ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-4132кМ14 У х в а л а
18 грудня 2014 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - ОСОБА_20.,
суддів - ОСОБА_21., ОСОБА_22., при секретарі судового засідання - ОСОБА_23.,
з участю прокурора - ОСОБА_24.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №5-4132км14 за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 березня 2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2014 року, ‒
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 березня 2014 року -

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, уродженця міста

Кам'янка-Дніпровська Запорізької області,

жителя АДРЕСА_1,

раніше судимого:16 липня 2012 року Кам'янсько-

Дніпровським районним судом Запорізької області

за ч. 3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 75

КК України, до покарання у виді позбавлення волі

на строк 2 роки з іспитовим строком 2 роки, -

засуджено:

- за ч. 2 ст. 186 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- за ч. 3 ст. 186 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- за ч. 3 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 98 КК України, - до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна;

- за ч. 2 ст. 189 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_1 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 16 липня 2012 року та остаточно призначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років і 1 місяць без конфіскації майна.

Стягнуто із законного представника неповнолітнього засудженого - ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_4 500 гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення злочину, передбаченого ст. 185 КК України, у період іспитового строку знову вчинив умисні корисливі злочини за наступних обставин.

25 грудня 2012 року, близько 21 години, неповнолітній ОСОБА_1 у салоні автомобіля «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, поблизу домоволодіння АДРЕСА_2, повторно вимагав у ОСОБА_5 гроші у сумі 2000 гривень. При цьому засуджений наніс потерпілому два удари рукою в обличчя та погрожував фізичною розправою, аж до позбавлення життя. Сприймаючи загрозу для свого життя і здоров'я як реальну, ОСОБА_5 погодився на таку вимогу, а коли ОСОБА_1 відпустив його за грошима, втік.

З метою доведення свого злочинного умислу до кінця засуджений, шукаючи ОСОБА_5, приблизно у кінці грудня 2012 року, приїхав за місцем проживання його родичів до будинку АДРЕСА_2. Виявивши відсутність потерпілого вдома, ОСОБА_1 передав членам його сім'ї вимогу про передачу йому ОСОБА_5 2000 гривень, з погрозою вчинити над ним фізичну розправу в іншому випадку.

Крім цього, 25 грудня 2012 року, у період приблизно з 13 години 20 хвилин до 13 години 35 хвилин, ОСОБА_1 з метою відкритого викрадення чужого майна проник на огороджену територію ПП «ОСОБА_4», розташовану по АДРЕСА_3. Коли ОСОБА_4 виявив протиправні дії засудженого та зробив йому зауваження з даного приводу, ОСОБА_1 застосував щодо нього насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров'я, та наніс один удар ногою по голові, завдавши фізичного болю, після чого повторно відкрито заволодів майном потерпілого загальною вартістю 1515 гривень, заподіявши матеріальну шкоду на вказану суму.

25 березня 2013 року, близько 22 години ОСОБА_1, поблизу магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», розташованого по АДРЕСА_5, з метою відкритого викрадення чужого майна, через відчинену квартирку магазину замовив продавцю ОСОБА_6 спиртні напої. Коли ОСОБА_6 через вікно передала засудженому пакет із замовленим товаром та запропонувала пред'явити документ про досягнення відповідного віку для придбання алкогольних напоїв, ОСОБА_1 вирвав у неї з рук зазначений пакет і втік, повторно відкрито заволодівши чужим майном загальною вартістю 161 гривню 50 копійок.

11 квітня 2013 року, близько 24 години, ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_7, якого засуджено за цей злочин вироком Кам'янка-Дніпровського районного суду Запорізької області від 14 листопада 2013 року, з метою заволодіння майном ОСОБА_8 повторно вчинив напад на нього із застосуванням насильства, небезпечного для здоров'я. При цьому ОСОБА_1 разом з ОСОБА_7 затягнув потерпілого до його будинку, розташованого по АДРЕСА_4, і таким чином проти волі ОСОБА_8 проник у його житло, зачинив у спальні його співмешканку ОСОБА_9 та, вимагаючи гроші у сумі 2000 гривень, наніс потерпілому численні удари руками по різним частинам тіла і заподіяв легкі тілесні ушкодження у виді забою м'яких тканин шиї, термічних опіків шиї та кистей рук.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2014 року вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 березня 2014 року щодо ОСОБА_1 змінено: перекваліфіковано його дії з ч. 3 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 189; ч. 2 ст. 186; ч. 3 ст. 187 КК України, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна; на підставі ст. 71 КК України остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років і 1 місяць без конфіскації майна. У решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції. При цьому зазначає, що суд, всупереч вимогам ст. 349 КПК України, не визначив обсягу доказів, які підлягають дослідженню, порядок їх дослідження, та всупереч вимогам ст. 23 КПК України, обґрунтував свої висновки даними протоколів пред'явлення для впізнання, яких безпосередньо у судовому засіданні не досліджував. Вказує, що пред'явлення для впізнання проведені з порушеннями вимог ст. 228 КПК України, оскільки потерпілі і свідки не допитувалися щодо зовнішнього вигляду особи, яка вчинила злочини, а пред'явлені їм за фотознімками особи мали різкі відмінності у віці та зовнішності. Як на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону захисник посилається на те, що суд обґрунтував свої висновки показаннями потерпілих і свідків, даними під час досудового розслідування, та не усунув протиріч між такими показаннями і свідченнями цих же осіб у судовому засіданні. Зазначає, що суд не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_10 про те, що викрадення майна з магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» фактично вчинив він, а не засуджений. Автор скарги не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_1 за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_8 за ст. 187 КК України, вказуючи про заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження без короткочасного розладу здоров'я та недоведеність реальності сприйняття ним погроз застосування насильства, небезпечного для життя і здоров'я. Аналогічно захисник вважає неправильною кваліфікацію дій засудженого за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 186 КК України, вказуючи, що ОСОБА_1 проник на територію підприємства потерпілого і наніс йому удар не з метою заволодіння майном, а з мотивів особистої помсти.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

При перевірці судових рішень обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не встановлено.

Як убачається з оскаржуваного вироку, він ухвалений з дотриманням вимог ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Крім іншого, в ньому належним чином наведено формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_1 і визнаного судом доведеним, висновки суду про винуватість засудженого у вчинені злочинів обґрунтовано на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Доводи захисника про відсутність у діях засудженого об'єктивної сторони злочинів, передбачених ст.ст.186, 187 КК України, не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.

Перевіряючи аналогічні доводи сторони захисту у ході судового слідства, суд першої інстанції зробив детальний аналіз зібраних у кримінальному провадженні доказів у їх сукупності, на підставі чого обґрунтовано спростував відповідні доводи і дійшов правильних висновків про вчинення ОСОБА_1 вимагання, грабежів і розбійного нападу за наведених в обвинуваченні обставин.

Мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вимаганні у ОСОБА_5, суд послався на послідовні показання потерпілого ОСОБА_5, з яких убачалося що 24 грудня 2012 року ОСОБА_1 приїхав до ОСОБА_5 на роботу, через знайомого потерпілого на ім'я ОСОБА_19 викликав його на вулицю і запросив сісти в автомобіль, де одразу став вимагати гроші у сумі 2500 гривень, наніс кілька ударів рукою в обличчя та погрожував фізичною розправою, аж до позбавлення життя. Коли ОСОБА_5 пообіцяв дістати гроші, його відпустили і потерпілий втік. Як зазначали у своїх показаннях потерпілі ОСОБА_5 і ОСОБА_4, а також свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_13, у подальшому ОСОБА_5 звернувся за захистом до ОСОБА_4 і певний час переховувався у нього на території ПП «ОСОБА_4», ОСОБА_1 у пошуках ОСОБА_5 приходив на це підприємство, а також за місцем проживання родичів потерпілого та вимагав, щоб ОСОБА_5 заплатив йому 2000 гривень, погрожуючи в іншому випадку вбити його.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні грабежу щодо ОСОБА_4 підтверджено показаннями у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_11 про те, що 25 грудня 2012 року ОСОБА_1, розшукуючи ОСОБА_5, з двома іншими хлопцями проник на територію ПП «ОСОБА_4», вдарив ОСОБА_4 ногою по голові та заволодів його мобільним телефоном і грошима.

Вчинення засудженим грабежу з магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» підтверджено послідовними показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_15 про те, що пізно ввечері 25 березня 2013 року саме ОСОБА_1 замовив продавцю магазину ОСОБА_6 спиртні напої, а коли вона зібрала замовлений товар у пакет і попросила покупця пред'явити документ про досягнення повноліття, засуджений вирвав пакет у неї з рук і втік.

Наведені свідчення узгоджувалися з показаннями потерпілої ОСОБА_16, якій обставини вчинення злочину стали відомі зі слів ОСОБА_6

При цьому суд належним чином перевірив показання засудженого та свідка ОСОБА_10 про вчинення цього злочину ОСОБА_10, а не ОСОБА_1

Відповідні свідчення були обґрунтовано спростовані наведеними вище доказами у своїй сукупності і взаємозв'язку, а також даними дослідженого у судовому засіданні аудіозапису, одержаного у результатаі негласних слідчих дій, санкціонованих ухвалою слідчого судді Апеляційного суду Запорізької області. Згідно аудіозапису засуджений повідомляв іншій особі, що саме він викрав товар з магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», однак знайшов хлопця, який візьме вчинення цього злочину на себе (т. 3, арк. 163-164)

На підставі викладеного, а також враховуючи добровільне відшкодування законним представником ОСОБА_1 - ОСОБА_3 шкоди, заподіяної цим злочином, і дружні стосунки між засудженим і ОСОБА_10, суд правильно оцінив свідчення ОСОБА_1 і ОСОБА_10 як узгоджену позицію захисту з метою уникнення засудженим відповідальності за фактично вчинене (т. 3, арк. 146).

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_8 підтверджено послідовними показаннями у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_9, у тому числі у ході слідчих експериментів, з яких убачалося, що пізно ввечері 11 квітня 2013 року ОСОБА_1 і хлопець на ім'я ОСОБА_7 напали на ОСОБА_8 та, вимагаючи гроші у сумі 2000 гривень, затягнули потерпілого в будинок, зачинили у спальні його співмешканку ОСОБА_9, а самого ОСОБА_8 били у різні частини тіла і катували, неодноразово прикладаючи до шиї і рук розпечену у печі кочергу (т. 2, а. с. 15-24).

Такі свідчення узгоджувалися з показаннями у судовому засіданні свідка ОСОБА_17 про те, що у ніч з 11 на 12 квітня 2013 року сусідка ОСОБА_9 просила у нього допомоги у зв'язку з побиттям її співмешканця, після чого він виходив на вулицю і бачив біля будинку ОСОБА_8 ОСОБА_1 та ще одного хлопця.

Показання потерпілого ОСОБА_8 щодо характеру й інтенсивності застосованого щодо нього насильства підтверджені даними дослідженого у судовому засіданні висновку судово-медичної експертизи № 247/д від 30 серпня 2013 року про виявлення в ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень у виді забою м'яких тканин шиї, який міг утворитися від ударного травмуючого впливу предмета з обмеженою поверхнею контакту, а також численних термічних опіків шиї та кистей рук, що могли утворитися в результаті термічного впливу гарячого предмету (т. 2, арк. 34-35).

Як убачається з матеріалів судового провадження і технічного запису процесу, перед початком допиту всі потерпілі і свідки відповідно до вимог ст. ст. 352, 353 КПК України попереджувалися судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і приводилися до присяги. При цьому їх показання були чіткими і послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для кримінального провадження, - вчинення саме ОСОБА_1 дій, які утворювали об'єктивну сторону вимагання, грабежу і розбою відповідно, а тому жодних сумнівів у своїй достовірності не викликали.

Крім цього, зазначені свідчення узгоджувалися з даними досліджених у судовому засіданні протоколів прийняття заяв про вчинене кримінальне правопорушення, огляду місця події, пред'явлення особи для впізнання свідкам ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_9, потерпілим ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_8, а також іншими доказами, зміст яких докладно наведений у вироку (т. 2, арк. 4-14, 25-30; т. 3, арк. 127-136, 143-145, 150-151, 156-158, 165-170).

Всупереч доводам касаційної скарги захисника, суд обґрунтував свої висновки даними протоколів слідчих дій за участю потерпілих і свідків у сукупності і взаємозв'язку з показаннями, які він безпосередньо сприймав у судовому засіданні, що ґрунтувалося на вимогах статті 99 КПК України і не порушувало закріпленого у статті 23 цього Кодексу принципу безпосередності судового розгляду.

Як убачається з відповідних протоколів, пред'явлення особи для впізнання за фотознімками свідками ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_9, потерпілим ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 проводилися з дотриманням вимог ст. 228 КПК України. При цьому на початку кожної процесуальної дії потерпілі і свідки опитувалися про зовнішній вигляд і прикмети особи, яка вчинила злочин, після чого за фотознімками впевнено вказували на ОСОБА_1 та пояснювали, за якими ознаками його впізнали. Істотних порушень встановленого законом порядку проведення відповідних процесуальних дій, які б тягнули за собою недопустимість доказів, одержаних у їх результаті, судом не встановлено.

Крім цього, потерпілі і свідки впізнали ОСОБА_1 у судовому засіданні як особу, що вчинила злочини.

Враховуючи викладене, дані протоколів пред'явлення особи для впізнання обґрунтовано покладено в основу вироку як допустимі і достовірні докази.

Як убачається з журналу судового засідання і технічного запису процесу, перед початку судового розгляду суд, відповідно до вимог ст. 345 КПК України, вислухавши думки учасників процесу, встановив обсяг доказів, які підлягають дослідженню і порядок їх дослідження, свої висновки, відповідно до вимог ст. 23 КПК України, обґрунтував виключно тими доказами, які безпосередньо сприймав або досліджував у судовому засіданні, а тому доводи касаційної скарги захисника у цій частині є безпідставними.

Необгрунтованим є і посилання захисника на неправильність кваліфікації дій засудженого за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 186 КК України.

На підставі зібраних у кримінальному провадженні доказів, зокрема, показань потерпілих ОСОБА_4 і ОСОБА_5, було встановлено, що ОСОБА_1 дійсно проник на територію ПП «ОСОБА_4» не з метою викрадення чужого майна, а розшукуючи ОСОБА_5 для доведення до кінця свого умислу на вимагання в останнього грошей, а тому кваліфікація дій засудженого за ч. 3 ст. 186 КК України за ознакою проникнення у сховище була неправильною. Однак дана помилка суду першої інстанції була виправлена апеляційним судом, який перекваліфікував дії ОСОБА_1 за відповідним епізодом з ч. 3 ст. 186 на ч. 2 ст. 186 КК України.

Кваліфікація дій ОСОБА_1 за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 187 КК України ґрунтується на вимогах закону та роз'ясненнях пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», відповідно до яких небезпечне для життя чи здоров'я насильство як кваліфікуюча ознака розбою - це не лише умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров'я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а й інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров'я в момент їх вчинення.

До таких дій слід відносити, зокрема, насильство, що мало характер мордування, тобто багаторазового або тривалого спричинення болю, у тому

числі внаслідок дії термічних факторів.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженого та його захисника на вирок суду першої інстанції, ретельно перевірила викладені у них доводи,

аналогічні наведеним у касаційній скарзі.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційної скарги захисника вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вимаганні з погрозою насильства над потерпілим; грабежі із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров'я, та без такої кваліфікуючої ознаки, вчинених повторно; розбої із застосуванням насильства, небезпечного для здоров'я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло, та правильною кваліфікацію цих дій за ч. 2 ст. 189; ч. 2 ст. 186; ч. 3 ст. 187 КК України.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_1 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65, 103 КК України і в касаційній скарзі не оспорюється.

Призначене засудженому покарання колегія суддів вважає таким, що за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2014 року щодо ОСОБА_1 - залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_20. ОСОБА_21 ОСОБА_22

ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ

З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ

5-4132кМ14 У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - ОСОБА_20.,
суддів - ОСОБА_21., ОСОБА_22., при секретарі судового засідання - ОСОБА_23.,
з участю прокурора - ОСОБА_24.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №5-4132км14 за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 березня 2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2014 року, ‒

Керуючись ст. ст. 376, 433, 434, 436 КПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Енергодарського міського суду Запорізької області від 11 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 12 травня 2014 року щодо ОСОБА_1 - залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошено 19 грудня 2014 року, о 9 годині 45 хвилин.

Судді:

ОСОБА_20. ОСОБА_21 ОСОБА_22