітніх дітей та батьків похилого віку, які потребують стороннього догляду, вперше притягується до кримінальної відповідальності та позитивно характеризується за місцем проживання, а також відшкодував завдану його діями шкоду потерпілим.

В поданій апеляційній скарзі на вирок суду першої інстанції та доповненнях до неї, засуджений ОСОБА_13 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, оскільки, на його думку, судом були істотно порушені вимоги кримінально-процесуального закону, не надана належна оцінка показаннями потерпілих, які були покладені в основу вироку, та безпідставно відхилені показання засуджених, а зроблені судом висновки не відповідають фактичним обставинам справи, просить вирок змінити та перекваліфікувати його дії на ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки саме у вчиненні цього злочину він визнає себе винуватим.

При цьому в обґрунтування заявлених вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що він засуджених ОСОБА_16 і ОСОБА_17 раніше не знав та вперше їх побачив в СІЗО 13.09.2011 року, у будь-яких дружніх стосунках з цими особами не перебував. Фактично був знайомий лише з ОСОБА_14 , з яким домовлявся на вчинення саме таємного викрадення майна потерпілих з їх житла, та про будь-які конкретні дії останнього з іншими особами по підготовці скоєння крадіжки обізнаний не був.

Також засуджений вказує і на неналежну оцінку судом першої інстанції усіх показань потерпілої ОСОБА_7 , які постійно змінювались та на невідповідність дійсним обставинам показань свідка ОСОБА_24 щодо фіксування поясне нень засуджених при затриманні.

На вирок суду першої інстанції також подано апеляційну скаргу засудженим ОСОБА_14 , який вказує на незаконність судового рішення, ухваленого без урахування дійсних обставин справи, за поверхневого розгляду справи та неправильної оцінки доказів.

При цьому в апеляції та доповненнях до неї засуджений заявляє, що, на його думку, у суді першої інстанції було достовірно встановлено, що усі особи, які були визнані винуватими у скоєнні злочинних дій, вступили у попередню змову між собою та готувалися до вчинення злочину, маючи на меті саме таємне викрадення майна потерпілих з проникненням у житло. На відсутність наміру здійснити саме розбійний напад на потерпілу, як це зазначено в апеляції, вказує і те, що, не маючи повної інформації про відсутність будь-кого з власників квартири АДРЕСА_11 , співучасники злочину ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не вчиняли дій, спрямованих на заволодіння майном потерпілих, а разом з ним чекали від ОСОБА_13 підтвердження такої інформації, і лише після того, як переконалися, що власники квартири від`їхали з подвір`я будинку, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вирушили до квартири. Крім того, апелянт вказує, що у ОСОБА_16 та ОСОБА_17 взагалі були відсутні будь-які підшукані чи заздалегідь підготовлені засоби та знаряддя для застосування до потерпілої будь-якого насильства та спричинення їй будь-яких тілесних ушкоджень, а відтак для вчинення саме розбою.

Також ОСОБА_14 вважає недоведеним його винуватість і в організації та керуванні підготовкою вчинення цього злочину, а тому вважає зайвою кваліфікацію своїх дій і з використанням ч. 3 ст. 27 КК України.

За таких обставин апелянт просить перекваліфікувати його дії на ч. 3 ст. 185 КК України та за цим кримінальним законом, з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, визначити йому таке покарання саме за цією статтею КК України.

В поданих засудженим ОСОБА_15 апеляційній скарзі та доповненнях до неї, апелянт, посилаючись на невірну кваліфікацію його дій та з урахуванням уточнень, просить про часткове скасування рішення суду першої інстанції, з перекваліфікацією його дій із ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки юридична кваліфікація його дій, визначена досудовим слідством, не відповідає вчиненому ним злочину.

Так, засуджений зазначає, що ні слідством, а ні судом не встановлено, що фізичне насильство, застосоване до потерпілої було небезпечним для її життя та здоров`я. При цьому органами слідства та судом не проводилась експертиза на наявність тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_7 , а також не надана належна оцінка показанням потерпілої, що їй не наносили удари та не спричиняли дії, які б мали характер мордування, що вона не втрачала свідомості, до неї не застосовувалися спеціальні засоби. А посилання суду на невстановлений предмет, схожий на електрошокер, у такому випадку, на думку апелянта, є порушенням кримінально-процесуального закону та має бути виключено із змісту вироку.

Також ОСОБА_15 вказує на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, оскільки а ні суд, а ні судове слідство фактично не мотивували способу вчинення інкримінованого злочину та не навели належних обґрунтувань на спростування тверджень засудженого, що його умисел був направлений на вчинення крадіжки чужого майна з проникненням у житло потерпілих, про що він домовлявся з іншими співучасниками, а не на розбійний напад. Крім того суд першої інстанції будь-яким чином не врахував того, що ОСОБА_15 безпосередньої участі у викраденні майна з квартири потерпілої не приймав, а відтак не міг знати, що у квартирі знаходилася потерпіла, і на момент проникнення у житло ОСОБА_16 та ОСОБА_17 будь ким із засуджених не спілкувався.

Із апеляції ОСОБА_15 , крім того убачається, що судом першої інстанції у вироку не зазначено, яким саме способом засуджені готувалися до вчинення розбою, які саме речі були необхідні ним для використання під час нападу, яким чином вони передавали безпосереднім виконавцям, а також при визначенні направленості умислу не надана оцінка тим обставинам, що співучасники не приймали будь-яких заходів для проникнення у житло до тих пір, поки автомобіль потерпілих не виїде з подвір`я, а відтак достовірно не встановлено, що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 були повністю обізнані про знаходження у житлі інших потерпілих.

Крім того, фактично засуджений заявляє про ексцес виконавців в діях ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а тому вважає, що не має нести відповідальність за їх конкретні дії. При цьому ОСОБА_15 посилається на те, що по справі не була проведена судово-медична експертиза на предмет виявлення тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 , не визначено ступінь їх тяжкості, не встановлений предмет, який потерпіла сприймала як електрошокер, що є суттєвими обставинами для правильного визначення юридичної кваліфікації дій усіх засуджених.

Апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції та доповнення до неї з підстав застосування судом кримінального закону, який не підлягає застосуванню, а також у зв`язку із порушенням прав на захист, подано і засудженим ОСОБА_16 , який, з урахуванням доповнень до неї, просить перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 186 КК України, оскільки правильною та доведеною у суді вважає саме таку юридичну кваліфікацію злочину.

При цьому апелянт вказує, що під час судового слідства було достовірно встановлено, що ним було вчинено інший злочин, ніж той, що був йому інкримінований, а суд першої інстанції безпідставно поклав в основу вироку показання потерпілих, які є зацікавленими особами.

Щодо порушення його прав на захист, засуджений посилається на порушення судом першої інстанції вимог ст. ст. 87-1, 88 КПК України, про що свідчить відсутність в матеріалах справи розписки про отримання повідомлення з суду про виготовлення протоколу, що фактично підтверджується роздруківкою вхідної кореспонденції на його ім`я в СІЗО №13.

На апеляцію прокурора засудженими ОСОБА_16 , ОСОБА_15 подані заперечення.

Заслухавши доповідь судді; провівши судове слідство у суді апеляційної інстанції у визначених межах, вислухавши пояснення прокурора, яка підтримала апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та заперечувала проти задоволення апеляцій засуджених та їх захисників; пояснення потерпілих, які заперечували проти апеляційних скарг засуджених та їх захисників, підтримавши апеляцію прокурора, пояснення засуджених та їх захисників, які просили задовольнити подані ними апеляції, одночасно заперечуючи проти апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати та надавши засудженим останнє слово, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів приходить до таких висновків.

Свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України, а також ОСОБА_16 та ОСОБА_17 за ч. 3 ст. 187 КК України, суд першої інстанції мотивував показаннями потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , а також показаннями засуджених, які вони давали на досудовому слідстві під час допитів, очних ставок та відтворення обстановки та обставин подій, даними пред`явлення свідку фотознімків для впізнання та протоколу огляду місця події. При цьому, вважаючи встановленим вчинення засудженими розбійного нападу на житло сім`ї Зелінських у відповідній формі співучасті кожного з них, районний суд зазначив, що під час судового слідства були повністю доведені: наявність попередньої змови між усіма засудженими на вчинення саме розбійного нападу, а також застосування до ОСОБА_7 насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, що зазнала нападу, та погроз застосування такого насильства.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може.

1. За матеріалами справи, засуджені ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , фактично як під час досудового слідства, так і у судовому засіданні, не заперечували тих обставин, що після виявлення за місцем проживання ОСОБА_7 , використовуючи при цьому службовий одяг працівників міліції, який вони завчасно придбали та підготували, представившись працівниками правоохоронного органу, таким чином ввівши потерпілу в оману, під спеціально вигаданим ними приводом з метою подальшого заволодіння чужим майном проникли у квартиру ОСОБА_7 , де проти волі останнього, застосовуючи клейку стрічку - скоч, з використанням сили зв`язали руки та ноги потерпілої, повалили її на диван та накрили її голову подушкою, після чого стали обшукувати житло у пошуках грошових коштів.

Більш того ОСОБА_17 на досудовому слідстві не заперечував наявність у ОСОБА_16 електрошокеру, який останній приставляв до шиї потерпілої, погрожуючи його застосуванням. Навіть після зміни своїх свідчень, ОСОБА_17 у присутності свого захисника, вже заперечуючи використання його співучасником злочину саме цього предмету, вказував, що ОСОБА_16 погрожував ОСОБА_7 мобільним телефоном, приставляючи його до шиї потерпілої, та який видавав за спеціальний засіб, за допомогою якого можна вразити особу електричним струмом.

Ці обставини фактично були підтверджені і потерпілою ОСОБА_7 , яка і у суді апеляційної інстанції наполягала на тому, що після проникнення у її квартиру ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , останній, застосовуючи силу, під час зв`язування її вказаними засудженими з використанням скочу, погрожував їй предметом, який приставляв до шиї ОСОБА_7 та з якого лунав певний звук. Такий предмет вона сприймала як електрошокер та, враховуючи висловлювання засудженими при цьому та під час пошуку грошових коштів у кімнатах на її адресу погроз позбавлення життя, з огляду на вже застосоване до неї насильство, реально побоювалась за своє життя, а тому не мала можливості чинити вказаним особам опір.

При цьому показання ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в цій частині в цілому узгоджувались зі свідченнями ОСОБА_7 , а тому колегія суддів визнає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 після проникнення у житло, під час заволодіння майном потерпілих погрожували ОСОБА_7 застосуванням насильства, яке є небезпечним для її життя та здоров`я, а тому у зв`язку із такими діями вказаних засуджених вони підлягали кваліфікації за відповідною частиною ст. 187 КК України.

Разом з тим, зазначивши у вироку, що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 безпосередньо застосували до ОСОБА_7 насильство, яке було небезпечним для життя та здоров`я особи, що зазнала нападу, суд першої інстанції не вказав, яке саме насильство було застосовано.

Фактично будь-які дані з цього приводу відсутні і у справі. Так, сама потерпіла, підтвердивши у суді апеляційної інстанції свої попередні показання, стверджувала, що ніяких тілесних ушкоджень діями вказаних засуджених їй спричинено не було, за медичною допомогою до лікарів з приводу поганого самопочуття вона не зверталась, під час її зв`язування нападники її не душили, та свідомість від їх дій вона не втрачала.

А відтак, сам факт зв`язування потерпілої та використання ОСОБА_16 та ОСОБА_17 до ОСОБА_7 спеціального засобу скочу, може бути оцінено лише як застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, що не охоплюється диспозицією ст. 187 КК України.

За таких обставин, колегія суддів, визнавши правильною юридичну кваліфікацію дій ОСОБА_16 та ОСОБА_17 за ч. 3 ст. 187 КК України, вважає за необхідне виключити з неї таку кваліфікуючи ознаку дій вказаних засуджених як застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, що зазнала нападу, визначивши, що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 по відношенню до ОСОБА_7 були вчинені дії, які виразилися у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло.

Тому апеляції захисників та засуджених в цій частині, як обґрунтовані, підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в цій частині зміні.

При цьому доводи вказаних засуджених про те, що вони взагалі не вчиняли будь-яких насильницьких дій по відношенню до потерпілої, а лише зв`язали її, не погрожуючи ОСОБА_7 будь-якими предметами, є неспроможними, оскільки були повністю спростовані показаннями потерпілої, які були отримані слідчими органами та судом у відповідний процесуальний спосіб, без будь-яких порушень, а тому обґрунтовано визнані судом достовірними і допустимими доказами по справі, які були правильно покладені в основу обвинувального вироку в цій частині. Більш того, виходячи із змісту показань самих засуджених, а також доводів апеляцій, поданих в їх інтересах, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 фактично не заперечували застосування до потерпілої насильства, яке не є небезпечним для її життя та здоров`я, а тому і ставили перед судом апеляційної інстанції питання про перекваліфікацію їх дій на ч. 3 ст. 186 КК України.

Проте така перекваліфікація дій вказаних засуджених визнається колегією суддів неможливою, а такі вимоги апелянтів задоволенню не підлягають, оскільки як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції було беззаперечно встановлено та належним чином доведено, що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вчинили саме розбійний напад на ОСОБА_7 , хоча і з використанням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, проте поєднаний з погрозою застосування до неї такого насильства, яке було небезпечного для життя та здоров`я особи, що зазнала нападу.

2. Що стосується попередньої змови ОСОБА_16 та ОСОБА_17 з іншими співучасниками конкретних злочинних дій та направленості умислу усіх засуджених саме на скоєння розбійного нападу на квартиру потерпілих, то колегія суддів в цій частині приходить до таких висновків.

За показаннями ОСОБА_13 , він, маючи відповідну інформацію про бажання та наміри сім`ї Зелінських придбати житловий будинок, а відтак припускаючи наявність за місцем проживання родичів значної суми грошових коштів, вирішив заволодіти цими грошима.

Для здійснення своєї злочинної мети, ОСОБА_13 надав наявну у нього інформацію своєму знайомому ОСОБА_14 , запропонувавши останньому знайти осіб, які б вчинили такий злочин, та в подальшому вказав ОСОБА_14 місце розташування квартири потерпілих.

Засуджений ОСОБА_14 в свою чергу не заперечував, що, погодившись з пропозицією ОСОБА_13 на викрадення майна Зелінських, підшукав ОСОБА_15 , якому висловив аналогічну пропозицію та запропонував підшукати безпосередніх виконавців злочинних дій, доставивши цих осіб в подальшому у м. Київ. Через деякий час ОСОБА_15 повідомив ОСОБА_14 , що такі особи були ним знайдені, а тому останній в один із днів липня 2011 року повинен зустріти ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , щоб надати інформацію про потерпілих та вказати місце розташування квартиру, куди слід буде проникнути.

Крім того, за показаннями ОСОБА_14 , від ОСОБА_16 йому стало відомо, що безпосередні учасники проникнення у житло для полегшення здійснення їх єдиного злочинного умислу повинні придбати формений одяг працівників міліції, що і було зроблено. Також напередодні вчинення злочину, ОСОБА_15 привіз до м. Києва ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , яких ОСОБА_14 відвіз до своєї знайомої для того, щоб загримувати останніх з метою зміни їх зовнішності, після чого засуджений доставив вказаних співучасників до місця вчинення злочину, які в подальшому проникли у житло потерпілих, а він чекав їх біля будинку, спостерігаючи за навколишньою обстановкою.

Фактично аналогічні показання щодо обставин злочину були надані і ОСОБА_15 , який, при цьому, не заперечував, що, погодившись з пропозицією ОСОБА_14 на заволодіння майном Зелінських, підшукав для вчинення злочину ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , яких возив до м. Києва для знайомства з ОСОБА_14 , який вказав їм місце розташування квартири, а також для покупки форменого одягу працівників міліції, щоб мати можливість безперешкодно проникнути у під`їзд будинку та житло потерпілих.

Крім того, у подальшому, визначивши день вчинення злочину, він ( ОСОБА_15 ) знову привіз ОСОБА_16 та ОСОБА_17 до ОСОБА_14 , та після того, як знайома останнього наклала грим на безпосередніх виконавців злочину, став очікувати своїх співучасників в обумовленому місці.

Через деякий час, коли ОСОБА_14 привіз ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , від останніх ОСОБА_15 дізнався, що значної суми коштів вони в квартирі Зелінських не знайшли, а тому, заволоділи лише сумою грошей, приблизно у 100-150 доларів США, та забрали особисті та інші документи потерпілих, які по дорозі до місця проживання разом із формою працівників міліції знищили шляхом спалення.

Як під час досудового, так і судового слідства ОСОБА_16 та ОСОБА_17 фактично підтвердили ті обставини, що, погодившись з пропозицією ОСОБА_15 прийняти участь у заволодінні значною сумою грошових коштів, які повинні були бути за місцем проживання потерпілих Зелінських, в подальшому за вказівкою ОСОБА_15 їздили у м. Київ, де познайомились з ОСОБА_14 , який вказав їм на будинок потерпілих, а також на пропозицію ОСОБА_15 придбали та приготували форму працівників міліції.

Крім того, напередодні вчинення злочину їм ( ОСОБА_16 та ОСОБА_17 ) знайома ОСОБА_14 змінила зовнішність шляхом накладання гриму на обличчя, після чого на автомобілі останнього вони були доставлені до будинку потерпілих, після чого, виявивши у подвір`ї автомобіль Зелінських, дочекались, коли він поїде, після чого проникли у квартиру, де перебувала ОСОБА_7 , де фактично застосували до неї насильство, заволоділи майном потерпілих та документами.

Таким чином, аналіз наведених показань свідчить про те, що усі засуджені вступили між собою у попередню змову на вчинення дій, направлених на заволодіння чужого майна, що фактично не заперечувались усіма співучасниками злочину.

При цьому, за висновками як слідчих органів, так і суду першої інстанції, спільний злочинний умисел ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 був направлений на таке заволодіння шляхом вчинення розбійного нападу на потерпілих.

Проте такий висновок, на думку колегії суддів, не був повністю доведений наявними у справі доказами.

Так, у справі відсутні будь-які достатні дані про те, що усі засуджені домовлялися після проникнення у житло застосовувати до потерпілих саме насильство, небезпечне для життя та здоров`я осіб, що зазнали нападу, у тому числі і шляхом спричинення цим особам відповідних тілесних ушкоджень, що усі засуджені були обізнані про готування для цього спеціальних засобів, які б могли використати під час висловлювання погроз застосування саме такого насильства.

При цьому самі по собі посилання на таку домовленість між усіма засудженими, тобто на скоєння саме розбійного нападу в їх показаннях під час досудового розслідування, суд апеляційної інстанції вважає недостатніми, з огляду на те, що такі показання вказаними особами постійно змінювались та фактично не були підтверджені будь-якими іншими доказами.

А тому, такий висновок суду першої інстанції фактично ґрунтується на припущеннях, лише виходячи із конкретних дій ОСОБА_16 та ОСОБА_17 безпосередньо в квартирі потерпілих, в яких, як вважає колегія суддів наявний ексцес виконавців, оскільки вказані особи після проникнення у житло Зелінських, не ставлячи до відома інших співучасників, для реальності висловлених ними погроз на адресу потерпілої використовували спеціальний предмет, який ОСОБА_7 сприймала як електрошокер, та такі погрози нею сприймались реально.

При цьому, всупереч твердженням засуджених та їх захисників про спільну мету ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на заволодіння майном потерпілих шляхом скоєння таємного його викрадення, з огляду на конкретні дії усіх засуджених під час підготовки до вчинення злочину, колегія суддів приходить до висновку, що їх спільний умисел був направлений на скоєння саме відкритого викрадення чужого майна з проникненням у житло, а також із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, та з погрозами застосування такого насильства.

Саме про таку мету злочинних дій ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 та направленість їх умислу на вчинення грабежу беззаперечно свідчать ті обставини, що:

- усі засуджені, і у першу чергу ОСОБА_13 , достовірно не знали про конкретне місце знаходження грошових коштів у квартирі;

- під час підготовки до злочину не мали достовірної інформації про можливий час перебування будь-кого у квартирі або про конкретний час відсутності у житлі усіх членів сімї; відомості про те, що усі дорослі члени родини працюють, належним чином не перевіряли, у тому числі і з огляду на явно пенсійний вік ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки за квартирою потерпілих для з`ясування цих обставин не спостерігали, обмежившись при цьому лише демонстрацією ОСОБА_14 . ОСОБА_16 та ОСОБА_17 місця розташування квартири;

- саме для полегшення вчинення злочину придбали формений одяг працівників міліції, змінювали зовнішність безпосередніх виконавців вчинення злочину, а також приготували спеціальний засіб скоч для зв`язування осіб, які повинні були перебувати у квартирі,

- крім того, за показаннями ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , 12 серпня 2011 року, маючи достовірну інформацію, що на автомобілі від будинку, в якому знаходилась квартира, від`їхали не усі члени сім`ї Зелінських, не прийнявши відповідних заходів для належної перевірки відсутності осіб у житлі, продовжили свої злочинні дії відповідно до розподілених ролей.

Крім того, такий висновок підтверджується і тим, що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , безпосередньо перебуваючи біля квартири Зелінських, достовірно дізнавшись про перебування у житлі ОСОБА_7 , не припинили своїх протиправних дій, і хоча мали реальну можливість це зробити, навпаки, діючи за попередньо розробленим планом, проникли у житло та, застосовуючи до потерпілої силу, стали обшукувати квартиру та з`ясовувати у останньої місце знаходження грошових коштів, відкрито викравши знайдене ними майно.

За таких обставин, доводи засуджених та їх захисників про те, що ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 мали на меті заволодіти грошовими коштами потерпілих саме шляхом скоєння таємного викрадення чужого майна, є неспроможними та розцінюються колегією суддів як намагання засуджених уникнути відповідальності за фактично ними вчинене та пом`якшити свою роль у злочині.

При цьому посилання вказаних осіб на первинні показання потерпілої під час її звернення із заявою до правоохоронних органів, в яких ОСОБА_7 взагалі не вказувала про застосування до неї будь-якого насильства, є необґрунтованими, оскільки такі свідчення потерпілої взагалі не можуть бути доказом як на підтвердження, так і не спростування конкретного умислу засуджених на скоєння конкретних злочинних дій, більш того оформлювались працівниками міліції та не були детальними відповідно до форми фіксації таких пояснень та показань, у тому числі і з огляду на той збуджений стан, в якому перебувала потерпіла безпосередньо після вчинення відносно неї злочину.

Посилання ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на те, що формений одяг працівників міліції ними (без повідомлення ОСОБА_13 ) був придбаний лише для полегшення проникнення у під`їзд будинку, де знаходилась квартира потерпілих, а також про приготування скочу для заклеювання дверей сусідніх квартир, а також на те, що усі засуджені домовлялися, що у разі виявлення у квартирі будь-кого злочин вчинятися не буде, як на дані, що підтверджують бажання засуджених скоїти саме крадіжку майна Зелінських з проникненням у житло є неспроможними, оскільки були спростовані подальшими діями ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а також поведінкою ОСОБА_14 та ОСОБА_15 після заволодіння майном потерпілих.

Також є безпідставними і доводи ОСОБА_14 про те, що він був лише звичайним співвиконавцем злочину, не організовував та не керував підготовкою до злочину, а тому кваліфікація його дій, у тому числі і за ч. 3 ст. 27 КК України є зайвою. Конкретні дії ОСОБА_14 , як ОСОБА_15 , які на пропозицію ОСОБА_13 підшукали безпосередніх виконавців, розробляли план дій, організовували підготовку до злочину шляхом дачі вказівок на придбання відповідних спецзасобів (клейкого скочу), міліцейської форми, а також прийняття заходів для зміни зовнішності безпосередніх виконавців проникнення у житло, беззаперечно свідчать про те, що ним були вчинені саме організаційні та керівні функції під час вчинення цього злочину.

Що стосується заяв засуджених про те, що вони під час досудового розслідування фактично обмовили себе в результаті застосування до них незаконних методів ведення слідства, то вони були ретельно перевірені судом першої інстанції та обґрунтовано відхилені, оскільки були повністю спростовані не тільки показаннями працівників міліції, які приймали участь у затриманні вказаних осіб, а й даними кримінального провадження №000009 від 10.01.2013 року з постановою про його закриття за відсутністю в діях співробітників ВКР Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві складу кримінального правопорушення. При цьому зазначене процесуальне рішення є чинним, будь-ким із учасників процесу не оскаржено та не скасоване.

Крім того, доводи апеляцій засуджених та їх захисників про недоведеність по справі визначеного судом першої інстанції переліку та вартості викраденого у Зелінських майна суд апеляційної інстанції вважає такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки показання потерпілих в цій частині були послідовними та узгоджувались з іншими доказами по справі. При цьому суд першої інстанції, враховуючи, що засуджені були затримані працівниками міліції через тривалий час після вчинення злочину, а відтак мали реальну можливість розпорядитися викраденим майном, обґрунтовано поклав в основу вироку в цій частині показання Зелінських з цього приводу.

При цьому з огляду на вказаний потерпілими час користування ними, зокрема золотими виробами, а також детальний опис таких предметів, який зафіксований у показаннях цих осіб, та обставина, що ОСОБА_7 не надала слідчим органам документи про вартість цього майна на момент придбання, будь-яким чином не спростовує факту наявності у неї такого майна. Заяви ж про непроведення слідчими органами відповідних обов`язкових експертних досліджень викрадених за показаннями потерпілих предметів з метою встановлення їх дійсної вартості, враховуючи їх відсутність, взагалі є надуманими та такими, що не могли бути виконані з об`єктивних причин.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що засудженими були вчинені інші злочинні дії, ніж їм були інкриміновані та вважались доведеними судом першої інстанції, а саме, що на початку липня 2011 року ОСОБА_13 , володіючи інформацією про наявність грошових коштів та цінних речей у квартирі АДРЕСА_7 , в якій проживає тітка його дружини, ОСОБА_7 зі своєю родиною, надав цю інформацію, а також інформацію про розташування квартири, кількість осіб, що в ній мешкають, час їх перебування в квартирі своєму знайомому ОСОБА_14 , запропонувавши останньому підшукати людей для вчинення грабежу на мешканку квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_7 з метою заволодіння її майном. На пропозицію ОСОБА_13 ОСОБА_14 погодився та поїхав в м. Черкаси, де зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_15 , якому запропонував знайти людей для вчинення даного злочину. ОСОБА_15 погодився на пропозицію ОСОБА_14 та запропонував ОСОБА_16 та ОСОБА_17 вчинити разом відкрите викрадення чужого майна з проникненням у зазначену квартиру, на що ОСОБА_16 та ОСОБА_17 погодились, чим вступили між собою у злочинну змову. Через деякий час ОСОБА_15 зателефонував ОСОБА_14 та сказав, що підшукав людей для вчинення злочину та попросив, щоб останній відвіз його на місце де необхідно вчинити злочин, а потім відвіз до м. Черкаси, при цьому ОСОБА_15 сказав, що необхідно купити формений одяг працівників міліції для полегшення проникнення до квартири.

При цьому, в липні 2011 року до м. Черкаси на СТО «Борис», яка розташована по вул. Чайковського, на автомобілі «Део Ланос», д. н. з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_15 , приїхали ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . При цьому ОСОБА_14 повідомив ОСОБА_17 та ОСОБА_16 про те, що є квартира, в якій знаходиться значна сума грошей - понад 200.000 доларів США, запевнивши, що дана інформація достовірна, оскільки вона виходить від родича мешканців квартири, в яку потрібно вчинити проникнення з метою відкритого викрадення чужого майна. ОСОБА_14 повідомив, що він буде займатися збором інформації, організує транспорт, який перевезе ОСОБА_17 та ОСОБА_16 в м. Київ для вчинення грабежу, допоможе знайти речі, які будуть необхідні для вчинення злочину, а ОСОБА_15 буде підтримувати зв`язок між ОСОБА_16 та ОСОБА_14 та перевезе останніх з м. Черкаси до м. Києва для вчинення злочину, а потім відвезе до м. Черкаси.

Викрадені гроші було вирішено розділити порівну.

Наприкінці липня 2011 року ОСОБА_15 запропонував ОСОБА_16 та ОСОБА_17 поїхати до м. Києва, щоб зустрітися з ОСОБА_14 та подивитися на місцезнаходження будинку, де знаходиться квартира, в якій має бути вчинено грабіж, після чого ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 поїхали до м. Києва, де зустрілися з ОСОБА_14 , який відвіз їх на своєму автомобілі на АДРЕСА_8 , повідомивши, що в кв. АДРЕСА_9 на 4 поверсі праворуч від входу в ліфт проживають 4 дорослих членів родини та одна дитина та що власники квартири мають автомобіль «ВАЗ 2101» жовтого кольору, та, оскільки в квартирі постійно хтось перебуває, туди треба проникнути у денну пору.

В ході підготовки до вчинення вказаного злочину в липні місяці 2011 року ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 в магазині «Воєнторг» по бульвару Шевченка в м. Києві придбали два комплекти одягу працівників міліції, після чого приїхали по місцю проживання ОСОБА_14 , в квартиру АДРЕСА_10 , де на міліцейські сорочки наклеїли шеврони, обладнали їх погонами та, залишивши формений одяг співробітників міліції за місцем мешкання ОСОБА_14 , на автомобілі ОСОБА_15 разом з останнім поїхали до м. Черкаси.

10.08.2011 року на СТО «Борис», яка розташована по вул. Чайковського в м. Черкаси, на автомобілі «Део Ланос» д. н. з. НОМЕР_1 , приїхав ОСОБА_15 та повідомив ОСОБА_16 та ОСОБА_17 про те, що 11.08.2011 року він відвезе останніх до м. Києва для вчинення запланованого злочину.

Реалізуючи свої злочинні наміри, направлені на заволодіння майном ОСОБА_7 , ОСОБА_15 11.08.2011 року, у вечірній час, на своєму автомобілі «Део Ланос», д. н. з. НОМЕР_1 , з м. Черкаси привіз ОСОБА_16 та ОСОБА_17 до м. Києва, де останні пересіли до автомобіля ОСОБА_14 , який відвіз їх на вул. Котельникова, 25 в м. Києві, для уточнення місця, де буде припарковано автомобіль «Део Нексія», д. н. з НОМЕР_2 , де ОСОБА_14 буде очікувати під час вчинення злочину.

12.08.2011 року, в ранковий час, згідно з раніше розподіленими ролями, ОСОБА_14 , керуючи автомобілем «Део Нексія», д. н. з. НОМЕР_2 , де знаходилися ОСОБА_15 , ОСОБА_19 та ОСОБА_17 , направився на житловий масив «Троєщина», де останніх двох загримували для вчинення відкритого викрадення чужого майна, після чого ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 поїхали до будинку АДРЕСА_8 , висадивши по дорозі ОСОБА_15 біля його автомобіля. Тим часом ОСОБА_15 у своєму автомобілі «Део Ланос», д. н. з. НОМЕР_1 , залишився їх чекати біля станції метрополітену «Нивки».

Приїхавши приблизно о 12 годині на автомобілі «Део Нексія», д. н. з. НОМЕР_2 , під управлінням ОСОБА_14 до будинку АДРЕСА_8 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 під час руху переодяглись в міліцейську форму, направились до квартири АДРЕСА_11 даного будинку. Тим часом ОСОБА_14 , знаходячись в салоні автомобіля «Део Нексія», д. н. з. НОМЕР_2 , біля будинку №25 по вул. Котельникова в м. Києві спостерігав за навколишньою обстановкою, щоб у разі виникнення небезпеки не бути затриманими на місці скоєння злочину, попередити про це ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Знаходячись на подвір`ї зазначеного будинку, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 побачили автомобіль «ВАЗ-2101» жовтого кольору, який належав власникам кв. АДРЕСА_11 та зрозуміли, що вони знаходяться вдома, про що, сівши до автомобіля ОСОБА_14 , повідомили останнього. ОСОБА_14 зателефонував ОСОБА_13 . Приблизно через 40 хвилин після розмови з ОСОБА_13 автомобіль «ВАЗ-2101», в якому знаходилася одна дитина та двоє дорослих від`їхав з подвір`я.

ОСОБА_16 та ОСОБА_17 зайшли до під`їзду №2 будинку АДРЕСА_8 та пішки піднялися на 4 поверх.

ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , подзвонивши в двері квартири АДРЕСА_11 , на запитання ОСОБА_7 , представились працівниками міліції та попросили впустити їх в квартиру, що остання і зробила. Проникнувши таким чином в квартиру АДРЕСА_7 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , застосовуючи фізичне насильство, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я, збили з ніг ОСОБА_7 і, погрожуючи застосуванням до неї невстановленого слідством предмету, схожого на електрошокер, тобто погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, що зазнала нападу зі сторони ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , подолали опір останньої, після чого стрічкою скотч зв`язали руки та ноги ОСОБА_7 та заклеїли рот, а самі, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заволодіння чужим майном, діючи погоджено з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_20 , стали обшукувати приміщення квартири, де виявили та викрали 9.000 гривень, 350 доларів США, що в перерахунку на гривні згідно із даними НБУ України становило 2.789 гривень 85 копійок, 65 Євро, що в перерахунку на гривні згідно із даними НБУ України складало 732 гривні 77 копійок, золоті вироби, а саме: одну пару золотих сережок з рубіном, загальною вартістю 2.000 гривень, одну пару золотих сережок у вигляді листочка, вартістю 1.500 гривень, одну пару золотих сережок у вигляді місяця, вартістю 1500 гривень, половину золотої обручальної каблучки, вартістю 1.000 гривень, золотий ланцюжок з золотим хрестиком, загальною вартістю 3.600 гривень, чим завдали матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_7 на загальну суму 22.122 гривень 62 копійки.

Крім того, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 викрали з зазначеної квартири прозору папку для документів, що належить ОСОБА_8 та матеріальної цінності для нього не представляє, а також незаконно заволоділи офіційними та іншими важливими особистими документами потерпілого, які у подальшому знищили, використовуючи при цьому формений одяг працівника правоохоронного органу, тим самим самовільно присвоївши під час вчинення суспільно-небезпечних діянь владні повноваження та звання службової особи.

Заволодівши майном громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_16 разом з ОСОБА_17 вийшли з приміщення будинку АДРЕСА_8 , де на них чекав ОСОБА_14 , який на своєму автомобілі «Део Нексія», д. н. з НОМЕР_2 , відвіз останніх до станції метро «Нивки», звідки вони на автомобілі «Део Ланос», д. н. з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_15 , поїхали в м. Черкаси.

В подальшому ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_21 та ОСОБА_17 , розпорядились викраденим майном на власний розсуд.

Відтак правова кваліфікація скоєного ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 при ексцесі виконавців, що мало місце в діях ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , підлягає зміні з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 186 КК України з відповідним посиланням на конкретні частини статті 27 КК України, оскільки дії засуджених виразилися:

- ОСОБА_13 у пособництві у скоєнні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та погрозою застосування такого насильства, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та з проникненням у житло; а тому підлягають кваліфікації за ч. 5 ст. 27 та ч. 3 ст. 186 КК України,

- ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в організації та керуванні підготовкою скоєння відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та погрозою застосування такого насильства, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та з проникненням у житло, а тому їх слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 186 КК України.

При цьому оскільки зміна правової кваліфікації злочинних дій ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 тягне за собою застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин, а ОСОБА_16 та ОСОБА_17 зменшення обсягу пред`явленого їм обвинувачення шляхом виключення такої кваліфікуючої ознаки як застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, що зазначала нападу, апеляційні скарги засуджених та їх захисників підлягають частковому задоволенню із зміною в цій частині вироку суду першої інстанції.

Що є стосується доводів апеляції прокурора про невідповідність призначеного засудженим покарання ступеню тяжкості злочину та даним про особу винуватих, то вони колегією суддів визнаються безпідставними (зокрема і з огляду на фактичну відсутність будь-яких обґрунтувань з цього приводу) та такими, що не підлягають задоволенню, у тому числі і з огляду на раніше викладені висновки колегії суддів щодо необхідності зміни правової кваліфікації дій вказаних осіб.

Також, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 покарання за новим кримінальним законом, колегія суддів відповідно до положень ст. 65 КК України враховує характер та ступінь тяжкості вчинених ними злочинних дій, роль кожного із засуджених та дані про їх особу, і зокрема:

- відносно ОСОБА_13 те, що він є особою раніше судимою, на час затримання суспільно-корисною працею не займався, проте позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, є особою, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання;

- відносно ОСОБА_14 те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння корисливих злочинів, частково відшкодував спричинену спільними діями засуджених шкоду, відсутність обставин, що обтяжують покарання;

- відносно ОСОБА_15 те, що він також є особою раніше судимою та посередньо характеризується за місцем проживання, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання,

а тому вважає, що розмір покарання вказаним особам слід визначити в межах санкції ч. 3 ст. 186 КК України, яке слід відбувати реально.

Підстав для застосування до вказаних осіб положень ст. ст. 69, 75 КК України, колегія суддів не вбачає.

Що стосується розміру визначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , то з огляду на їх конкретні дії та дані про особу вказаних осіб, а також з огляду на зменшення обсягу обвинувачення, колегія суддів вважає за можливе пом`якшити їм призначене судом першої інстанції покарання.

Крім того, розглядаючи справу в межах поданих апеляцій, колегія суддів фактично вважає правильним і висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_15 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, а ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у вчиненні злочинів, передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 357 та ч. 2 ст. 353 КК України, що знайшло своє повне підтвердження наявними у справі доказами, та будь-ким із учасників процесу не оспорюється.

При цьому, враховуючи що вказані злочини відповідно до закону є злочинами невеликої тяжкості та за ними згідно із ст. 49 КК України на даний час сплинули строки давності, вирок суду першої інстанції в цій частині, як такий, що не набрав законної сили, підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі та звільненням ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 від кримінальної відповідальності за цим законом у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та ст. 11-1 КПК України.

За таких обставин, апеляційні скарги засуджених та їх захисників підлягають частковому задоволенню, а апеляцію прокурора слід залишити без задоволення.

З огляду на наведене та керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України 1960 року, п. 15 Перехідних положень КПК України 2012 року, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ОСОБА_18 залишити без задоволення.

Апеляції захисника ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_17 засудженого ОСОБА_14 засудженого ОСОБА_13 засудженого ОСОБА_16 , засудженого ОСОБА_15 ) задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_13 змінити. Перекваліфікувати дії ОСОБА_13 з ч. 5 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 5 ст. 27 та ч. 3 ст. 186 КК України, як пособництво у скоєнні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та погрозою застосування такого насильства, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та з проникненням у житло, та за цим законом призначити ОСОБА_13 покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_14 змінити. Перекваліфікувати дії ОСОБА_14 з ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 186 КК України, як організація та керування підготовкою скоєння відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та погрозою застосування такого насильства, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та з проникненням у житло, та за цим законом призначити ОСОБА_14 покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_15 в частині засудження за ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України змінити. Перекваліфікувати дії ОСОБА_15 з ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 27 та ч. 3 ст. 186 КК України, як організація та керування підготовкою скоєння відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та погрозою застосування такого насильства, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та з проникненням у житло, та за цим законом призначити ОСОБА_15 покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.
Вирок Святошинського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_15 в частині засудження за ч. 1 ст. 357 КК України скасувати. По обвинуваченню за ч. 1 ст. 357 КК України провадження у справі закрити та звільнити ОСОБА_15 від кримінальної відповідальності в цій частині у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та ст. 11-1 КПК України.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_16 в частині засудження за ч. 3 ст. 187 КК України змінити. Виключити з юридичної кваліфікації дій ОСОБА_16 таку кваліфікуючу ознаку як застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, кваліфікувавши дії ОСОБА_16 як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло, та пом`якшити йому покарання за цим законом до 8 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, що є його власністю.
Вирок Святошинського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_16 в частині засудження за ч. 2 ст. 353, ч. ч. 1, 3 ст. 357 КК України скасувати. По обвинуваченню за ч. 2 ст. 353, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України провадження у справі закрити та звільнити ОСОБА_16 від кримінальної відповідальності в цій частині у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та ст. 11-1 КПК України.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_17 в частині засудження за ч. 3 ст. 187 КК України змінити. Виключити з юридичної кваліфікації дій ОСОБА_17 кваліфікуючу ознаку як застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, кваліфікувавши дії ОСОБА_17 як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло, та пом`якшити йому покарання за цим законом до 7 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Вирок Святошинського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_17 в частині засудження за ч. 2 ст. 353, ч. ч. 1, 3 ст. 357 КК України скасувати. По обвинуваченню за ч. 2 ст. 353, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України провадження у справі закрити та звільнити ОСОБА_17 від кримінальної відповідальності в цій частині у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст. 49 КК України та ст. 11-1 КПК України.

В решті вирок Святошинського районного суду м. Києва відносно ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 залишити без мін.

Головуючий:

Судді: