Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

18 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0002515 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки м. Києва, громадянки України,

що зареєстрована та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , судимої:

1) вироком Ватутінського районного суду м. Києва

від 04.02.1997 року за ч.2 ст.140, ч.1 ст.2296 КК України 1960 року

на 4 роки позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненої 21.09.1998 року

на підставі Закону України Про амністію від 24.07.1998 року;

2) вироком Ватутінського районного суду м. Києва

від 24.05.1999 року за ч.2 ст.140 КК України 1960 року

на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією майна;

3) вироком Голосіївського районного суду м. Києва

від 25.11.2002 року за ч.2 ст.309 КК України

на 3 роки позбавлення волі;

4) вироком Дніпровського районного суду м. Києва

від 20.03.2007 року за ч.2 ст.309 КК України

на 2 роки 6 місяців позбавлення волі;

5) вироком Деснянського районного суду м. Києва

від 16.04.2010 року за ч.2 ст.185 КК України

на 2 роки позбавлення волі, звільненої 16.01.2012 року

по відбуттю покарання,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

________________________________

Справа № 11-кп/796/411/2015
Категорія: ч.2 ст.185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1
за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 4 грудня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 04.12.2014 року ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, і їй призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на неї покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості

ОСОБА_7 та правильність кваліфікації її діяння, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, яка не підлягає застосуванню, що потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченої від відбування покарання. На думку прокурора, суд не в повній мірі врахував наявність обставини, яка обтяжує покарання, рецидив злочинів, а також, що ОСОБА_7 неодноразово засуджувалась за вчинення умисних злочинів, відбувала покарання в місцях позбавлення волі та вчинила новий злочин за наявності непогашених судимостей, що свідчить про її небажання стати на шлях виправлення і неможливість виправлення без ізоляції від суспільства.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора і просив її задовольнити; доводи обвинуваченої ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_6 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; дослідивши докази, провівши судові дебати і надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинила крадіжку за наступних обставин.

3 березня 2014 року близько 18 години 20 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись у маршрутному таксі № 33, що слідувало від зупинки Вулиця Алма-Атинська до станції метро Чернігівська в м. Києві, реалізовуючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, підійшла до ОСОБА_9 , переконалась, що за її діями ніхто не спостерігає, відкрила блискавку сумки, яка висіла на лівому плечі ОСОБА_9 , і повторно таємно викрала з сумки планшет Apple MD510/MD513iPad вартістю 4 050 гривень 75 копійок, належний ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, яким ОСОБА_9 користувалась у службових цілях. Сховавши викрадений планшет у внутрішню кишеню куртки, ОСОБА_7 вийшла на наступній зупинці неподалік станції метро Чернігівська, а викраденим майном розпорядилась на власний розсуд.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, є вірною.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування кримінального закону, внаслідок чого обвинувачену безпідставно звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винної, яка судима раніше, однак позитивно характеризується за місцем проживання, проходила реабілітаційний курс у центрі ресоціалізації для жінок, які звільнились з місць позбавлення волі, при Благодійному фонді Свобода, де займалася суспільно корисною працею і характеризувалась як така, що твердо стала на шлях виправлення, а також обставини, які пом`якшують покарання, щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку, у зв`язку з чим потерпілий відмовився від позову, а так само обставина, що обтяжує покарання, рецидив злочинів.

З дослідженої судом апеляційної інстанції довідки вбачається, що ОСОБА_7 , яка в період з 09.09.2014 року по 30.01.2015 року перебувала у центрі ресоціалізації, переведена на амбулаторну програму соціальної адаптації, проживає за місцем реєстрації і відвідує усі необхідні заходи. При цьому Благодійний фонд Свобода характеризує її як особу, що твердо вирішила змінити життя, і сприяє її працевлаштуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування призначеного покарання у виді обмеження волі, і вважає, що наявність у обвинуваченої непогашених судимостей не може бути в даному випадку перешкодою для звільнення її від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, судом першої інстанції дотримані загальні засади призначення покарання, передбачені ст.65 КК України, і наведені ґрунтовні мотиви застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи апеляційної скарги про протилежне.

Тому підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 4 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3