Справа № 991/854/24
Провадження № 11-кп/991/90/26
У Х В А Л А

16 березня 2026 року місто Київ

Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду в складі колегії суддів:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду клопотання прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_5 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27 ч. 3 ст. 369 Кримінального кодексу України,

за участю:

прокурорів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

У С Т А Н О В И Л А:

На розгляді Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду (далі - Апеляційна палата) перебуває кримінальне провадження № 0000169, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Вищого антикорупційного суду від 19.01.2026.

Цим вироком, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та призначив йому відповідне покарання. Також, серед іншого, суд першої інстанції застосував до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місяці, тобто до 19.03.2026.

До суду звернувся захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 з клопотанням, в якому просить змінити його клієнту запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно змінив ОСОБА_6 заставу на тримання під вартою. Протягом судового розгляду, який тривав понад два роки, обвинувачений мав належну процесуальну поведінку та завжди дотримувався покладених на нього обов`язків. Якщо ОСОБА_6 не прибував до суду, то це виключно через хворобу, про що він завчасно повідомляв суд та надавав підтвердження. Проживання обвинуваченого із сім`єю у будинку, який не введено в експлуатацію та несвоєчасне оновлення військово-облікових даних, жодним чином не доводить будь-які ризики та його намір ухилитися від судового розгляду. Це говорить лише про те, що обвинувачений із сім`єю був вимушений виїхати з міста Харкова, адже він зазнає істотних руйнувань через війну. За весь час розгляду, сторона обвинувачення не ініціювала звернення застави в дохід держави, збільшення розміру застави чи застосування іншого запобіжного заходу, що підтверджує факт належного виконання обвинуваченим обов`язку. Акцентує захист й на тому, що всі свідки вже допитані судом, а отже й можливий ризик у цьому аспекті теж відсутній. Додатково сторона захисту при вирішенні питання щодо запобіжного заходу просить взяти до уваги, що раніше внесена застава була для ОСОБА_6 надмірним фінансовим тягарем, адже кошти збиралися родичами й бралися в борг, Разом із тим, ОСОБА_6 розуміє ризики та наслідки порушення покладених на нього обов`язків, має міцні соціальні зв`язки, утримує родину, яка так само як і він є вимушеними переселенцями із м. Харків, має постійне місце проживання та роботи, не судимий і раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, майнова шкода будь-кому не завдана та цивільний позов не заявлено.

Разом із тим, до суду звернулася прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_5 з клопотанням, в якому просить продовжити обвинуваченому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання, який застосований вироком від 19.01.2026, до набрання цим вироком законної сили. Посилається на те, що ОСОБА_6 призначено основне покарання, яке пов`язане з позбавленням волі та яке належить відбувати реально, а також додаткове покарання у виді позбавлення права на заняття адвокатською діяльністю, що є його основним професійним заняттям та джерелом його заробітку. Це істотно підвищує ризик вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. До того ж прокурор акцентує на встановлених судом першої інстанції фактах того, що обвинувачений неодноразово змінював своє фактичне місце проживання без повідомлення органів державної влади. Внаслідок цього такі відомості не відображені, зокрема в довідці переселенця та військово-облікових документах ОСОБА_6 , внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_2 обвинуваченого оголошено в розшук. Зазначає прокурор також й про те, що в міру наближення судового розгляду до свого завершення сторона захисту почала блокувати судовий процес почерговим нез`явленням в судові засідання обвинуваченого та його захисника, заявленням необґрунтованих відводів, безпідставним повторним поданням різного роду клопотань, які раніше були відхилені судом.

Колегія суддів заслухала доповідь головуючої судді, вислухала пояснення та заперечення учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, які стосуються вирішення питання, та дійшла таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосовування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність в обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію обвинуваченого; майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей в обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених ч. 6 та 7 ст. 176 цього Кодексу (ч. 1 ст. 183 КПК України).

Положенням ст. 199 КПК України прямо передбачено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Клопотання подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.

Разом із тим, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, мають право подати клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання (ч. 1 ст. 201 КПК України).

Під час розгляду клопотання, колегія суддів встановила, що у цьому кримінальному провадженні судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27 ч. 3 ст. 369 КК України, а саме в тому, що він підбурив ОСОБА_10 до обіцянки прокурору Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 , як службовій особі, яка займає відповідальне становище, надати йому неправомірну вигоду за вчинення ним в її інтересах дій з використанням наданого службового становища.

На цьому етапі провадження колегія суддів не має права вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, винуватість чи невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення. Суд на підставі оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою (за стандартом доказування «обґрунтована підозра»).

Обставини обвинувачення на рівні стандарту доказування «обґрунтованої підозри» підтверджуються рядом доказів, наведених у вироку суду першої інстанції.

У світлі конкретних обставин цієї справи, без надання оцінки оскаржуваному вироку суду з точки зору його обґрунтованості, а наявним в матеріалах провадження доказам з точки зору їх допустимості, колегія суддів вважає, що в рамках судового контролю, який здійснюється при розгляді клопотань, виходячи з наявних матеріалів кримінального провадження, можливо дійти висновку про наявність обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, яке відповідає стандарту доказування «обґрунтована підозра».

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам кримінального провадження (стаття 177 КПК України). Один з таких ризиків закон пов`язує зі спробами переховуватися від суду.

Очікування можливого суворого вироку має значення при встановленні ризику переховування, однак в сукупності з іншими обставинами.

Вирішуючи питання щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу, суд першої інстанції виходив з того, що реальним та доволі високим із огляду на ухвалення саме обвинувального вироку та призначеного покарання є ймовірність обвинуваченого переховуватись від суду з метою уникнення визначеного судом покарання у виді позбавлення волі.

Суд першої інстанції також взяв до уваги й попередню поведінку обвинуваченого та сторони захисту (заявлення відводів колегії суддів, почергова неявка обвинуваченого та захисника без поважних причин у судові засідання, подання стороною захисту на етапі доповнення судового розгляду клопотань, більшість з яких вже були предметом розгляду суду), яка почала проявлятися в міру наближення судового розгляду до свого завершення, що свідчить про те, що ОСОБА_6 , усвідомлюючи тяжкість призначеного йому покарання та необхідність його реального відбування у випадку набрання вироком законної сили, може продовжити дії щодо створення перешкод для руху кримінального провадження, у тому числі шляхом переховування від суду.

Колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту про те, що подання клопотань саме по собі не може розцінюватися як зловживання процесуальними правами.

Дійсно, відповідно до положень кримінального процесуального закону, сторона захисту наділена правом заявляти клопотання на будь-якій стадії судового провадження. Водночас реалізація процесуальних прав не є абсолютною та повинна здійснюватися добросовісно, з урахуванням завдань кримінального провадження та недопустимості створення перешкод для здійснення правосуддя.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, заявлені стороною захисту клопотання подані на стадії доповнення судового розгляду та стосуються обставин, які вже були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, з приводу чого постановлено відповідні ухвали. Повторне ініціювання ідентичних або аналогічних за змістом клопотань без наведення нових обставин чи обґрунтувань об`єктивно не спрямоване на забезпечення права на захист, а має наслідком безпідставне затягування судового розгляду.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідна поведінка сторони захисту у своїй сукупності, з урахуванням стадії судового провадження, повторності заявлених клопотань та відсутності нових підстав для їх розгляду, свідчить про недобросовісне користування процесуальними правами та має ознаки зловживання ними.

Крім того, ОСОБА_6 є внутрішньо переміщеною особою та проживає за адресою, відмінною від зареєстрованої адреси проживання. При цьому протягом руху кримінального провадження адреса фактичного місця проживання ОСОБА_6 двічі змінювалася; спочатку ОСОБА_6 проживав за адресою: АДРЕСА_1 , потім ОСОБА_6 почав проживати за адресою: АДРЕСА_2 . Відомості про зміну фактичного місця проживання не знаходили свого відображення в офіційних документах, зокрема, довідці переселенця. Ні обвинувачений, ні його захист не надали документів, з яких би вбачалися правові підстави його фактичного проживання за кожною із зазначених адрес. До того ж при зміні місця проживання ОСОБА_6 також не виконав військового обов`язку в частині повідомлення про зміну військово-облікових даних, у зв`язку з чим його було оголошено в розшук територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, розташованим у АДРЕСА_3 .

Колегія суддів також відхиляє доводи сторони захисту щодо можливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання ОСОБА_6 .

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вказане місце фактичного проживання не введене в експлуатацію, йому не присвоєно поштової адреси, у зв`язку з чим процесуальні документи, які направлялися судом першої інстанції, не були доставлені адресату.

Крім того, стороною захисту не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження правового статусу вказаного об`єкта нерухомості, зокрема щодо його державної реєстрації, а також відомостей про особу власника чи законні підстави користування ним обвинуваченим.

За таких обставин відсутні об`єктивні дані, які б дозволяли ідентифікувати відповідне місце проживання як належну адресу для виконання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та забезпечити належний контроль за його дотриманням.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів дійшла висновку про неможливість застосування до обвинуваченого домашнього арешту за вказаним місцем проживання обвинуваченого.

Отже, заявлені прокурором доводи, а також висновки суду першої інстанції, заслуговують на увагу, підтверджуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного вироку та не спростовані стороною захисту.

Враховуючи наведене, а також те, що апеляційний розгляд триває, колегія суддів доходить висновку, що ризик переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення відбування призначеного покарання на цей час не зменшився та продовжує існувати.

При цьому колегія суддів враховує, що вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання, пов`язане з реальним позбавленням волі, що саме по собі істотно підвищує ймовірність його ухилення від суду. Така обставина у сукупності з даними про попередню процесуальну поведінку обвинуваченого та обставинами зміни фактичного місця проживання без належного відображення цих відомостей у відповідних офіційних документах свідчить про наявність реальних підстав вважати, що у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу зазначений ризик не буде належним чином нівельований.

Доводи сторони захисту щодо належної процесуальної поведінки обвинуваченого протягом тривалого часу судового розгляду, наявності у нього міцних соціальних зв`язків, родини, постійного місця проживання та роботи, відсутності судимостей, а також того, що всі свідки у кримінальному провадженні вже були допитані судом, безумовно підлягають врахуванню судом. Разом з тим зазначені обставини самі по собі не свідчать про відсутність ризику переховування обвинуваченого від суду, зважаючи на стадію кримінального провадження, наявність обвинувального вироку із призначенням реального покарання у виді позбавлення волі та встановлені судом першої інстанції факти, що характеризують поведінку обвинуваченого під час розгляду справи.

Колегія суддів також бере до уваги, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, однак у цьому випадку прокурор довела, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, зокрема цілодобового домашнього арешту, про який просить сторона захисту, не зможе належним чином запобігти встановленому ризику переховування обвинуваченого від суду.

За таких обставин підстав для зміни застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу на більш м`який, як про це просить сторона захисту, колегія суддів не вбачає.

Водночас враховуючи, що строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосованого вироком суду першої інстанції, спливає 19.03.2026, а апеляційний розгляд кримінального провадження на цей час не завершено, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання щодо подальшої дії зазначеного запобіжного заходу.

Вироком суду першої інстанції до ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на два місяці. Водночас прокурор у своєму клопотанні просить продовжити строк дії зазначеного запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Вирішуючи питання щодо строку продовження запобіжного заходу, колегія суддів виходить з того, що відповідно до п. 1, 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у вироку суду зазначається, зокрема, рішення щодо запобіжного заходу до набрання вироком законної сили. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 377 КПК України, якщо обвинувачений, який тримається під вартою, засуджений до покарання у виді позбавлення волі, суд у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний із триманням під вартою, та звільнити такого обвинуваченого з-під варти. Отже, після ухвалення обвинувального вироку запобіжний захід щодо обвинуваченого може застосовуватися на строк до набрання вироком законної сили.

Такий підхід узгоджується і з практикою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду.

З урахуванням того, що строк дії запобіжного заходу, застосованого вироком суду першої інстанції, спливає, а встановлений ризик переховування обвинуваченого від суду не зменшився та продовжує існувати, колегія суддів вважає обґрунтованим клопотання прокурора та доходить висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст. 177-178, 196-197, 206, 331, 376, 405 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання сторони захисту залишити без задоволення.

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який застосований до обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вироком Вищого антикорупційного суду від 19.01.2026 у справі № 991/854/24, до набрання цим вироком законної сили.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуюча суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3