АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/696/15 Справа № 198/701/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого, судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000277 від 13 серпня 2014 року, за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Павлограді Дніпропетровської області, громадянина України, проживаючого в буд. АДРЕСА_1 ,

за участі прокурора ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:
До Апеляційного суду Дніпропетровської області звернулися перший заступник прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_7 із апеляційними скаргами на вирок Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року.

В своїх апеляційних вимогах перший заступник прокурора, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а саме через м`якість призначеного покарання, просить вирок скасувати та ухвалити новий, призначивши ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує на те, що судом не мотивовано рішення про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у виді позбавлення волі з випробуванням, не враховано обставини, які вказують на необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, просить вирок скасувати та ухвалити новий, призначивши ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі ( з урахуванням частково відшкодованої моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.).

Посилаючись на фактичні обставини заподіяння йому обвинуваченим ОСОБА_8 тілесних пошкоджень, поведінку останнього після вчинення кримінального правопорушення та його наслідків, стверджує, що обвинувачений повинен понести покарання у виді реального позбавлення волі.

Вважає, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки на підтвердження матеріальних витрат, пов`язаних з лікуванням внаслідок отриманих від дій ОСОБА_8 тілесних пошкоджень ним надані касові чеки.

Вироком Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року ОСОБА_8 засуджено за ч.1 ст.121 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки та покладено обов`язки, передбачені п.п. 2,3,4 ст.76 КК України.

Яв визнав встановленим суд, відповідно до трудового договору, укладеного 18 червня 2012 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 і ОСОБА_8 , останній виконував роботи по здійсненню вантажних перевезень автомобілем марки Камаз 5320, д/н НОМЕР_1 , який зберігався поблизу домоволодіння № 74 по вул. Запорожченка смт. Юр`ївка Дніпропетровської області.

05 липня 2014 року, при обстеженні зазначеного вище транспортного засобу, ОСОБА_8 виявив відсутність гайок кріплення на колесі середньої осі автомобіля.

Припускаючи, що таким чином невідома особа приготувалась до вчинення крадіжки колеса, ОСОБА_8 , з метою запобігти його викраденню та затримання цієї особи, 08 липня 2014 року у вечірній час, з горища будинку АДРЕСА_2 , почав спостерігати за місцевістю, де знаходився автомобіль марки Камаз 2320.

В цей же день, о 23:30 годині, помітивши, як дві особи чоловічої статі прослідували під днище вказаного транспортного засобу, ОСОБА_8 , будучи переконаним у здійсненні саме останніми замаху на злочин крадіжку, наблизився до автомобіля марки Камаз, де помітив раніше йому відомого ОСОБА_7 .

Відчуваючи по відношенню до ОСОБА_7 особисту неприязнь, оскільки вважав, що саме він намагався викрасти комплектуючі транспортного засобу, ОСОБА_8 за відсутності підстав для заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_7 , з метою покарання останнього, реалізуючи виниклий у зв`язку з цим умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, не встановленим предметом навмисно завдав останньому удар по голові, від якого ОСОБА_7 впав на коліна. Далі ОСОБА_8 , продовжуючи свої протиправні дії, тим же знаряддям, ще умисно завдав ряд ударів ОСОБА_7 в різні частини голови (в тому числі зліва і справа) та тулубу, чим заподіяв ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпечності для життя в момент їх спричинення у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, забія головного мозку 11 ступеню, епідуральної гематоми зліва, перелому лівої скроневої кістки з переходом на основу черепа, гемосінуса клиновидної пазухи зліва, саден та синців лобної області справа та завушної області зліва, розриву лівого слухового проходу, гематемпаума, субдуральної гематоми лівої скроневої області, лівосторонньої сенсорної туговухості, гострого отита зліва, а також легкі тілесні ушкодження у вигляді садна в області лівого передпліччя.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, на підтримання доводів апеляційної скарги першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 , частково підтримав апеляційну скаргу потерпілого, пояснення потерпілого ОСОБА_7 який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його адвоката ОСОБА_10 , які заперечували проти апеляційних скарг і просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали провадження в межах апеляційних скарг, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що апеляційні скарги першого заступника прокурора підлягають повному, а потерпілого частковому задоволенню за таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч.1 ст.121 КК України відповідно до вимог ст. 404 КПК України колегією суддів не перевірялись, оскільки законність і обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушеннь, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, при перевірці матеріалів кримінального провадження - не виявлено.

Що стосується тверджень прокурора та потерпілого про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, вони ґрунтуються на матеріалах справи, є обґрунтованими, тому заслуговують уваги.

Згідно з частиною 2 ст.409 КПК України однією з підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання зі змінами і доповненнями, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, суди повинні всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

При вирішенні питання про застосування ст.75 КК України суд має належним чином досліджувати й оцінювати всі обставини, які мають значення для справи та застосовувати вказані вимоги закону лише в тому разі, коли для цього є умови й підстави, про що у судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.

Як убачається із матеріалів справи, суд, вирішуючи питання щодо виду та міри необхідного покарання, урахував тяжкість вчиненого ним злочину і дані, що характеризують його як особу.

Зокрема суд взяв до уваги, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, а до обставин, які пом`якшують покарання суд відніс наявність з боку потерпілого такої поведінки, що спровокувала обвинуваченого вчинити злочин, часткове добровільне відшкодування завданої моральної шкоди, та при відсутності обтяжуючих обставин прийшов до висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.121 КК України.

Колегія суддів, погоджуючись з розміром призначеного обвинуваченому покарання, яке не оскаржується прокурором і потерпілим, разом з тим не погоджується з посиланням суду як на пом`якшуючу покарання обставину - поведінку потерпілого, яка спровокувала вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, оскільки вказані висновки суду не основані на матеріалах провадження, в яких відсутні дані на підтвердження протиправної поведінки потерпілого ОСОБА_7 . Крім того, такі висновки суду суперечать обставинам, установленим судом, а саме, відсутність підстав для заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_7 .. Тому колегія вважає безпідставним відносити вищезазначені судом обставини до пом`якшуючих покарання обвинуваченого.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд послався на тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого та конкретні обставини справи.

На думку колегії суддів вказані судом першої інстанції обставини були підставами для призначення покарання у мінімальному розмірі санкції статті, яка передбачає відповідальність за ч.1 ст.121 КК України і не є достатніми підставами для висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд, хоча формально і зазначив, але фактично не врахував тяжкість вчиненого злочину, який є тяжким, не прийняв до уваги наслідків, які наступили від неправомірних дій обвинуваченого у виді втрати працездатності потерпілим, не прийняття заходів до відшкодування спричиненої потерпілому шкоди у повному обсязі. Судом не взято до уваги й думку потерпілого та його законного представника, які наполягали на реальному відбуванні покарання обвинуваченим ОСОБА_8 .

Таким чином, висновок суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від покарання з випробуванням не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, призначення йому покарання із застосуванням статей 75,76 КК України в даному випадку не є необхідним і достатнім для його виправлення та не відповідає меті покарання, якою також є попередження вчинення нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Наведені вище порушення вимог закону про кримінальну відповідальність є істотними та потягли за собою невідповідність призначеного покарання ОСОБА_8 тяжкості кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, у відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст.420 КПК України вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання необхідно скасувати і з метою застосування більш суворого покарання ухвалити свій вирок, визначивши обвинуваченому основне покарання на строк, вказаний судом першої інстанції без застосування положень ст. 75 КК України.

Відповідно до ч.1 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1989 р. №3 з послідуючими змінами Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна, суд вирішуючи питання про відшкодування матеріальної шкоди, має виходити з установленого законом правила про те, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

Потерпілим ОСОБА_7 було заявлено позов на загальну суму 69449 грн.86 коп., яка включала в себе відшкодування матеріальної шкоди 14449грн.86 коп. і відшкодування моральної шкоди в розмірі 55000 грн..

Суд за результатами розгляду позовних вимог потерпілого відмовив йому в їх задоволенні в частині відшкодування матеріальної шкоди пославшись на те, що потерпілий не надав жодного документу, на підтвердження призначення лікарями саме тих медичних препаратів та засобів, котрі зазначені в чеках.

Колегія суддів приходить до висновку, що такі висновки суд зробив на неповно та не об`єктивно досліджених матеріалів провадження, що є підставою зміни вироку суду в частині вирішення цивільного позову.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального првопрушення.

Судом встановлено, що внаслідок вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 злочину потерпілому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого, що знайшло своє підтвердження при апеляційному розгляді кримінального провадження, останній, був оглянутий лікарем Юр`ївської ЦРЛ 9 липня 2014 року в 0 год.10 хв. і йому був виставлений діагноз: закрита ЧМТ, струс головного мозку, садно лівого передпліччя, області правої лопатки, підборіддя, розрив правої перепонки лівого вуха, підшкірна гематома лівої завушної області (а.п 134). Після цього, відповідно до виписного епікризу із історії хвороби №5332, він поступив до Павлоградської міської лікарні №4 і йому виставлений діагноз: ВЧМТ, забій головного мозку, епідуральна гематома зліва, перелом основи черепу зліва і йому було призначене відповідне медикаментозне лікування. За консультацією в телефонному режимі завідуючим відділенням нейротравматології було рекомендовано транспортувати до обласної лікарні ім. Мечнікова м.Дніпропетровська. У вказаному лікувальному закладі ОСОБА_7 знаходився у відділенні нейрохірургії з 9.07.по 31.07.2014 року, де проходив обстеження та медикаментозне лікування, з призначенням відповідних фармакологічних засобів.

Як вбачається із ксерокопії виписки із медичної карти амбулаторного хворого на ім`я ОСОБА_7 , останній проходив амбулаторне обстеження 10.10.2014 р.;16.12. 2014 р. та 6.01.2015 р.

Відповідно до ксерокопії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 3.11.2014 року ОСОБА_7 установлено третю групу інвалідності з 28.10.2014 року в зв`язку з загальним захворюванням( т.2 а.п.153). Як пояснив потерпілий в судовому засіданні, вказана група інвалідності встановлена йому в зв`язку з отриманням тілесних пошкоджень, спричинених обвинуваченим при установлених судом обставинах.

На підтвердження витрат, пов`язаних з лікуванням вищевказаних тілесних пошкоджень в указаний період, одержаних внаслідок злочинних дій ОСОБА_8 , обвинуваченим надані копії касових чеків, на загальну суму 10939 грн.13 коп. ( т.2 а.п. 31-32). З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає що позовні вимоги на відшкодування шкоди на лікування в розмірі 10939 грн.13 коп. - доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Касові чеки на суму 524 грн.53 коп. виходять за межі періоду лікування потерпілим, на деяких із них не можливо визначити дату придбання ліків, а тому у стягненні вказаної суми на відшкодування матеріальної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілого необхідно відмовити.

З врахуванням вказаного, висновки суду, що потерпілий не надав жодного документу на підтвердження придбання медичних препаратів та засобів саме тих, які були рекомендовані йому лікарями за станом здоров`я, є необґрунтованими.

Разом з тим, висновки суду щодо відсутності об`єктивних доказів на підтвердження фактичних витрат потерпілого ОСОБА_7 і його родичів на придбання продуктів харчування, бензину та витрат на проїзд громадським транспортом, пов`язаних з отриманою травмою при вказаних у вироку обставинах, колегія суддів вважає правильними і такими, що відповідають фактичним обставинам провадження. Потерпілим ОСОБА_7 не надані суду докази наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого ОСОБА_8 та негативними наслідками у виді вищевказаних витрат.

Питання щодо відшкодування потерпілому моральної шкоди судом вирішено у відповідності з вимогами закону, з дотриманням засад виваженості, розумності та справедливості.

В апеляційній скарзі потерпілого відсутні конкретні доводи щодо порушень , вимог кримінального процесуального закону допущених судом при вирішенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, а тому його апеляційні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 408,409, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 задовольнити повністю, а потерпілого ОСОБА_7 частково.

Вирок Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року щодо ОСОБА_8 в частині призначеного йому покарання скасувати, призначивши ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Цей же вирок в частині вирішення цивільного позову змінити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_7 на відшкодування матеріальної шкоди 10939 грн.13 коп..

В решті вищевказаний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без зміни.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту його затримання.

Відповідно до ст. 426 КПК України касаційна скарга на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_8 може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4