Справа № 154/1816/14-к Провадження №11-кп/773/74/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 березня 2015 року м. Луцьк

Апеляційний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000172 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 16 грудня 2014 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , працюючого тренером на громадських засадах, освіта професійно-технічна, не одружений, раніше судимий:

- вироком Луцького міського суду від 22.10.2002 року за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки, згідно постанови Луцького міського суду від 31.10.2003 року направлений в місця позбавлення волі строком на 4 роки;

- вироком Луцького міського суду від 22.04.2004 року за ч. 1 ст. 121, 71 КК України на 7 років позбавлення волі, звільнений 03.09.2010 року за відбуттям строку покарання.

засуджений за ч.2 ст.286 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з дня фактичного приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь держави в особі Володимир-Волинської міської ради (р/р 0003 в ГУДКСУ у Волинській області, код платежу 24060300, МФО 803014, код 37950294, отримувач міськбюджет м. Володимир-Волинський) 594, 43 грн. витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_8 .

Стягнуто з ОСОБА_7 користь держави в особі Луцької міської ради (р/р 0002 в ГУДКСУ у Волинській області, код платежу 24060300, МФО 803014, код 38009628, отримувач місцевий бюджет Луцької міської ради) 6500 грн. витрат, затрачених комунальним закладом Луцька клінічна лікарня на стаціонарне лікування потерпілого від злочину ОСОБА_8 .

Стягнуто з ОСОБА_7 в користь держави 2 705,56 грн. за проведення експертиз технічного стану транспортних засобів.

Вироком вирішено долю речових доказів.

Переглядаючи справу в порядку апеляційного провадження, суд,

В С Т А Н О В И В:

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 14 березня 2014 року близько 15 год. 00 хв. керуючи технічно справним автомобілем марки HYUNDAI ACCENT д.р.н. НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Устилуг-Луцьк-Рівне, на 33 км + 500 м. по вул. Володимирській в с. Березовичі, Володимир-Волинського району зі швидкістю 90 км. /год., порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 б, 12.1, 12.4, 12.9.6, 12.14 б, в, 14.6 а, 34.1 Правил дорожнього руху України, а саме: не уважно стежив за дорожньою обстановкою, та на вказаній ділянці дороги, де наявна суцільна лінія горизонтальної розмітки, яку згідно Правил дорожнього руху України перетинати заборонено, не звернув увагу на те, що водій транспортного засобу, який рухався попереду по тій самій смузі руху подав сигнал повороту ліворуч, не переконався у безпечності маневру, перетнув суцільну лінію розмітки і здійснив виїзд на зустрічну смугу руху та розпочав виконання маневру обгону автомобіля марки ВАЗ 2101 д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_9 , що рухався у попутному напрямку, який на перехресті вулиць Яворівська та Володимирська здійснював маневр повороту ліворуч, внаслідок чого допустив зіткнення із вказаним автомобілем, після чого втративши керованість своїм автомобілем виїхав на ліве узбіччя, де здійснив наїзд на дерево.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «HYUNDAI ACCENT» ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового зламу ліктьового відростка лівої кістки, травматичного розриву товстого кишківника, травматичного розриву брижі тонкого кишківника з внутрішньою кровотечею, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Обвинувачений ОСОБА_7 у поданій апеляції не заперечив факту вчинення ним зазначеної дорожньо-транспортної пригоди в ході якої пасажир його автомобіля ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого уламкового зламу ліктьового відростка лівої ліктевої кістки, однак зазначає, що травму черевної порожнини ОСОБА_8 отримав не внаслідок ДТП, а напередодні під час бійки.

Також зазначає, що дорожньо-транспортна пригода трапилась з незалежних від нього причин, а сам злочин відноситься до категорії необережних. Під час дорожньо-транспортної пригоди в стані алкогольного сп`яніння не перебував. Вказує, що ніхто з учасників ДТП до нього претензій не має, а витрати на лікування потерпілому ОСОБА_8 та витрати на автоевакуатор він відшкодував. Призначаючи покарання суд першої інстанції не врахував, що він є опікуном свого рідного дядька ОСОБА_10 , який інвалід другої групи, також на утриманні має неповнолітню дитину, хворіє на гепатит В і стоїть обліку в обласній інфекційній лікарні. Просить вирок суду змінити, застосувати ст. 75 КК України та призначити основне покарання з випробуванням з позбавленням права керування транспортними засобами.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого, який апеляційну скаргу підтримав, потерпілого, який також апеляційну скаргу підтримав, прокурора, який апеляційну скаргу заперечив та просив вирок суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи і цим обставинам дав правильну юридичну оцінку. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфікував за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Така кваліфікація дій ОСОБА_7 є правильною і обвинуваченим у своїй апеляції фактично не оспорюється. Винуватість ОСОБА_7 у вчиненому злочині повністю стверджується зібраними і перевіреними у суді першої інстанції доказами.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції не заперечив факту вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 14.03.2014 року о 15-00 годині на автодорозі «Устилуг-Луцьк-Рівне». Також ствердив, що на час ДТП в салоні автомобіля у якості пасажира знаходився ОСОБА_8 .

В суді першої інстанції ОСОБА_8 підтвердив, що під час даної дорожньо-транспортної пригоди був пасажиром автомобіля яким керував ОСОБА_7 , однак пояснив, що тілесні ушкодження він отримав напередодні дорожньо-транспортної пригоди, а саме 13 березня 2014 року під час бійки.

Суд першої інстанції ретельно перевірив доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 щодо часу і місця отримання потерпілим тілесних ушкоджень і прийшов до висновку, що ОСОБА_8 тілесні ушкодження останній отримав в результаті дорожньо-транспортної пригоди, а не 13 березня 2014 року під час бійки, як вказують обвинувачений та потерпілий. Такі висновки суду першої інстанції є правильними та ґрунтуються на сукупності наведених у вироку доказів.

Так, відповідно до повідомлень за № 25 та 26 приймального відділення Володимир-Волинського територіального медичного об`єднання від 14 березня 2014 року встановлено, що вказаного дня об 16 год. 05 хв. в приймальне відділення лікарні був доставлений громадянин ОСОБА_8 із закритою травмою живота та забійною раною лівого суглобу. В повідомлені зазначено, що вказані травми останній отримав під час дорожньо-транспортної пригоди (а.с.8-9). Той факт, що потерпілий при поступленні скаржився на біль у животі підтверджується показаннями лікаря невропатолога ОСОБА_11 , який був на чергуванні у лікарні та оглядав ОСОБА_8 , коли той після дорожньо-транспортної пригоди каретою швидкої допомоги був доставлений до лікарні. Про інші обставини отримання травм ОСОБА_8 при наданні медичної допомоги лікарям не розповідав.

Про те, що виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження останній отримав в результаті ДТП в суді першої інстанції підтвердив свідок ОСОБА_12 , який працює анестезіологом.

Свідок ОСОБА_13 в суді першої інстанції пояснила, що після поступлення ОСОБА_8 в лікарню за допомогою ультразвуку оглядала його. Під час огляду рідини чи крові у черевній порожнині виявлено не було. ОСОБА_8 також не говорив, що травму живота отримав у бійці 13.03.2014 року. Стверджує, що якби ОСОБА_8 травму живота отримав напередодні аварії, 13 березня 2014 року, то при проведенні ультразвукового дослідження на наступний день, тобто 14 березня 2014 року, було б видно її наслідки (загальні скарги, здуття живота, кров чи рідина в черевній порожнині, тощо).

Той факт, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження останній отримав в ході дорожньо-транспортної пригоди об`єктивно стверджується висновком експерта № 49 від 17.04.2014 року згідно якого виявлені у потерпілого ОСОБА_8 тілесні ушкодження, а саме: закритий уламковий злам ліктьового відростка лівої ліктевої кістки, травматичний розрив товстого кишківника, травматичний розрив брижі тонкого кишківника з внутрішньочеревною кровотечею могли утворитися внаслідок контактів з тупими твердими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею, не виключено в час та при обставинах, вказаних в описовій частині постанови та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння і є характерними для таких, що виникають у пасажира переднього сидіння легкового автомобіля, що постраждав внаслідок фронтального зіткнення.

Судово-медичний експерт ОСОБА_14 в судовому засіданні підтвердив свій висновок та ствердив, що тілесні ушкодження потерпілий ОСОБА_8 отримав під час дорожньо-транспортної пригоди.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_7 та потерпілий ОСОБА_8 в суді першої інстанції посилались, що тілесні ушкодження потерпілий отримав не в ході ДТП, а напередодні під час бійки, то з метою перевірки цих показань судом першої інстанції була призначена і проведена комісійна судово-медична експертиза, висновок якої приєднано до матеріалів кримінального провадження.

Згідно висновку експертів за № 68 від 27.11.2014 року наявні у потерпілого ОСОБА_8 тілесні ушкодження, а саме: закрита травма живота у вигляді забою висхідного відділу товстого кишківника з перфорацією; розриву бриджі тонкої кишки, що ускладнилось місцевим перитонітом та внутрішньо-черевною кровотечею, закритий перелом ліктоьвого відростка лівої ліктьової кістки зі зміщенням та вивихом лівої променевої кістки є характерним для пасажира переднього правого сидіння легкового автомобіля при фронтальному зіткненні транспортного засобу з перешкодою. Показання потерпілого ОСОБА_8 про обставини отримання ним тілесних ушкоджень напередодні, тобто перед настанням ДТП за механізмом та клінічним перебігом не відповідають дійсності ( а.с. 58-70 ).

Наведена вище сукупність доказів повністю спростовує посилання апелянта на те, що пасажир його автомобіля ОСОБА_8 під час дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилась 14 березня 2014 року отримав лише перелом лівої руки, а травму черевної порожнини напередодні під час бійки з невідомими йому особами, а тому апеляційним судом ці доводи апелянта до уваги не приймаються.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався. Так, при обранні виду та розміру покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких.

Щодо особи обвинуваченого врахував, що він раніше двічі засуджувався за вчинення умисних тяжких злочинів, за місцем проживання характеризується посередньо, є опікуном свого дядька.

Обтяжуючих та пом`якшуючих покарання обставин суд не встановив.

Врахувавши всі ці обставини та тяжкість вчиненого злочину, особу винного, який має дві непогашені судимості за вчинення умисних тяжких злочинів, його суб`єктивне ставлення до вчиненого, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в місцях позбавлення волі і такі висновки є правильними.

Суд першої інстанції врахував усі обставини справи, в тому числі і те, що ОСОБА_7 є опікуном свого дядька та призначив йому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, ближче до мінімального рівня.

З врахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного, підстав для застосування ст. 75 КК України і звільнення обвинуваченого від відбування покарання суд першої інстанції не знайшов.

Таких підстав не знаходить і апеляційний суд.

Відшкодування ОСОБА_7 витрат на лікування потерпілому ОСОБА_8 і витрат на автоевакуатор, на що посилається обвинувачений у своїй апеляції, та відсутність до нього претензій учасників ДТП, з врахуванням особи обвинуваченого, не є достатньою підставою для застосування до нього положень ст. 75 КК України.

Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає загальним засадам призначення покарань, вимогам ст. 50, 65 КК України, а його вид і розмір є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Вирок суду першої інстанції є умотивований.

Тому підстав для зміни вироку і пом`якшення покарання чи застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ст.75 КК України, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. 405, 407 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 16 грудня 2014 року щодо нього без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4