АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
представників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги представника ПрАТ «Нафтогазвидобування» ОСОБА_6 , заступника голови правління ПАТ «ПУМБ» ОСОБА_10 , представника компанії «Актовент Інвестмент Лімітед» ОСОБА_11 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС управління з розслідування особливо важливих справ ГСУ Генеральної прокуратури України ОСОБА_12 , погоджене старшим прокурором першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , та, в межах кримінального провадження № 0000077 за ч. 1 ст. 115, ч. 5 ст. 191 КК України, накладено арешт на 100 % акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування» в кількості 1711970 шт.; заборонено ПАТ «Національний депозитарій України», ПАТ «ПУМБ», АТ «Райффайзен банк Аваль», ТОВ «Фондова компанія «Фаворит», АТ «ОТП Банк» здійснювати будь-які дії, пов`язані з акціями ПрАТ «Нафтогазвидобування».
Відповідно до ухвали, слідчий суддя наклав арешт на акції ПрАТ «Нафтогазвидобування» з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.
В апеляційній скарзі представник ПрАТ «Нафтогазвидобування» просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна. Зазначає, що ухвала слідчого судді винесена з порушенням норм матеріального, процесуального права та є необґрунтованою. Зокрема, апелянт посилається на відсутність правових підстав для арешту акцій товариства, оскільки товариство та його посадові особи не мають жодного відношення до розслідуваних у кримінальному провадженні злочинів. При цьому звертає увагу, що в матеріалах судової справи відсутні докази того, що потерпілий володів акціями товариства, а угода, укладена між фізичними особами щодо розподілу акцій товариства, не має юридичної сили, оскільки зазначені особи не є учасниками товариства. Також апелянт посилається на те, що слідчим суддею при розгляді клопотання не враховано, що у кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру і арештоване майно не має ознак, визначених ч. 2 ст. 167 КПК України. Крім того вказує апелянт, що слідчим суддею не встановлено і не доведено розмір майнової шкоди, завданої злочином, не встановлено власників майна, на яке накладено арешт, не досліджено питання співрозмірності та розумності обмеження права власності завданням кримінального провадження.
В апеляційній скарзі заступник голови правління ПАТ «ПУМБ» також просить скасувати ухвалу слідчого судді та при винесенні ухвали апеляційним судом врахувати, що банк має пріоритетне право на задоволення вимог за рахунок акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», що належать компанії «Фолукс Консалтинг Лімітед» і передані банку згідно договору застави. Заступник голови правління банку, як і представник ПрАТ «Нафтогазвидобування», звертає увагу апеляційного суду на те, що в ухвалі слідчого судді не встановлено власника акцій, на які накладено арешт та безпідставно накладено арешт на весь випуск акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», за відсутності даних про порушення, пов`язані з емісією та обігом цих цінних паперів. Апелянт зазначає, що один із власників ПрАТ «Нафтогазвидобування», а саме компанія «Фолукс Консалтинг Лімітед» не має будь-якого зв`язку з обставинами вчинення злочину, в межах розслідування якого накладено арешт на цінні папери, в тому числі в матеріалах справи відсутні дані про зв`язок викраденої особи з діяльністю компанії «Фолукс Консалтинг Лімітед» та докази того, що потерпілий був акціонером ПрАТ «Нафтогазвидобування». Крім того зауважує апелянт, що на сьогодні в судах України відсутні будь-які спори щодо оспорення права власності компанії «Фолукс Консалтинг Лімітед» на акції ПрАТ «Нафтогазвидобування». В іншій частині доводи апеляційної скарги заступника голови правління ПАТ «ПУМБ» щодо незаконності ухвали слідчого судді аналогічні доводам апеляційної скарги представника ПрАТ «Нафтогазвидобування».
В апеляційній скарзі представник компанії «Актовент Інвестмент лімітед» ОСОБА_11 також просить суд скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна. Апелянт наголошує на тому, що компанія «Актовент Інвестмент лімітед» є власником 5 % акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування» і не має жодного відношення до кримінального провадження, а тому її право власності обмежене незаконно за відсутності для цього правових підстав. В іншій частині доводи апеляційної скарги представника компанії «Актовент Інвестмент лімітед» також аналогічні доводам апеляційної скарги представника ПрАТ «Нафтогазвидобування».
Заслухавши доповідь судді, пояснення представників, які підтримали свої апеляційні скарги та апеляційні скарги один одного, думку прокурора, який просив залишити без розгляду апеляційні скарги, вивчивши матеріали судового провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника ПрАТ «Нафтогазвидобування» ОСОБА_6 та представника компанії «Актовент Інвестмент Лімітед» ОСОБА_11 слід задовольнити, а апеляційну скаргу заступника голови правління ПАТ «ПУМБ» ОСОБА_10 - задовольнити частково, виходячи з наступного.
При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню (ст. 3 КПК України).
Для досягнення зазначеної мети слідчий суддя під час розгляду клопотання про арешт майна в першу чергу повинен перевірити наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину (п. 2 ч. 2 ст. 173 КПК України).
Тобто зазначена норма закону зобов`язує слідчого суддю для правильного вирішення питання щодо арешту майна переконатися в тому, що обставини вчинення злочину, про які йдеться в клопотанні, підтверджуються достатніми даними, приєднаними до матеріалів клопотання та надають можливість застосування такого заходу державного примусу як арешт майна.
Разом з тим, слідчий суддя вказаних вимог закону не дотримався.
Як вбачається з матеріалів судової справи, Головним слідчим управлінням Генеральної прокуратури України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000077 за ч. 1 ст. 115, ч. 5 ст. 191 КК України.
В клопотанні слідчий зазначив, що 03 лютого 2012 року невстановленими особами із застосуванням зброї викрадено голову правління ПрАТ «Нафтогазвидобування» ОСОБА_13 , який володів 10 % акцій вказаного товариства. Власниками акцій товариства на момент викрадення ОСОБА_13 були кіпрські компанії: «Актовент Інвестмент Лімітед», «Алфредо Трейдиінг Лімітед», «Фолукс Консалтинг Лімітед», «Ведістон Менеджмент Лімітед», Вінбург Інвестментс Ліміьед», «Уолфорд Ходінгз Лімітед», які належали ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Між вказаними особами існував розподіл прибутків за схемою: ОСОБА_15 60%, ОСОБА_14 30 %, ОСОБА_13 10 %. Зазначеним розподілом займався безпосередньо ОСОБА_13 . За деякий час до викрадення ОСОБА_13 , останній з дозволу ОСОБА_15 нарахував собі ще 10 % прибутку, зменшивши цим частку ОСОБА_14 до 20 %. Після викрадення ОСОБА_13 між ОСОБА_15 та ОСОБА_14 була досягнута домовленість щодо розподілу акцій 50% на 50 %. На зустрічі, де була досягнута дана домовленість, як вказано у клопотанні, були присутні ОСОБА_16 , який представляв інтереси ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , який діяв в інтересах ОСОБА_14 , та на якого свідок ОСОБА_18 вказав як на особу, що організувала викрадення ОСОБА_13 . В послідуючому вказані особи продали по 25 % акцій товариства компанії ДТЕК.

Зазначена інформація, на думку органу досудового розслідування, дала підстави вважати, що ОСОБА_13 викрали з метою подальшого «рейдерського» захоплення підприємства, тобто заволодіння тією частиною майна, яке належало потерпілому.
Однак, такі обставини, на які посилається слідство, не знаходять свого підтвердження матеріалами справи, які б не викликали сумнівів у їх достатності для прийняття рішення про накладення арешту на майно ПрАТ «Нафтогазвидобування».

Перш за все звертає на себе увагу та обставина, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_13 взагалі був власником певного пакету акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», тобто в матеріалах справи відсутні документальні дані, які б посвідчували майнові права ОСОБА_13 , що стосуються акціонерного товариства «Нафтогазвидобування», включаючи право на отримання частини прибутку акціонерного товариства.
Також не має даних у справі, що ОСОБА_13 володів правом розподілу прибутків товариства між фізичними особами, які, згідно матеріалів клопотання, не є акціонерами даного товариства.
Відповідно, не доведення того факту, що ОСОБА_13 мав корпоративні права у цьому товаристві, володів правами щодо розподілу прибутків товариства, не дозволяє дійти ґрунтовного і логічного висновку про те, що викрадення потерпілого було здійснено саме з метою заволодіння частиною прибутку ПрАТ «Нафтогазвидобування», а не з будь-яких інших мотивів.

Не знайшли свого належного документального підтвердження матеріалами справи і посилання слідчого на те, що кіпрські компанії, які є власниками акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», належали саме ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ; що зазначені особи мали право на отримання прибутків від діяльності товариства та на продаж акцій товариства.
Представники ПрАТ «Нафтогазвидобування» в апеляційній скарзі та судовому засіданні вказаних обставин не підтверджували.
Єдиним доказом, який, на думку слідства, підтверджує вказані обставини, є віднайдена під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_17 угода від 17 жовтня 2012 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , відповідно до змісту якої сторони домовилися між собою про те, що ОСОБА_14 забезпечує отримання ОСОБА_17 частки дивідендів у розмірі 20 % від отриманого прибутку кожної із кіпрських компаній, які належать ОСОБА_14 і в загальному володіють 50 % статутного фонду ПрАТ «Нафтогазвидобування», а при продажу акцій вказаних компаній отримання 20 % від суми прибутку при такому продажі від кожної компанії.
Разом з тим, вказаний документ не має юридичного значення, так як укладений між фізичними особами, відносно яких на даний час відсутні дані, що вони є учасниками ПрАТ «Нафтогазвидобування» чи учасниками кіпрських компаній - акціонерів ПрАТ «Нафтогазвидобування», або ж володіють іншими правами у товаристві.
При цьому зі справи вбачається, що жодне із тверджень, які містяться в цій угоді, не було перевірено слідством в ході проведення відповідних слідчих дій, а одразу покладено в основу клопотання, як беззаперечний факт. Більше того, як вбачається з клопотання, вилучення вказаної угоди було здійснено під час проведення слідчих дій в іншому кримінальному провадженні, а саме № 0001003, і в матеріалах клопотання відсутні дані про те, на яких правових підставах вилучений під час обшуку в іншому кримінальному провадженні документ, долучено до матеріалів кримінального провадження № 0000077 та чи взагалі його було долучено.
Всі інші матеріали, які долучені до клопотання, а саме пояснення свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та листування ОСОБА_20 не містять даних про акціонерів ПрАТ «Нафтогазвидобування», про перехід права власності, про розподіл прибутків товариства та даних з яких мотивів вчинено злочин щодо ОСОБА_13 .
З урахуванням викладеного, можна дійти однозначного висновку про відсутність переконливих доказів тих обставин, на які послався орган досудового розслідування при обґрунтуванні клопотання про арешт майна, що не може слугувати законною підставою для застосування відповідних заходів забезпечення кримінального провадження на даному етапі досудового розслідування.
Про відсутність доказів вчинення злочину саме за таких обставин, про які йдеться у клопотанні, свідчать і ті обставини, що у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, незважаючи на те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває понад три роки.
Взагалі є невмотивованим, чому питання накладення арешту на майно товариства постало саме на даному етапі кримінального провадження та які обставини зумовили слідство дійти висновку про доцільність застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження з метою запобігання незаконному відчуженню майна товариства. Як вбачається з клопотання, частина акцій товариства вже була відчужена після вчинення злочину, а тому ризик незаконного відчуження майна, про який йдеться в клопотанні слідчого, втратив свою актуальність. Більше того, в матеріалах провадження не має жодних даних про те, що перехід права власності на майно хоч в одному із випадків здійснювався з порушенням вимог закону і відповідне право власності у встановленому законом порядку ніким не оспорюється. Таким чином на даний час відсутні правові підстави вважати, що власники ПрАТ «Нафтогазвидобування» є недобросовісними володільцями, що само по собі виключає застосування таких обтяжливих заходів забезпечення кримінального провадження.
Крім того, звертають на себе увагу також недоліки правової кваліфікації вказаного кримінального провадження.
По-перше, як в клопотанні слідчого, так і витягу з ЄРДР зазначено, що невстановленими особами було викрадено ОСОБА_13 та жодних тверджень про те, що потерпілого було вбито після викрадення в цих документах не міститься. Однак, слідством вказані злочинні дії невстановлених осіб кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, що не відповідає об`єктивній стороні цього злочину та матеріалам кримінального провадження.
По-друге, вказуючи на те, що ОСОБА_13 викрали з метою заволодіння належним йому майном, слідчий взагалі вийшов за межі кримінального провадження, яке розслідується за ч. 1 ст. 115 КК України. Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не містить такої кваліфікуючої ознаки як вчинення злочину з корисливих мотивів, а тому в межах цього кримінального провадження не можна стверджувати, що вбивство вчинено з метою заволодіння чужим майном. Відповідна диспозиція злочину міститься в ч. 2 ст. 115 КК України.
Відповідні недоліки клопотання свідчать про відсутність підстав для накладення арешту, оскільки неправильна кваліфікація злочину є фактично не доведенням підозри вчинення особою того злочину, в межах розслідування якого вноситься клопотання. Це правило поширюється і на випадки вирішення питання про наявність чи відсутність кваліфікуючих ознак відповідного злочину.

При цьому слід також вказати, що норми КК України, не передбачають відповідальності за вчинення таких протиправних дій, як «рейдерське захоплення», а отже злочинні дії осіб слідчим кваліфіковані не у відповідності до положень кримінального закону.
Що стосується злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, за якою також проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, то об`єктивна сторона цього злочину у клопотанні взагалі не викладена і не описана відповідним чином. Тобто зміст клопотання слідчого щодо обставин вчинення цього злочин не характеризуються наявністю сукупності фактів, які б в обов`язковому порядку охоплювали всі істотні обставини кримінального провадження і містили аналітичну прив`язку до конкретних осіб та подій.
Як вказано в ЄРДР, працівники ПрАТ «Нафтогазвидобування» заволоділи чужим майном на суму 160 млн. грн. і, як повідомив в судовому засіданні прокурор, цей злочин безпосередньо пов`язаний з викраденням ОСОБА_13 , оскільки є наслідком його вчинення. Однак, віднайти логічний і правовий взаємозв`язок між обставинами вчинення цього злочину та злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за матеріалами клопотання не видається можливим. В клопотанні слідчого відсутні дані як про подію вчинення цього злочину, так і про те, за яких обставин його було вчинено, кому належали кошти, якими, нібито, незаконно заволоділи працівники товариства, хто конкретно ними заволодів та яким способом; також не встановлено причинно-наслідковий зв`язок між подією вбивства та заволодінням працівниками ПрАТ «Нафтогазвидобування» коштами на суму 160 млн. грн., з обґрунтуванням тих обставин, що дані про вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, внесено до ЄРДР через два роки після викрадення потерпілого. З клопотання слідчого вбачається, що сума коштів в розмірі 160 млн. грн. в ньому жодного разу не зазначається і з розміром шкоди, завданої злочином, також не пов`язується. Більше того, в клопотанні взагалі не зазначено, який розмір шкоди завдано, внаслідок вчинення розслідуваних злочинів, як того вимагає п. 3 ч. 2 ст. 173 КПК України.
В сукупності з вищезазначеними обставинами, згідно п. 1 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя також повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має відповідати вимогам закону та бути належним чином обґрунтована у клопотанні слідчого.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися на підставі закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», мотивуючи своє прохання необхідністю забезпечення можливої конфіскації майна та цивільного позову.
Слідчий суддя, задовольняючи клопотання про арешт цінних паперів ПрАТ «Нафтогазвидобування»,погодився із вказаними доводами слідчого, механічно перенісши їх зміст до своєї ухвали без належної перевірки.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, допустив істотні порушення вимог КПК України та зробив помилковий висновок про існування таких підстав у цьому кримінальному провадженні.
Так, відповідно до змісту ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт на майно може бути накладено з метою забезпечення можливої конфіскації майна і цивільного позову.
При цьому слід зазначити, що з метою забезпечення виконання вироку в частині конфіскації майна та цивільного позову, арешт може бути накладено лише на майно підозрюваного чи осіб, які за законом несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, а також на майно юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, оскільки лише на цих осіб в подальшому може бути покладено обов`язок відшкодування шкоди за цивільним позовом та лише їх особисте майно може бути конфісковано. Іншого законом не передбачено.
Проте, згідно матеріалів кримінального провадження, на даний момент органом досудового розслідування жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115 та ч. 5 ст. 191 КК України, та кримінальне провадження щодо юридичної особи не здійснюється. Відповідно, є юридично невстановленою (невідомою) особа, яка буде нести цивільну відповідальність у кримінальному провадженні та майно якої може бути конфісковано за вироком суду, а отже клопотання про накладення арешту з метою забезпечення цивільного позову та конфіскації майна слід вважати безпредметним та внесеним передчасно.
Крім того, ст. 170 КПК України імперативно визначає, що арешт накладається з метою забезпечення цивільного позову, тобто того позову, який наявний в матеріалах кримінального провадження як відповідний процесуальний документ, а не з метою забезпечення «можливого цивільного позову», як перспективи звернення з позовом в майбутньому. Про це також свідчать ті обставини, що відповідно до вимог ст. 173 КПК України слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна повинен врахувати розмір цивільного позову, тобто того, який заявлений у справі в порядку ст. 128 КПК України, з тією метою, щоб обмеження права власності було розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження.
Однак, в матеріалах кримінального провадження, в межах якого подано клопотання про арешт майна, цивільний позов взагалі не заявлено, що також підтверджує передчасність внесення відповідного клопотання.
А зважаючи на ті обставини, що доводи клопотання слідчого щодо необхідності арешту майна обґрунтовані лише обставинами вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а не ч. 5 ст. 191 КК України, накладення арешту з метою конфіскації майна також є безпредметним, оскільки санкція ч. 1 ст. 115 КК України не передбачає такого покарання як конфіскація майна.
Більше того, у даному кримінальному провадженні відсутні юридичні документи, які б свідчили про те, що арештоване майно належить особам, яким в подальшому може бути повідомлено про підозру у вчиненні злочинів. Тому на цьому етапі досудового розслідування відсутні правові підстави вважати, що за рахунок майна ПрАТ «Нафтогазвидобування» може бути задоволено цивільний позов чи виконано вирок в частині конфіскації майна щодо цих осіб.
З урахуванням викладеного у цьому кримінальному провадженні на даному етапі його розслідування не може бути накладено арешт на майно ПрАТ «Нафтогазвидобування» з підстав, передбачених ч. 3 ст. 170 КПК України, а саме з метою забезпечення можливої конфіскації майна та цивільного позову. Накладення арешту за відповідних обставин вважатиметься таким, що не відповідатиме його законній меті.
В сукупності з вищевказаними обставинами, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, постановляючи рішення про арешт майна, повинен встановити розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Перевіряючи вказані обставини, слідчий суддя в першу чергу мав з`ясувати, кому належать акції ПрАТ «Нафтогазвидобування», на яких правових підставах, зв`язок цих осіб із вчиненим злочином та встановити чи не порушуватиме такий арешт справедливий баланс між завданням кримінального провадження та вимогою закону щодо захисту прав особи на безперешкодне володіння своїм майном.

Однак слідчий суддя залишив ці вимоги закону поза своєю увагою.
Зокрема, слідчий суддя не врахував, що в порушення вимог п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України, слідчим не долучено до матеріалів клопотання документів, що підтверджують право власності на майно, яке належить арештувати, що само по собі мало стати самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого.
Крім того, навіть якщо припустити, що ОСОБА_13 дійсно володів 10% акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування», які на думку слідства були незаконно відчужені, то за таких обставин, накладення арешту на іншу частину акцій товариства, яка належить на законних підставах іншим юридичним особам, є явно не пропорційним і обмежує право власності цих осіб не у відповідності до мети кримінального провадження. В такому випадку, слідчий мав ставити питання лише про арешт тієї частини акцій, які, на його думку, вибули із володіння особи незаконно, а не щодо всього випуску цінних паперів.

В апеляційній скарзі представник «Актовент Інвестмент Лімітед»» зазначає, що компанія є законним власником 5 % акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування» і не має жодного відношення до розслідуваних злочинів, а тому обмеження їх законного права власності є не розумним і не співрозмірним із завданнями кримінального провадження. Відповідні доводи наводить і представник ПАТ «ПУМБ», в заставі якого перебувають акції ПрАТ «Нафтогазвидобування», що належать компанії «Фолукс Консалтінг Лімітед», зазначаючи, що права банку обмежені безпідставно, оскільки слідством не надано жодного належного доказу, що вказує на причинно-наслідковий характер вчинених злочинів та набуттям права власності на акції ПрАТ «Нафтогазвидобування» ким не будь із акціонерів.

Вказані твердження за змістом клопотання слідчого та матеріалів, які його обґрунтовують, апеляційний суд позбавлений можливості спростувати, а тому погоджується із апелянтами, що рішення слідчого судді про накладення арешту на всі акції ПрАТ «Нафтогазвидобування» не ґрунтується на принципах розумності та співрозмірності обмеження права власності законних володільців акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування».
Враховуючи сукупність вищевикладених обставин, апеляційний суд вважає, що слідчий не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя належним чином не оцінив наявні в матеріалах справи докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, що свідчить про грубе порушення вимог КПК України при проведенні процедури розгляду клопотання про арешт майна, неповноту та однобічність судового розгляду.
Крім того, мають місце й інші порушення вимог КПК України при розгляді клопотання слідчого.
Так, відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна розглядається за участю власника майна.
Клопотання слідчого може бути розглянуто без повідомлення власника майна, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Така необхідність завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду.
Зокрема відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що власник майна в разі повідомлення про наміри накласти арешт на його майно може сховати, знищити чи пошкодити майно. В будь-якому випадку слідчий повинен мотивувати необхідність розгляду клопотання без повідомлення власника майна, а слідчий суддя переконатися, що таке мотивування є обґрунтованим.
Однак, слідчий суддя прийняв рішення про необхідність розгляду клопотання слідчого про арешт майна без повідомлення власника майна та навіть без встановлення даних про його особу, жодним чином не мотивувавши своє рішення наявністю об`єктивних для цього підстав. В клопотанні слідчого також не міститься обґрунтування необхідності розгляду клопотання про арешт майна за відсутності власника майна, а міститься невмотивоване посилання на те, що дане клопотання слід розглянути без виклику ПрАТ «Нафтогазвидобування» на підставі вимог ст. 163 КПК України, яка регулює питання розгляду клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів.
Заслуговують на уваги і доводи представника компанії «Актовент Інвестмент Лімітед» з приводу того, що мають місце невідповідності між даними, які містяться у журналі судового засідання та даними, які вказані в ухвалі слідчого судді.
Згідно журналу судового засідання під час оголошення складу суду, слідчий суддя вказав, що розгляд клопотання буде здійснюватися суддею ОСОБА_21 при секретарі ОСОБА_22 , однак ухвала про арешт майна постановлена слідчим суддею ОСОБА_23 при секретарі ОСОБА_24 і останнім також підписано журнал судового засідання.
Вказані порушення вимог КПК України є істотними та тягнуть за собою обов`язкове скасування ухвали слідчого судді.
На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про неповноту, однобічність судового розгляду та істотне порушення вимог КПК України, ухвала слідчого судді як незаконна підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали за наслідками безпосереднього розгляду клопотання слідчого.
Дослідивши клопотання слідчого та матеріали судового провадження, враховуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд вважає, що слід відмовити у задоволенні клопотання, в зв`язку з відсутністю доказів тих обставин, на які міститься посилання в клопотанні слідчого; недоведеністю наявності правових підстав для накладення арешту на майно; недоведеністю підстав вважати, що при накладенні арешту буде дотриманий справедливий баланс між завданням кримінального провадження та вимогою закону щодо захисту прав особи на безперешкодне володіння своїм майном.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника ПрАТ «Нафтогазвидобування» ОСОБА_6 та представника компанії «Актовент Інвестмент Лімітед» ОСОБА_11 задовольнити.
Апеляційну скаргу заступника голови правління ПАТ «ПУМБ» ОСОБА_10 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС управління з розслідування особливо важливих справ ГСУ Генеральної прокуратури України ОСОБА_12 , погоджене старшим прокурором першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , та, в межах кримінального провадження № 0000077 за ч. 1 ст. 115, ч. 5 ст. 191 КК України, накладено арешт на 100 % акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування» в кількості 1711970 шт.; заборонено ПАТ «Національний депозитарій України», ПАТ «ПУМБ», АТ «Райффайзен Банк Аваль», АТ «ОТП Банк», ТОВ «Фондова компанія «Фаворит» здійснювати будь-які дії, пов`язані з акціями ПрАТ «Нафтогазвидобування», скасувати.
У задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС управління з розслідування особливо важливих справ ГСУ Генеральної прокуратури України ОСОБА_12 , яке погоджене старшим прокурором першого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 , про накладення арешту на 100 % акцій ПрАТ «Нафтогазвидобування» в кількості 1711970 шт. відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/1023/2015 Категорія ст. 172 КПК України
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_23
Доповідач ОСОБА_1