Ухвала

іменем україни

20 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: при секретарі судового засідання за участю:прокурора захисника засудженого ОСОБА_10,ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_6., ОСОБА_7,

переглянула в судовому засіданні вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2014 року

ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов'язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.

Відмовлено потерпілому ОСОБА_8 у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Апеляційний суд м. Києва зазначений вирок у частині рішення за цивільним позовом потерпілого ОСОБА_8 щодо відшкодування заподіяної моральної шкоди скасував, а матеріали в цій частині направив на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства.

ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що він 31 серпня 2013 року о 14.00 год., керуючи автомобілем «Citroen Berlingo», державний номерний знак НОМЕР_1, рухаючись по проїзній частині вул. Вишгородської в м. Києві з боку вул. Івашкевича в напрямку пл. Шевченка, займаючи ліву смугу при двох смугах для руху попутного напрямку, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти будинку № 46 на вул. Вишгородській в м. Києві, позначеного інформаційними дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечну швидкість з урахуванням дорожньої обстановки, не зменшив швидкість і не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу ОСОБА_9, яка перебувала на пішохідному переході, внаслідок чого скоїв наїзд на останню, чим грубо порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 «б», 18.1 Правил дорожнього руху України.

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла 11 вересня 2013 року у лікарні.

Прокурор у касаційній скарзі просить судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому покарання. На обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до засудженого положення ст. 75 КК та не призначив додаткове покарання. Зазначає, що суд апеляційної інстанції належним чином не розглянув доводи представника потерпілого про м'якість призначеного засудженого покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав доводи касаційної скарги частково, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд провадження в суді апеляційної інстанції, думку засудженого та його захисника, які просили судові рішення залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, прокурором у касаційній скарзі не оскаржуються.

Доводи прокурора, викладені в касаційній скарзі, щодо м'якості призначеного засудженому покарання не є переконливими та не ґрунтуються на обставинах, наведених у вироку.

Згідно з вимогами ст. 65 КК при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд дотримався зазначених положень закону, обґрунтовано призначив покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі та прийняв рішення щодо недоцільності призначення додаткового альтернативного покарання, виходячи з обставин скоєння злочину, даних про особу засудженого, його поведінки після скоєння злочину, належним чином умотивувавши своє рішення.

Безпідставним є й посилання прокурора на необґрунтоване звільнення судом від відбування призначеного покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З матеріалів справи вбачається, що суд дотримався зазначених норм закону і, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, врахував тяжкість вчиненого злочину, обставини його скоєння, а також дані про його особу (раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, добровільно здавав кров для лікування потерпілої й здійснював необхідні витрати на її лікування). Обставинами, що пом'якшують покарання, судом обґрунтовано визнано щире каяття та часткове відшкодування матеріальної шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

Урахувавши наведене, районний суд дійшов вірного висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та застосував положення ст. 75 КК.

Колегія суддів вважає, що призначене засудженому покарання є таким, що відповідає вимогам статей 65, 75 КК, та є необхіднім і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

В апеляційному порядку справу розглянуто відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Всі доводи апеляції представника потерпілого були належним чином перевірені і відхилені з наведенням відповідних мотивів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на наведене, касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.

Керуючись статтями 433-436 КПК, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12