Справа № 131/2316/14-к
Провадження №11-кп/772/294/2015
Категорія: 54 КОПІЯ.
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2015 рокум. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:
Головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області ОСОБА_6 на вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 січня 2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000313 від 21.10.2014 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Вінницької області, Липовецького району, с. Росоша, жителя АДРЕСА_1 , судимого: 01.11.2011 року Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч.1 ст.309 КК України до штрафу в розмірі 1700 грн.; 30.04.2014 року Іллінецьким районним судом Вінницької області за ст.128 КК України до 240 годин громадських робіт,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,
за участю прокурора: ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в :
Вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 січня 2015 року ОСОБА_7 засуджено за ч.2 ст.389 КК України на 1 рік обмеження волі. Згідно ст.71 КК України, за сукупністю злочинів, до призначеного судом покарання ОСОБА_7 повністю приєднано невідбуте ним покарання за вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 30 квітня 2014 року по ст.128 КК України у виді 164 годин громадських робіт за правилами ст.72 КК України, і остаточне покарання призначено у виді 1 року 20 днів позбавлення волі.
Згідно ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п.3, 4 ст.76 КК України.
Як зазначено у вироку суду, ОСОБА_7 , будучи засудженим вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 30 квітня 2014 року по ст.128 КК України до 240 годин громадських робіт, вид яких належало визначити виконкому Іллінецької сільської ради Іллінецького району Вінницької області, був прийнятий для відбування покарання, але умисно, не виконуючи в повному обсязі обов`язки, які були покладені на нього судом у виді виконання громадських робіт, відпрацював лише 76 годин, після чого самовільно не вийшов на їх подальше відпрацювання, чим порушив обов`язки, покладені вироком Іллінецького районного суду.
В апеляційній скарзі заступник прокурора Вінницької області ОСОБА_6 , вважаючи вирок суду незаконним через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч.2 ст.389 КК України на 1 рік обмеження волі. На підставі ст.ст.71, 72 КК України приєднати не відбуту частину покарання за вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 30.04.2014 року та призначити остаточне покарання у виді 1 року 20 днів обмеження волі.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню часткового виходячи із наступного.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, суд у вироку обґрунтував дослідженими у судовому засіданні в порядку ч.3 ст.349 КПК України доказами, зокрема показаннями обвинуваченого, який повністю визнав свою винуватість у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні і не оспорював фактичні обставини справи.
Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.389 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.
В той же час, доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, суд вважає обґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За змістом ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Згідно ч.3 ст.373 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку суд зобов`язаний навести обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання.
Проте, зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано не було.
Як видно із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції ОСОБА_7 визнав винним в ухиленні від відбування громадських робіт, тобто у вчиненні умисного злочину, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, призначивши йому на підставі ст.ст.71, 72 КК України за сукупністю вироків остаточне покарання у виді обмеження волі зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
Однак, з таким рішенням суду не можна погодитись, оскільки ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, суд не звернув уваги на вимоги ст.65 КК України та своїм судовим рішенням фактично звільнив обвинуваченого не тільки від покарання, яке раніше йому було призначено реально та за ухилення від виконання якого ОСОБА_7 притягнуто до кримінальної відповідальності, а й від покарання за сукупністю вироків, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Крім того, при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції хоча і зазначив у вироку, однак в повній мірі не врахував те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, раніше судимий, не працює, не одружений, за місцем проживання характеризується посередньо, пом`якшуючу покарання обставину щире каяття, а також відсутність обставин, які б обтяжували його покарання.
За змістом ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України не відповідає вимогам ст.ст.65, 75 КК України та ст.414 КПК України.
Згідно п.4 ч.1, ч.2 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до статті 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Отже, враховуючи наведене вище, вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання із ухваленням нового вироку відповідно до положень п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1 ст.420 КПК України.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання апеляційний суд враховує те, що ОСОБА_7 вчинив злочин, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий (а.с.22), не працює, не одружений, за місцем проживання характеризується посередньо (а.с.23), пом`якшуючу покарання обставину щире каяття, а також відсутність обставин, які б обтяжували його покарання, і вважає, що необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів буде покарання у виді арешту в межах санкції ч.2 ст.389 КК України, що буде відповідати загальним принципам призначення покарання та вимогам ст.50 КК України.
Доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення покарання ОСОБА_7 у виді обмеження волі апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на те, що даний вид покарання відповідно до санкції ч.2 ст.389 КК України є найбільш суворим, тоді як, при наявності пом`якшуючої покарання обставини, жодної обставини, що його обтяжує судом першої інстанції не встановлено і в апеляційній скарзі не наведено.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 370, 374, 404, 407, 409, 420 КПК України, апеляційний суд
з а с у д и в :
Апеляційну скаргу заступника прокурора Вінницької області ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 січня 2015 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.389 КК України покарання у виді 3-х (трьох) місяців арешту.
Згідно ст.ст.71, 72 КК України, за сукупністю злочинів, до призначеного покарання ОСОБА_7 повністю приєднати невідбуте ним покарання за вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 30 квітня 2014 року, і остаточне покарання призначити ОСОБА_7 у виді 3-х (трьох) місяців 20 (двадцяти) днів арешту.
У решті вирок суду залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня його проголошення.

Судді: (підписи)
З оригіналом згідно.
Суддя: