У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000867, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Поріччя Веселинівського району Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє:

- вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 07 червня 2019 року за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців, звільненого 09.10.2023 по відбуттю строку покарання,

- обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2025 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведення судової експертизи в розмірі 1989 грн 75 коп. Вирішено питання речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок змінити в частині призначеного покарання, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок таким, що підлягає зміні, оскільки покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вважає, що суд при призначенні покарання ОСОБА_7 не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані щодо особи обвинуваченого, який характеризується за місцем проживання посередньо та має намір створити сім`ю, обставини, які пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання. Звертає увагу, що ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового розгляду надавав послідовні та правдиві показання, сприяв розкриттю злочину та щиро розкаявся у вчиненому. Вважає, що судом безпідставно не визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, добровільне відшкодування завданого збитку. Так, потерпілі у судовому засіданні повідомили про повернення їм викрадених речей, у зв`язку з чим цивільні позови не заявляли.

На думку захисника, виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе в умовах без ізоляції від суспільства.

Заперечень на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

У період діючого воєнного стану, введеного Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, на початку серпня 2024 року, ввечері, точної дати та часу судом не встановлено, ОСОБА_7 , маючи не зняту та непогашену в законному порядку судимість за вчинення майнового злочину, перебував біля домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та достовірно знаючи про те, що в даному домоволодінні ніхто не проживає, вирішив вчинити крадіжку майна.

Переслідуючи корисливий мотив та ціль незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, діючи повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 , перелізши через паркан, та відтиснувши металопластикове вікно, проник всередину будинку, звідки таємно викрав майно, а саме: пилосос марки «Zelmer» вартістю 5800 грн; тюнер Т2 марки «Romsat Т-8030» вартістю 385 грн; кабель «Atcom HDMІ - HDMI Red», вартістю 128,80 грн; кабель «Hdmi-Hdmi (V1.4) ЗМ» вартістю 96,60 грн. Після крадіжки ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 6 410 грн 40 к.

Продовжуючи протиправну діяльність, приблизно через два дні після вчинення попередньої крадіжки, на початку серпня 2024 року, в денний час, точної дати та часу судом не встановлено, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про те, що у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 , ніхто не проживає, вирішив повторно вчинити крадіжку майна з вказаного домоволодіння. Переслідуючи корисливий мотив та ціль незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, діючи повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 прибув до вищевказаного домоволодіння та перелізши через паркан, проник на територію домоволодіння, де шляхом вільного доступу пройшов в піднавіс, звідки таємно викрав велосипед марки «Azimut Viper», вартістю 4900 грн. Після здійснення крадіжки ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Приблизно в середині серпня 2024 року, в денний час, точної дати та часу судом не встановлено, ОСОБА_7 , знаючи про те, що у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_2 , ніхто не проживає, вирішив повторно вчинити крадіжку майна з вказаного домоволодіння. Переслідуючи корисливий мотив та ціль незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, діючи повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 прибув до вищевказаного домоволодіння та перелізши через паркан, проник на територію домоволодіння, де в подальшому через вікно, яке він залишив відкритим раніше, проник всередину будинку, звідки таємно викрав телевізор марки «Samsung», вартістю 3 800 грн та Wi-Fi роутер марки «Mercusys», вартістю 450,10 грн.

Після здійснення крадіжки ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 4 250,10 грн.

Наприкінці серпня 2024 року, точної дати та часу судом не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи біля господарчого приміщення ОСОБА_9 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , вирішив вчинити крадіжку майна з вказаного приміщення. Переслідуючи корисливий мотив та ціль незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, діючи повторно, в умовах воєнного стану, ОСОБА_7 шляхом підбору ключа, проник в середину приміщення, звідки вчинив крадіжку кутової шліфувальної машинки DWT WS13- 180 Т, вартістю 1 623,33 грн та газового балону ємністю 40 л, вартістю 1 533,33 грн. Після здійснення крадіжки ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 3 156,66 грн.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винним у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у житло, сховище та в інше приміщення, вчиненому в умовах воєнного стану, та його дії кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_7 , потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 належним чином повідомлені про дату та час апеляційного розгляду, до суду не з`явилися. Їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при ухваленні рішення, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованим. Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, колегія суддів не проводить їх аналіз відповідно до ст. 404 КПК України, та перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Що стосується доводів захисника про призначення ОСОБА_7 занадто суворого покарання, яке, на його думку, не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то вони є безпідставними, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, а також дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, визнано щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлені.

Колегія суддів не погоджується з доводами захисника про наявність обставин, які пом`якшують покарання, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільного відшкодування майнової шкоди, з огляду на таке.

Верховний Суд у постанові від 07.04.2021 (справа № 263/15605/17) вказав, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

Також Верховний Суд у постанові від 15.02.2022 (справа № 283/460/21) висловив позицію, що повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди означає добровільне задоволення у повному обсязі обґрунтованих претензій потерпілого, що засновані на матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, критеріями для визначення способу відшкодування (компенсації) шкоди є вид завданої шкоди (моральна, фізична, майнова), позиція потерпілого, яка має пріоритетне значення. Оскільки згода винуватого на добровільне відшкодування (компенсації) шкоди, а також згода потерпілого на відповідний спосіб її відшкодування (компенсації) має правове значення, то належною процесуальною формою фіксації може бути: усна заява, оформлена відповідним протоколом або зафіксована в журналі судового засідання та засвідчена їх підписом; письмова заява, що подається потерпілим, винним до органів, які здійснюють кримінальне провадження. У кожному окремому випадку повинні бути зібрані докази, що підтверджують факт добровільного відшкодування (компенсації) завданих збитків або усунення (загладжування) заподіяної шкоди (наприклад, заяви і розписки потерпілих, квитанції, інші фінансові документи), які долучаються до матеріалів кримінального провадження.

У даному кримінальному провадженні враховано думку потерпілого ОСОБА_8 , який просив суд призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у зв`язку з небажанням ОСОБА_7 виправитися, а також вказав на те, що речі повернуто частково в непрацюючому стані, обвинувачений ОСОБА_7 збитки не відшкодував, вибачення не просив.

З огляду на документи, що містяться в матеріалах справи, речі, які добровільно видані обвинуваченим, були вилучені під час проведення огляду місця події 17.08.2024, 08.11.2024, 20.11.2024, тобто, лише після виявлення факту вчиненого кримінального правопорушення.

За таких обставин, доводи апелянта про активне сприяння обвинуваченим розкриттю злочинів, позбавлені підстав.

Судом першої інстанції також враховано досудову доповідь, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення обвинуваченим оцінюється як дуже високий, ризик небезпеки для суспільства оцінюється як високий, а виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень неможливе без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

Призначивши ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, судом першої інстанції достатньо враховані всі обставини, на які посилається в апеляційній скарзі захисник.

Наведені апелянтом доводи про те, що судом першої інстанції не враховані дані про особу обвинуваченого не заслуговують на увагу, оскільки ці дані враховано при призначенні покарання ОСОБА_7 .

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. 65-67 КК України у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 4 ст. 185 КК України. Тому не можна вважати його занадто суворим, як про це зазначає захисник.

Щодо доводів апелянта про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то вони не є слушними, з огляду на таке.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 КК України, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням

Враховуючи, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів, відбував реально покарання у виді позбавлення волі та 09.10.2023 був звільнений, але не виправився та належних висновків для себе не зробив, вчинив умисний тяжкий злочин проти власності у період воєнного стану, з урахуванням ступеню та характеру суспільної небезпечності вчинених злочинів, колегія суддів вважає неможливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, про що просить захисник.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, яке він повинен відбути реально, є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, про що просить апелянт, не має. Тому, апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 28 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_10