Номер провадження: 11-сс/813/651/26
Справа № 521/1778/26 1-кс/521/783/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7

представника власника майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Хаджибейського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2026 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001680, внесеного до ЄРДР 28 листопада 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України ,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою було задоволено клопотання старшого слідчого СВ відділу поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджене прокурором Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси ОСОБА_6 , та накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку житла від 12 лютого 2026 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

-мобільний телефон марки «iPhone16 Pro Max», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 ;

- три блокноти з черновими записами;

- папка червоного кольору з документами.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що зазначене у клопотанні майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, може містити відомості, які встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям, зазначеним в ст.98 КПК України. З метою збереження майна, яке має доказове значення для встановлених всіх обставин злочину, а також у зв`язку із необхідністю проведення необхідних слідчих дій та запобігання можливості відчуження зазначеного майна, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для накладення арешту.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвалу слідчого судді є незаконною і передчасною, з наступних підстав:

- власниця майна ОСОБА_7 не має процесуального статусу підозрюваної у кримінальному провадженні;

- вилучене майно не відповідає критеріям речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, та не має відношення до предмета досудового розслідування;

- органом досудового розслідування не наведено належного обґрунтування необхідності накладення арешту на зазначене майно;

- вилучення та арешт зазначеного майна фактично перешкоджає господарській діяльності власниці майна.

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою повністю відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна, вилученого 12 лютого 2026 року у ході обшуку житла за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати слідчого повернути зазначене майно.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна ОСОБА_8 та власник майна ОСОБА_7 , доводи апеляційної скарги підтримали у повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, просив залишити ухвалу слідчого судді першої інстанції без змін. Водночас прокурор не заперечував, що йому було надано доступ до інформації, яка міститься у вилученому мобільному телефоні, та що він має можливість здійснити його огляд і скопіювати відповідну інформацію. Крім того, щодо вилучених блокнотів та папки з документами прокурор зазначив, що вони оглянуті та не є необхідними для досудового розслідування.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів, навести докази для підтвердження встановлених судом обставин. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.

Висновки у судовому рішенні повинні прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного тлумачення. Також важливо враховувати, що недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон з фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидним порушенням права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Європейської конвенції з прав людини.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

Слід зазначити, що положеннями статті 3 КПК України на слідчого суддю покладено обов`язок контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, при цьому, окреслено межі такого захисту діяти в порядку, передбаченому КПК України.

Перевіряючи рішення слідчого судді, апеляційний суд виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження, який є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Проте, слідчий суддя суду першої інстанції при розгляді клопотання про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001680, внесеного до ЄРДР 28 листопада 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, не дотримався вимог процесуального закону, оскільки, оскаржена ухвала постановлена з порушенням вимог щодо її обґрунтованості та вмотивованості.

За приписами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Аналіз вище зазначеної норми закону свідчить, що Кримінальним процесуальним кодексом України чітко передбачені підстави для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна відповідно до приписів ч. 2 ст. 171 КПК України повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ накладення арешту на майно має бути законним, переслідувати легітимну мету та пропорційним меті, яка переслідується,а не бути надмірним обтяженням для особи.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження серед іншого є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Разом з тим, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

З матеріалів судової справи вбачається, що слідчим відділом ВП № 1 ОРУП № 1 ГУ НП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001680, внесеного до ЄРДР 28 листопада 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Згідно клопотання про арешт майна, до чергової частини відділу поліції №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області 28.11.2025 надійшли матеріали з Одеського управління Департаменту внутрішньої безпеки НПУ за заявою ОСОБА_10 про те, що невстановлені особи, діючи за попередньою змовою групою осіб, вчиняють на території Хаджибейського району м. Одеси неправомірні дії, пов?язані з вимаганням неправомірної вигоди для себе та третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функції держави.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, протоколів допиту ОСОБА_10 , матеріалів оперативного підрозділу за результатами виконання доручення слідчого, до вчинення вказаного кримінального правопорушення може бути причетна ОСОБА_11 , яка, повідомляючи заявнику про великі черги в м. Одесі на отримання талону для практичного іспиту, про прискіпливість екзаменаторів, про неможливість його здачі власними силами, запевнила, що за допомогою її знайомого на ім?я ОСОБА_12 зможе забезпечити успішне складання іспиту в територіальному сервісному центрі МВС в м. Умані Черкаської області у випадку надання неправомірної вигоди в розмірі 1000 доларів США.

У подальшому після неуспішної здачі ОСОБА_10 30.12.2025 практичного іспиту у вказаному територіальному сервісному центрі МВС, складання якого, попередній тренувальний заїзд за маршрутом здачі іспиту, проїзд до м. Умань та повернення в м. Одесу організовувались ОСОБА_12 , ОСОБА_13 повідомила, що є ще одна знайома особа на ім?я ОСОБА_14 , яка у випадку надання неправомірної вигоди може забезпечити успішне складання іспиту, але вже в іншому територіальному сервісному центрі МВС, та повідомила її контактний номер телефону.

Крім того, згідно матеріалів Одеського управління Департаменту внутрішньої безпеки НПУ, отриманих на виконання доручення слідчого, особою на ім?я ОСОБА_14 , контакти якої ОСОБА_10 надала ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

В рамках вказаного кримінального провадження, 12 лютого 2026 року проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено:

-мобільний телефон марки «iPhone16 Pro Max», IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 ;

- три блокноти з черновими записами;

- папка червоного кольору з документами.

Постановою слідчого від 13 лютого 2026 року вилучене майно визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.(а.с. 27-28).

Дійсно, приписами ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Натомість, позиція прокурора щодо необхідності арешту майна має ґрунтуватись на відповідних доказах, на підставі яких в силу частини першої статті 84 КПК України слідчий суддя встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з вимогами ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отриманні у передбаченому КПК України порядку.

Положеннями частини першої статті 94 КПК України на слідчого суддю покладається обов`язок оцінки кожного доказу з точки зору, в тому числі допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд акцентує увагу органу державного обвинувачення, який ініціював кримінальне провадження, про необхідність обґрунтування конкретної підстави та мети арешту майна, яке завдання має бути виконане арештом відповідно до ст.ст. 131, 170 КПК України, який є заходом забезпечення кримінального провадження.

Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого, фактично обмежився викладенням обставин кримінального провадження, наведенням загальних положень кримінального процесуального закону та формальним посиланням на необхідність збереження речових доказів, однак не навів переконливих мотивів, з яких дійшов висновку, що кожен із вилучених предметів відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, а також не зазначив, у чому саме полягає необхідність накладення арешту саме на це майно.

Окрім цього, сторона обвинувачення не навела переконливих доводів, чому досягнення мети досудового розслідування є неможливим без застосування арешту вилученого мобільного телефону, при тому що, як було встановлено під час апеляційного розгляду та не заперечувалося прокурором, останньому було надано доступ до інформації, яка міститься у вказаному пристрої, з можливістю її огляду та копіювання. Крім того, прокурор зазначив, що вилучені блокноти та папка з документами не є необхідними для досудового розслідування, оскільки вже оглянуті та не містять інформації, яка має значення для даного кримінального провадження, що свідчить про відсутність правових підстав для накладення арешту на зазначене майно.

Сам по собі факт визнання вилученого майна речовими доказами постановою слідчого від 13 лютого 2026 року не звільняє сторону обвинувачення від обов`язку довести перед слідчим суддею наявність передбачених законом підстав для накладення арешту на таке майно.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що сторона обвинувачення не довела наявності достатніх правових підстав для накладення арешту на вилучене під час обшуку майно, а слідчий суддя, задовольняючи відповідне клопотання, не навів належних і достатніх мотивів, з яких дійшов висновку про відповідність цього майна критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України, та про необхідність застосування саме такого ступеня втручання у право власності.

Матеріали, подані на обґрунтування клопотання, не містять конкретних даних про те, які саме відомості щодо обставин кримінального провадження містяться у вилучених блокнотах, документах та мобільному телефоні, яким чином ці предмети були пов`язані з інкримінованим кримінальним правопорушенням, а також чому без накладення арешту на них досягнення мети досудового розслідування буде неможливим.

Відтак накладення арешту на належне ОСОБА_7 майно за наведених у клопотанні обставин не відповідає вимогам розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Згідно з п. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України встановлює, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Хаджибейського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2026 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001680, внесеного до ЄРДР 28 листопада 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3