Справа № 606/782/14-к
І м е н е м У к р а ї н и
20 травня 2015 року м. Теребовля
Теребовлянський районний суд
Тернопільської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю прокурора ОСОБА_3
захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5
представника потерпілого ОСОБА_6
законного представника малолітнього
потерпілого ОСОБА_7
під час розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Теребовлі кримінального провадження про обвинувачення
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Вишнівчик Теребовлянського району Тернопільської області, жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, з вищою освітою, заміжньої, працюючої вчителем Золотниківської ЗОШ І- ІІІ ст., раніше не судимої,
за ч. 1 ст. 126 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
26.02.2013 року вчитель Золотниківської ЗОШ І-ІІІ ступенів ОСОБА_8 чергувала на третьому поверсі даної школи, коли на перерві до неї з усною скаргою звернулися учні десятого класу та повідомили, що учні першого класу, перебуваючи в приміщенні кабінету 10-го класу, порозливали сік та розкидали зошити, цим самим вчинивши безлад. 26.02.2013 року, після закінчення третього уроку ОСОБА_8 зайшла в приміщення кабінету 10-го класу Золотниківської ЗОШ І-ІІІ ступенів Теребовлянського району Тернопільської області, де в цей час перебували учні першого класу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Побачивши безлад, який відбувався в класі, ОСОБА_8 зробила першокласникам зауваження, після чого рукою вхопила ОСОБА_11 за вухо та потягнула, внаслідок чого ОСОБА_12 відчув різку фізичну біль.
Такі дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковано за ознаками ч. 1 ст. 126 КК України, як вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.
Допитана в судовому засіданні ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину не визнала та дала показання, що 26 лютого 2013 року, у вівторок, вчителі чергують і вона в той день чергувала на третьому поверсі як старший вчитель. Після третього уроку фізики десятикласники підійшли до неї та ОСОБА_13 , повідомивши, що учні 1-го класу в кабінеті 10-го класу порозкидали зошити, щоденники і порозливали сік по партах. ОСОБА_8 разом з ОСОБА_13 - класоводом третього класу та учнями 10-го класу ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , зайшли в клас на третьому поверсі, де знаходилися учні першого класу ОСОБА_17 та ОСОБА_1 , а також учні 10-го класу ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та інші учні, які виходили та заходили в клас, та як була перерва. ОСОБА_13 зробила зауваження і насварила учнів першого класу ОСОБА_17 та ОСОБА_1 за те, що вони все розкидали в класі. ОСОБА_8 теж зробила їм зауваження підійшовши до них зі зверненням : «голубчики по збирайте все», та прихилила їх. Діти першого класу попросили пробачення та мовчки прибрали порозкидані речі, винесли в смітник після чого діти порозходилися, все це відбулося на перерві, що тривала п`ятнадцять хвилин. Того ж самого дня після певного періоду часу директору школи зателефонував дідусь ОСОБА_17 та повідомив, що ОСОБА_8 побила учня першого класу ОСОБА_17 та лежить він зі струс мозком у дома, про що директор школи повідомив їй. Після такого повідомлення ОСОБА_8 вирішила переконатися чи дійсно в дитини струс мозку та вирішила відвідати за місцем проживання ОСОБА_17 , так як вона не підвищувала на нього голосу, тим більше не била його. Біля 15 год. 30 хв. ОСОБА_8 прийшла по місцю проживання учня ОСОБА_17 зайшовши в приміщення житлового будинку побачила ОСОБА_17 , який лежав на ліжку та сказала про те, що вона не била дитини. Наступного дня, 27 лютого 2014 року, прийшла до додому сім`ї ОСОБА_21 з учнями 10 класу, які бачили події попереднього дня, щоб пояснити, що ОСОБА_8 фізичної сили не застосовувала до учня ОСОБА_17 . Більше здоров`ям учня першого класу вона не цікавилася, так як упевнена була, що з її сторони не застосовувалися методи фізичного насилля. Через два дні ОСОБА_12 відвідував школу, на перервах поводив себе як звична здорова дитини.
Оцінюючи доводи обвинувачення щодо наявності в діях ОСОБА_8 ознак злочину суд виходить із вимог ст. 94 КПК України, відповідно до якої суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Виходячи з положень ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто доведення вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим покладається виключно на сторону обвинувачення.
Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться в її користь.
Як встановлено в судовому засіданні доводи обвинувачення про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України базується на показаннях малолітнього потерпілого ОСОБА_17 , свідків ОСОБА_22 матері та ОСОБА_23 - сестри малолітнього потерпілого ОСОБА_17 .
Так, малолітній потерпілий ОСОБА_12 в судовому засіданні дав показання, що в лютому 2013 року вони з ОСОБА_24 в приміщенні 10 класу Золотниківської ЗОШ порозкидали все, порозливали сік на зошити. В клас зайшли вони та їх класний керівник ОСОБА_13 та черговий вчитель на поверсі ОСОБА_8 . Крім того, в класі були присутні учні 10 класу. Вони попросили вибачення та класний керівник вийшла. ОСОБА_8 сказала: «голубчики позбирайте те, що на мусорили» і, взявши його за вухо, потягнула і вдарила до голови ОСОБА_25 , при цьому вони стояли біля дошки. Йому було боляче коли ОСОБА_8 потягнула за вухо, оскільки зловила сильно. Вийшовши на коридор де була його сестра ОСОБА_26 та її подруга ОСОБА_27 , розплакався та сказав сестрі, що болить голова. Сестра почала заспокоювати, а ОСОБА_8 сказала, що хлопці не плачуть. Класному керівнику не казав нічого, що погано, хоча голова його боліла. Вдома розповів мамі, що сталося і його тоншило. В цей день з мамою пішов до лікарні, де лікарю казав, що його болить голова. До школи не ходив два дні, а лежав вдома.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_22 - мати малолітнього потерпілого ОСОБА_17 дала показання, що 26 лютого 2013 року до неї зателефонувала донька та повідомила, що ОСОБА_28 погано. Прийшовши до дому побачила що сина стоншило, в нього було червоне ліве вухо. Ростислав розповів їй про те, що вони з ОСОБА_29 пішли в 10 клас, де порозкидали зошити та порозливали сік, після чого втекли. ОСОБА_13 взяла їх за руки і привела в 10-ий клас, щоб вони попросили вибачення. Тоді прийшла ОСОБА_8 і сказала до них : «голубчики позбирайте те, що зробили» та зловивши його за вухо потягнула і вдарила головою до ОСОБА_25 . Ростислав скаржився на головні болі та нудоту. Тоді з сином пішла до лікаря в лікарню. Лікарю повідомила про те, що в школі його вдарила ОСОБА_8 . Оглянувши сина лікар сказала, що в нього струс мозку під знаком питання та виписала таблетки та рекомендувала пройти невропатолога. Від госпіталізації відмовилася, оскільки вони проживають через дорогу від лікарні, син лежав в дома 2 дні. Довідку про хворобу у лікарні не взяла тому, що лікар сказала, що вона не може дати ще одну, оскільки дала вже ОСОБА_8 . Крім того, в той самий день та на наступний приходила ОСОБА_8 з учнями 10-го класу до них до дому та скандалила. Дочка розповідала їй, що в той день прийшовши провідати брата побачила, що ОСОБА_13 вела його та ОСОБА_30 за руки в 10-ий клас, а вона стояла в дверях та бачила, що відбувалося в класі.
Свідок ОСОБА_23 - сестра малолітнього потерпілого ОСОБА_17 в судовому дала показання, що на перерві після 3-го уроку вона разом із подругою ОСОБА_31 прийшла до кабінету, де навчався її брат, щоб відвідати його та запитати як в нього справи. Побачила, що вчитель ОСОБА_13 кудись веде ОСОБА_28 та ОСОБА_25 , а ОСОБА_8 йшла за ними. Прийшовши біля кабінету 10-го класу вони зупинилися біля вхідних дверей, які були відчинені. В класі ОСОБА_13 сварила хлопців, казала, щоб вони просили пробачення. ОСОБА_8 сказала хлопцям позбирати те, що порозкидали, взяла її брата за ліве вухо і вдарила його головою до голови ОСОБА_25 . Хлопці стояли біля дверей, біля першої парти, Ростислав стояв з лівого боку, а ОСОБА_32 стояв з правого боку, ОСОБА_8 стояла далі. Коли ОСОБА_28 вийшов на коридор, то почав плакати, сказав, що його болить вухо, яке було червоне та голова. На коридорі ОСОБА_26 почала заспокоювати свого брата та провела до класу, він був на уроках до їх закінчення. Про те, що сталось по телефону повідомила мамі. Весь час біля неї збоку ззаду стояла ОСОБА_31 і бачила, що відбувалося в класі. Вдома брат скаржився на головний біль, нудоту, після чого мати відвела його до лікарні та в дома ОСОБА_28 лежав 2 дні.
Однак, стороною обвинувачення не надано доказів для спростування показань обвинуваченої ОСОБА_8 , не здобуто їх і під час розгляду справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Вирок суду повинен бути ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність доказів повинна бути достатньою та взаємозв`язаною для прийняття законного, обґрунтованого і вмотивованого судового рішення.
Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. На підставі вимоги безпосередності судового розгляду всі належні й допустимі згідно із законом докази підлягають установленню й дослідженню під час судового засідання.
Дослідивши докази, якими обвинувачення обґрунтовує доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_8 суд приходить до висновку про не винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, так як крім показань малолітнього потерпілого ОСОБА_17 та малолітньої свідка ОСОБА_23 , які були безпосередніми свідками подій, що відбувалися на 3-му поверсі Золотниківської ЗОШ І-ІІІ ступенів Теребовлянського району Тернопільської області, будь-яких інших доказів про те, що ОСОБА_8 тягнула за вухо потерпілого ОСОБА_17 стороною обвинувачення суду не надано, а зазначені показання повністю спростовуються показаннями інших свідків та іншими доказами.

Так, свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні дав показання, якими підтвердив свідчення обвинуваченої ОСОБА_8 стосовно того, що вона не вчиняла жодних насильницьких дій по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_9 , а саме, що 26 лютого 2013 року прийшов після уроку фізики в свій клас, в яком вже була присутня черговий вчитель ОСОБА_8 та вчитель ОСОБА_13 , побачив порозкидані зошити та зупинився біля третьої парти. Також, біля ОСОБА_8 стояли ОСОБА_33 та ОСОБА_34 . ОСОБА_8 звернулася до учнів першого класу, а саме ОСОБА_30 та ОСОБА_35 та схилила їх і сказала: «голубчики позабирайте те, що порозкидали». Де саме була рука ОСОБА_8 під час розмови з учнями не пам`ятає, але жодного фізичного впливу відносно ОСОБА_35 не було. Після цього випадку він з ОСОБА_8 та іншими учнями а саме: ОСОБА_19 та ОСОБА_15 ОСОБА_20 . ОСОБА_16 пішли до ОСОБА_17 за його місцем проживання, щоб повідомити його батькам, що ніхто його в школі з вчителів не бив. Під час розмови батько ОСОБА_17 ще раз перепитав, чи дійсно ОСОБА_8 не била його сина ОСОБА_17 , на що вчителька ще раз ствердно відповіла, що не била. ОСОБА_18 пояснив, що в той момент коли ОСОБА_8 попросила ОСОБА_30 та ОСОБА_36 поприбирати у класі він стояв на крок від них та бачив, що ОСОБА_8 не кричала, не тиснула, а тим більше не била учнів першого класу, а саме ОСОБА_37 . Після того вони прибрали сміття в класі, винесли його на коридор. ОСОБА_18 бачив, що ОСОБА_38 не плакав, не був пригнічений чи розстроєний.

Аналогічні свідчення у судовому засіданні надала свідок ОСОБА_16 , яка ствердила, що 26 лютого 2013 року, біля 11 години, після другого уроку фізики зайшовши в свій клас побачила порозкидані речі та розіллятий сік. Вона разом з іншими учнями 10-го класу пішли покликати чергового вчителя ОСОБА_8 та вчителя ОСОБА_13 , з якими зайшли в клас. В класі вчителі звернулися до ОСОБА_30 і ОСОБА_35 , щоб ті прибрали те, що вони порозкидали. Під час того як вчителі зверталися до дітей, щоб ті поприбирали, в класі в цей час були ОСОБА_15 та ОСОБА_18 , також інші учні, які то заходили, то виходили з класу. ОСОБА_8 та неповнолітні ОСОБА_38 і ОСОБА_33 стояли обличчям до неї. ОСОБА_16 бачила, що ОСОБА_8 поставила руки вище вух на голову ОСОБА_39 та ОСОБА_40 , прихилила голови та попросила, щоб вони все позбирали, але ніякого удару головами не було, та ОСОБА_8 не тягнула ОСОБА_36 за вухо. ОСОБА_13 вийшла на коридор до того, як діти все прибрали. На коридорі ОСОБА_17 не плакав та не був засмучений. Після цього випадку вона з ОСОБА_8 та іншими учнями а саме: ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 за власної ініціативи пішли до ОСОБА_17 за його місцем проживання, щоб повідомити його батькам, що ніхто його в школі з вчителів не бив. Під час розмови батько ОСОБА_17 перепитав чи дійсно ОСОБА_8 не била його сина ОСОБА_17 , на що вчителька ще раз ствердно відповіла, що не била.

Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 та ОСОБА_41 допитанні в судовому дали показання, що були безпосередніми свідками вказаних подій, і що ОСОБА_8 жодного фізичного впливу відносно малолітнього ОСОБА_17 не застосовувала. І те, що учні десятого класу за власної ініціативи пішли до ОСОБА_17 , щоб повідомити його батькам, що ОСОБА_8 не била їх сина ОСОБА_17 .

Допит вказаних свідків, зважаючи на їх неповнолітній вік проводився за участі адвоката та педагога, що виключає можливість психологічного впливу на них та підтверджує правдивість і очевидність їх свідчень в судовому засіданні щодо подій, які покладені в основу обвинувального висновку.

Допитані в судовому засіданні свідки - педагоги Золотниківської ЗОШ І-ІІІ ступенів Теребовлянського району Тернопільської області ОСОБА_42 , ОСОБА_43 та ОСОБА_44 дали показання, що 26 лютого 2013 року в кінці робочого дня до директора школи звернувся дід ОСОБА_9 із усною телефонною заявою про побиття вчителем ОСОБА_8 його внука. З приводу даної заяви була створена комісія та проведена перевірка викладених у ній фактів, про що був складений протокол. Внаслідок перевірки, було встановлено, що вчитель ОСОБА_8 притулила учнів 1 класу ОСОБА_11 та ОСОБА_1 головами і сказала їм позбирати те, що порозкидали. На запитання: «Чи скаржився у своїй заяві дід ОСОБА_9 на те, що ОСОБА_8 тягнула його онука за вухо?», всі вищезазначені свідки відповіли: «Ні, у заяві були скарги тільки на те, що ОСОБА_8 побила його онука, тобто завдала тілесних ушкоджень».

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 дала показання, що вона разом із ОСОБА_8 зайшла у кабінет десятикласників та побачила розкидані підручники, щоденники, зошити та розлитий сік. Висловивши зауваження малолітнім вийшла з класу, а у ньому залишилася ОСОБА_8 , учні 10 класу, ОСОБА_45 та ОСОБА_1 . Коли ОСОБА_45 та ОСОБА_1 повернулися у клас, скарг зі сторони дітей щодо вчинення відносно них насильницьких дій з боку ОСОБА_8 не було. Поведінка ОСОБА_9 була звичайною, нічим особливим не відрізнялася, він не плакав та не скаржився на болі, на вухах будь-яких ознак (почервоніння) не було, на навчанні перебував до закінчення уроків. Охарактеризувала ОСОБА_11 як дитину, що попадає під вплив сторонніх осіб.

Допитана в судовому засіданні свідок - дільничний лікар ОСОБА_46 дала показання, що 26 лютого 2013 року до неї звернулася ОСОБА_22 із своїм сином ОСОБА_47 в кінці робочого дня і скаржилася на головні болі, нудоту та одноразову рвоту у нього, при цьому малолітнього ОСОБА_9 на вухах будь-яких ознак (почервоніння) не було. Діагноз поставила зі слів матері, прописала ліки та строгий ліжковий режим. На наступний день - 27 лютого 2013 року - як дільничний лікар, прийшла додому до ОСОБА_9 і побачила, що він сидів за комп`ютером, грався та був активний. На запитання: «Чи звертався 26 лютого 2013 року до неї малолітній ОСОБА_1 з подібними симптомами та наданням медичної допомоги?», відповіла: «Не звертався».

Вищенаведені показання свідків, які повністю спростовують доводи обвинувачення щодо вчинення ОСОБА_8 насильницьких дій відносно ОСОБА_9 , об`єктивно стверджуються показаннями свідка ОСОБА_48 психолога, яка в судовому засіданні пояснила, що 27 лютого 2013 року вона ознайомилася з ситуацією, яка сталася напередодні, 26 лютого 2013 року, в кабінеті 10-го класу Золотниківської ЗОШ І-ІІІ ступенів Теребовлянського району Тернопільської області. ОСОБА_8 разом з ОСОБА_13 класоводом третього класу та учнями 10-го класу зайшли в клас та зробили зауваження учням першого класу ОСОБА_17 та ОСОБА_1 за те, що вони порозкидали речі та розілляли сік в класі. ОСОБА_8 схилила учнів першого класу за голови та сказала поприбирати, що вони і зробили. ОСОБА_49 була присутня при допитах учнів десятого класу, в яких не йшлося про те, що ОСОБА_8 наносила тілесні ушкодження ОСОБА_17 та ОСОБА_1 , діти давали показання вільно. До неї як до психолога ніхто не звертався після вказаних подій. Психолог говорила з мамою ОСОБА_17 та самим Ростиславом з метою вивчення його психологічного стану після того випадку, не побачила змін у дитини, дитина не мала страху, вільно себе почувала та психологічної травми не мала, що було визначено тестуванням та розмовами з ОСОБА_28 . З приводу даного випадку була проведена перевірка, про що був складений протокол. Внаслідок перевірки, було встановлено, що вчитель ОСОБА_8 притулила учнів 1-го класу ОСОБА_11 та ОСОБА_1 головами і сказала їм позбирати те, що порозкидали. На запитання: «Чи скаржився у своїй заяві дід ОСОБА_9 на те, що ОСОБА_8 тягнула його онука за вухо?», всі вищезазначені свідки відповіли: «Ні, у заяві були скарги тільки на те, що ОСОБА_8 побила його онука, тобто завдала тілесних ушкоджень».

Факт відсутності будь-яких насильницький дій по відношенню до ОСОБА_17 підтвердив допитаний в судовому засіданні за участю педагога та психолога малолітній свідок ОСОБА_1 , який дав показання, що, вони разом з ОСОБА_50 пішли в 10-й клас, порозкидали зошити, порозливали сік. В клас зайшли з класним керівником, ОСОБА_8 зайшла потім. ОСОБА_8 сказала, щоб вони позбирали і викинули в смітник те, що порозкидали. Цимбала Ростислав стояв по ліву сторону, а він стояв по праву сторону. ОСОБА_8 стояла ззаду за ними. ОСОБА_8 взяла їх за голови і прихилила, за вуха не тягнула та ОСОБА_28 не плакав.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_51 мати ОСОБА_1 дала показання, що в лютому 2013 року до неї додому приїхала ОСОБА_52 з чоловіком та питалися чи ОСОБА_32 вдома. Вони повідомили, що в школі сталася якась подія та вчителька вдарила їх дітей. Коли прийшов ОСОБА_32 до додому, то розповів, що вони після 3-го уроку в 10-му класі порозкидали зошити та порозливали сік. Діти з того класу пішли до їхньої класного керівника жалітися. Класний керівник пішла до класу. ОСОБА_8 теж зайшла до класу та сказала хлопцям, щоб вони все поприбирали та взявши його за голову прихилила до голови ОСОБА_53 .
На запитання прокурора чи була свідок ОСОБА_51 присутня при всіх допитах під час досудового розслідування повідомила, що була та син давав однакові показання. З приводу першочергових показань сина, про те, що ОСОБА_8 зловила за вухо його та ОСОБА_36 та вдарила головами свідок ОСОБА_51 пояснила, що син напевно забувся.
Також, допитана в судовому засіданні малолітня свідок ОСОБА_54 , яка була з ОСОБА_23 сестрою малолітнього потерпілого ОСОБА_17 на коридорі в момент коли відбувалася вищевказана подія, суду пояснила, що 26 лютого 2013 року ОСОБА_23 попросила її, щоб вона разом з нею пішла до її брата. Коли вони підійшли до класу, де навчався ОСОБА_45 , то вона побачила, як ОСОБА_13 вела його і ОСОБА_1 в кабінет десятого класу. Що відбувалося в середині вона не бачила, оскільки разом з ОСОБА_23 знаходилися в коридорі і з цього місця, де вони стояли нічого не було видно. Коли з класу в коридор вийшов ОСОБА_45 він не плакав.
На запитання прокурора, чому змінила покази, які давала на досудовому розслідуванні, а саме що бачила, як ОСОБА_8 тягнула за вухо ОСОБА_36 та останній розплакався на коридорі, свідок ОСОБА_31 пояснила, що давала такі показання, оскільки працівник міліції сказав як ОСОБА_26 казала, і давала неправдиві покази, тобто з її слів.
Зважаючи на показання допитаних в судовому засіданні свідків, які були безпосереднім очевидцями події, суд критично оцінює показання малолітнього потерпілого ОСОБА_17 та його сестри - малолітньої свідка ОСОБА_23 , і вважає їх надуманими та безпідставними, оскільки вони повністю спростовуються сукупністю інших доказів досліджених судом.

Так, згідно аналізу протоколу проведення слідчого експерименту від 27 лютого 2014 року та план-схеми до нього із фототаблицею, який проводився з свідком ОСОБА_54 з метою встановлення їх з свідком ОСОБА_23 розташування відносно вхідних дверей до кабінету 10-го класу, що на третьому поверсі Золотниківської ЗОШ І-ІІІ ступенів Теребовлянського району Тернопільської області слідує, що свідок ОСОБА_23 не могла бачити події, яка відбувалася у кабінеті 10-го класу, так як стояла на коридорі в такому розміщенні, що при відкритих дверях не видно було ОСОБА_8 та малолітніх.

(а.с. 251-259)

Однак, свідком ОСОБА_23 давала у судовому засіданні показання, що подія відбулася між ОСОБА_8 та ОСОБА_17 біля першої парти, вона знаходилася в дверях, які були відкриті, а за нею з правою сторони стояла ОСОБА_54 між другими та третіми рядами стояли учні десятого класу. Від проведення слідчого експерименту за участю малолітнього потерпілого ОСОБА_17 та його сестри - малолітньої свідка ОСОБА_23 батьки відмовились.

Вказані показання свідка ОСОБА_23 спростовуються також протоколами слідчих експериментів від 27 лютого 2014 року та план-схеми до нього із фототаблицею за участю обвинуваченої ОСОБА_8 (а.с. 231-241), свідків ОСОБА_15 (а.с. 260-269), ОСОБА_14 (а.с. 270-278), ОСОБА_20 (а.с. 279-287), ОСОБА_18 (а.с. 288-296), ОСОБА_16 (а.с. 297-306), проведених з метою встановлення розташування відносно вхідних дверей до кабінету 10-го класу, що на третьому поверсі Золотниківської ЗОШ І-ІІІ ступенів Теребовлянського району Тернопільської області обвинуваченої ОСОБА_8 та малолітнього потерпілого ОСОБА_17 . Із аналізу вказаних протоколів, план-схеми до нього із фототаблицею слідує, що обвинувачена ОСОБА_8 знаходилася із малолітнім потерпілим ОСОБА_17 між другою та третьою партами зліва від дверей, а не там, де вказує свідок ОСОБА_23 біля першої парти від дверей.

Навіть і та обставина, що під час проведення 27 лютого 2014 року слідчого експерименту з малолітнім свідком ОСОБА_1 (а.с. 242-250), який на думку суду, беручи до уваги показання його матері дані у судовому засіданні, помилково вказав місце розташування його, обвинуваченої ОСОБА_8 та малолітнього потерпілого ОСОБА_17 , а саме біля класної дошки справа за дверима до кабінету 10-го класу, що на третьому поверсі Золотниківської ЗОШ І-ІІІ ступенів Теребовлянського району Тернопільської області не дає суду підстав брати до уваги показання свідка ОСОБА_23 як правдиві, так як повністю спростовуються обставинами встановленими судом при аналізі протоколу проведення слідчого експерименту від 27 лютого 2014 року та план-схеми до нього із фототаблицею, який проводився з свідком ОСОБА_54 (а.с. 251-259), де було встановлено їх з свідком ОСОБА_23 місце розташування на коридорі, і при співставленні план-схем до вказаних протоколів виключається будь-яка фізична можливість свідку ОСОБА_23 побачити події, які відбувалися у приміщенні вказаного класу за участю обвинуваченої ОСОБА_8 та малолітнього потерпілого ОСОБА_17 .

За таких обставин, суд вважає, що стороною обвинувачення не наведено достатньо доказів, які б поза розумним сумнівом підтверджували факт вчинення обвинуваченою ОСОБА_8 насильницьких дій відносно малолітнього потерпілого ОСОБА_9 , що завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Згідно висновку експерта № 335 від 26 квітня 2013 року у записах в історії розвитку дитини, зроблених за період спостереження ОСОБА_9 з 26 лютого до 13 березня 2013 року в Золотниківській комунальній районній лікарні, немає будь-яких даних щодо наявності в нього ушкоджень шкірних покривів (синців, саден, ран тощо), змін їх забарвлення чи набряку м`яких тканин, а в направленні на консультацію до лікаря невролога з цього лікувального закладу, зокрема, було відмічено, що в хлопчика «при огляді голови саден, синяків не було».

(а.с. 212-215)

Наведене підтверджує той факт, що обвинувачення інкриміноване органом досудового слідства в обвинувальному акті, будувалося тільки на припущеннях, інших фактах, та доводах потерпілого, і які спростовані в ході судового розгляду справи.
Суд вважає, що в діях обвинуваченої ОСОБА_8 не встановлено наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, так як в її діях відсутні ознак вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, а тому її слід визнати не винуватою по пред`явленому обвинуваченню.
Аналізуючи вищенаведені докази, які стороною обвинувачення представлені як доказ винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, і які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість пред`явленого обвинуваченій ОСОБА_8 обвинувачення і вважає, що її слід виправдати, у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу інкримінованого їй кримінального правопорушення.

ОСОБА_7 звернувся до суду з цивільним позовом до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди завданої злочином, у якому просить стягнути з ОСОБА_8 в його користь 40000 грн. 00 коп. моральної шкоди.
Як вбачається з позовної заяви, внаслідок протиправних дій обвинуваченої ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_17 зазнав моральної шкоди, що полягала в душевних переживаннях, стресі, почав погано спати, боявся ходити до школи, почав гірше вчитися, боявся виходити з хати в вечірню пору та закрився в собі. Ставлення однокласників та педагогічного колективу до нього змінилося в гіршу сторону.
Відповідно до частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до пункту 2 та 4 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів та у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
З вищенаведеного слідує, що в діях обвинуваченої ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, яке їй інкримінуються за ч. 1 ст. 126 КК України, а тому у задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином слід відмовити, у зв`язку із безпідставністю заявлених позовних вимог.
Таким чином, керуючись ст. 11 КК України, ст.ст. 284, 373, 374 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :
ОСОБА_8 визнати невинуватою та виправдати через відсутність в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 40000 грн. 00 коп. завданої кримінальним правопорушенням відмовити, у зв`язку із безпідставністю заявлених позовних вимог.
Апеляція на вирок може бути подана до апеляційного суду Тернопільської області через Теребовлянський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий ОСОБА_1