Ухвала

іменем україни

19 травня 2015 рокум. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_25,
суддів:ОСОБА_26, ОСОБА_27,
при секретарі ОСОБА_28,
за участю прокурора ОСОБА_29,
захисників ОСОБА_6, ОСОБА_7,
законного представника ОСОБА_8,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0005715 за обвинуваченням

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1,
у вчиненні злочинів, передбачених пунктами 4, 7, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 186 КК;
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2,
у вчиненні злочину, передбаченого пунктами 4, 7, 12 ч. 2 ст. 115 КК,

в с т а н о в и в:

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2014 року ОСОБА_9 засуджено за пунктами 4, 7 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

ОСОБА_10 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 680 грн; за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_10 визначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.

Стягнуто з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в солідарному порядку на користь ОСОБА_13 5000 грн моральної шкоди; на користь ОСОБА_14 4949 грн матеріальної та 30 000 грн моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в солідарному порядку на користь ОСОБА_14 10 000 грн моральної шкоди.

Прийняте рішення щодо речових доказів.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2014 року ОСОБА_10 звільнено від відбування покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2014 року на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році».

Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині засудження ОСОБА_9 за пунктами 4, 7 ч. 2. ст. 115 КК, ОСОБА_10 - за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 125 КК, а також в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_14 про стягнення матеріальної й моральної шкоди скасовано та ухвалено новий вирок, яким:

ОСОБА_9 засуджено за пунктами 4, 7, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених пунктами 4, 7, 12 ч. 2 ст. 115 та ч. 2 ст. 186 КК, ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

ОСОБА_10 засуджено за пунктами 4, 7, 12 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Стягнуто з ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_14 з кожного по 1237,25 грн на відшкодування майнової шкоди і по 25 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни.

Також ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 року скасовано ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 травня 2014 року про звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 квітня 2014 року на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році».

За вироком апеляційного суду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими і засуджено за те, що вони 22 вересня 2013 року, перебуваючи по АДРЕСА_3, за попередньою змовою групою осіб з метою умисного вбивства з хуліганських мотивів раніше незнайомої їм людини, підійшли до ОСОБА_16, який в силу свого похилого віку та стану сп'яніння не міг чинити опір, діючи з особливою зухвалістю, грубо порушуючи громадський порядок, зі значною силою почали наносити потерпілому численні удари кулаками та взутими ногами по голові, шиї та іншим життєво важливим органам, усвідомлюючи, що цим спричиняли ОСОБА_16 сильний фізичний біль, особливі фізичні страждання і муки, тобто свідомо бажали настання таких наслідків і діяли щодо потерпілого з особливою жорстокістю.

За вказаних обставин ОСОБА_9 та ОСОБА_10 кулаками та взутими ногами з особливою жорстокістю протягом не менше 10 хвилин нанесли ОСОБА_16 не менше 18 ударів у різні частини тіла, після чого зникли з місця злочину, залишивши потерпілого в кущах з метою унеможливлення стороннім особам побачити потерпілого та надати йому допомогу.

Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_16 через нетривалий проміжок часу помер на місці події.

Крім того, вироком місцевого суду, залишеним без зміни у відповідній частині вироком суду апеляційної інстанції, ОСОБА_9 визнано винним і засуджено за те, що він 30 серпня 2014 року близько 04.00 год, перебуваючи на перехресті вул. Шевченка та вул. Карла Лібкнехта, за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, з застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров'я людини, відкрито викрав майно потерпілого ОСОБА_13 на загальну суму 1019 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6, яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_10, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок і ухвалу апеляційного суду від 19 листопада 2014 року скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Кваліфікацію дій ОСОБА_10 за пунктами 4, 7, 12 ч. 2 ст. 115 КК захисник вважає неправильною. Вказує, що умислу на вбивство потерпілого засуджений не мав, а висновок апеляційного суду про наявність у ОСОБА_10 такого умислу є невмотивованим та не ґрунтується на доказах, які були безпосередньо досліджені в суді апеляційної інстанції. Крім того, посилається на порушення встановленого процесуальним законом порядку дослідження доказів в суді апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі законні представники неповнолітнього засудженого ОСОБА_10 - ОСОБА_8 та ОСОБА_10, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважають, що вина ОСОБА_10 у вчиненні умисного вбивства при обтяжуючих обставинах не підтверджується доказами по справі. Кваліфікація дій засудженого за пунктами 4, 7, 12 ч. 2 ст. 115 КК є неправильною. Умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_10 не мав. В суді апеляційної інстанції докази було досліджено з порушенням встановлених процесуальним законом вимог. В основу вироку апеляційний суд поклав ті докази, які не були ним безпосередньо досліджені в судовому засіданні. Крім того, посилаються на порушення права на захист засудженого ОСОБА_10 під час проведення заміни його захисника в суді апеляційної інстанції.

Прокурор, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, подав заперечення на касаційну скаргу захисника ОСОБА_6, в яких, посилаючись на законність, обґрунтованість і вмотивованість вироку та ухвали апеляційного суду, просить залишити касаційну скаргу захисника без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та законного представника ОСОБА_8 на підтримку своїх касаційних скарг, захисника ОСОБА_7, який вважав, що касаційні скарги підлягають задоволенню, прокурора, яка заперечила проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та законних представників неповнолітнього засудженого ОСОБА_10 - ОСОБА_8 і ОСОБА_24 підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Згідно ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку зазначається, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; мотиви призначення покарання. В цій частині наводяться докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо кожного підсудного, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.

Проте вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 цим вимогам кримінального процесуального закону не відповідає.

Так, висновки апеляційного суду про вчинення засудженими умисного вбивства за попередньою змовою групою осіб, а також про вчинення таких дій з особливою жорстокістю у вироку належним чином не мотивовані та не ґрунтуються на доказах, які були безпосередньо досліджені апеляційним судом в судовому засіданні.

Вибірково провівши судове слідство, допитавши свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19, потерпілу ОСОБА_14, експерта ОСОБА_20, дослідивши протокол огляду місця події, висновки судово-медичних експертиз, дані протоколів слідчих експериментів за участю засуджених ОСОБА_9, ОСОБА_10, свідків ОСОБА_18, ОСОБА_21, ОСОБА_19, апеляційний суд встановив такі обставини: побачивши потерпілого ОСОБА_16, який сидів на лавці у стані алкогольного сп'яніння і не міг чинити опору, у ОСОБА_9 без будь-якої причини виник умисел на його вбивство. З цією метою ОСОБА_9 із застосуванням фізичної сили відвів потерпілого до кущів, де неодноразово кидав його об землю. Переконавшись, що потерпілий не чинить опору, ОСОБА_9 залишив його лежати на землі, а сам зателефонував ОСОБА_10 та повідомив, що біля зупинки б'є незнайомого чоловіка. Пізніше прийшов ОСОБА_10 і вони спільно з ОСОБА_9 зайшли до кущів, де за попередньою змовою групою осіб, з хуліганських мотивів, з особливою жорстокістю шляхом завдання численних ударів по життєво важливим органам вчинили умисне вбивство потерпілого ОСОБА_16

Згідно ч. 2 ст. 28 КК злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про його спільне вчинення.

Проте з вироку апеляційного суду не вбачається коли саме у засудженого ОСОБА_10 виник спільний умисел на вбивство потерпілого - до початку вчинення ОСОБА_9 злочину, чи в процесі його вчинення.

Крім того, згідно роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року, умисне вбивство визнається вчиненим з особливою жорстокістю, якщо винний, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних страждань (шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, тортур мордувань, мучення, в тому числі з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю, тощо) психічних чи моральних страждань, а також якщо воно було поєднане із глумлінням над трупом або вчинювалось в присутності близьких потерпілому осіб, і винний усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань. Сама по собі кількість завданих ударів не є обставиною, яку в усіх випадках слід розглядати як свідчення вбивства з особливою жорстокістю. В усякому разі особлива жорстокість дій, які здійснює винний, повинна охоплюватись його умислом. Не можна визнати, що умисне вбивство вчинене з особливою жорстокістю, коли встановлено, що потерпілий відчував особливий біль лише при нанесенні перших ударів, хоча йому була нанесена велика кількість тілесних ушкоджень у життєво важливі органи, але він надалі перебував у стані непритомності, болі не відчував і міг жити протягом кількох хвилин.

Натомість, пославшись у вироку на вчинення ОСОБА_10 і ОСОБА_9 умисного вбивства з особливою жорстокістю, апеляційний суд свого рішення належним чином не мотивував, не навів підстав, з яких він дійшов висновку, що при нанесенні ударів потерпілий відчував особливі фізичні страждання (особливий біль) і що спричинення таких страждань охоплювались умислом засуджених.

Таким чином висновок апеляційного суду про вчинення засудженими за попередньою змовою умисного вбивства з особливою жорстокістю є необґрунтованим та передчасним.

Вказані порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону є істотними і такими, що тягнуть скасування вироку апеляційного суду, з направленням справи на новий апеляційний розгляд, в ході якого необхідно врахувати вищенаведене, ретельно перевірити всі доводи апеляційних скарг, провести судове слідство та постановити законне і обґрунтоване рішення.

Згідно ч. 2 ст. 433 КПК якщо задоволення скарги дає підстави для прийняття рішення на користь інших засуджених, від яких не надійшли скарги, суд касаційної інстанції зобов'язаний прийняти таке рішення.

Оскільки дії засуджених є взаємопов'язаними і їх правильна оцінка судом може вплинути на кваліфікацію діяння, в тому числі, вчиненого і ОСОБА_9, вирок апеляційного суду слід скасувати щодо обох засуджених.

Разом з вироком підлягає скасуванню і ухвала апеляційного суду про скасування ухвали місцевого суду, якою ОСОБА_10 було звільнено від відбування покарання за частинами 1, 2 ст. 125, ч. 1 ст. 70 КК на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році».

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_6, законних представників неповнолітнього засудженого ОСОБА_10 - ОСОБА_8 та ОСОБА_24 задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 року щодо ОСОБА_10 та в порядку ч. 2 ст. 433 КПК щодо ОСОБА_9, а також ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 року щодо ОСОБА_10 - скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_32 ОСОБА_31 ОСОБА_30