Справа № 127/6199/26
Провадження №11-сс/801/207/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваної ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці судове провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2026, якою задоволено клопотання слідчого про застосування до підозрюваної

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Літинські Хутори, Вінницького району Вінницької області, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначеним розміром застави у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000174 від 17.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2026 підозрюваній ОСОБА_8 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначеним розміром застави у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000174 від 17.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Своє рішення суд першої інстанції мотивує тим, що наведені стороною обвинувачення доводи та обставини кримінального провадження, є достатніми та належними для застосування до підозрюваної найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Слідчий суддя зазначив, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

Проте, при визначенні розміру застави, слідчий суддя врахував вік та стан здоров`я підозрюваної, розмір отриманої неправомірної вигоди, та дійшов висновку про необхідність визначити підозрюваній розмір застави з урахуванням вимог ст. 182 КПК України, а саме 80 (вісімдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 266 240,00 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням слідчого судді прокурор Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу у якій просив скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2026, та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого та застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб та визначити розмір застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Апеляційну скаргу прокурор мотивує тим, що, на його переконання, ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а також постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, як зазначає прокурор, досудовим розслідуванням встановлено, що завідувач травматологічного відділення КНП «Літинська центральна районна лікарня», лікар-ортопед-травматолог ОСОБА_9 , будучи службовою особою, діючи умисно, з корисливих мотивів та за попередньою змовою з лікарем-невропатологом цього ж медичного закладу ОСОБА_8 , вимагав та одержав від громадянина ОСОБА_10 неправомірну вигоду за сприяння у вирішенні питання щодо встановлення йому групи інвалідності.

Як убачається з матеріалів провадження, у вересні 2025 року ОСОБА_10 звернувся до ОСОБА_9 за медичною допомогою, під час чого останній повідомив йому про можливість встановлення ІІІ групи інвалідності та, як зазначає прокурор, за неправомірну вигоду пообіцяв сприяти у вирішенні цього питання. При цьому ОСОБА_9 вказав на необхідність надання неправомірної вигоди у сумі 3 000 доларів США за встановлення ІІІ групи інвалідності строком на один рік з можливістю подальшого продовження.

Не погодившись із такими вимогами, ОСОБА_10 , як зазначено в апеляційній скарзі, звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення та був залучений до конфіденційного співробітництва, діючи надалі під контролем правоохоронних органів.

У подальшому, як стверджує прокурор, 28.10.2025 ОСОБА_9 , продовжуючи свої дії за попередньою змовою з ОСОБА_8 , повідомив ОСОБА_10 про необхідність проходження фіктивного стаціонарного лікування у неврологічному відділенні КНП «Літинська ЦРЛ». Після цього 07.11.2025 ОСОБА_8 видала ОСОБА_10 направлення на госпіталізацію та, як зазначає прокурор, склала і видала завідомо неправдивий офіційний документ медичну карту стаціонарного хворого, до якої внесла недостовірні відомості щодо перебування останнього на стаціонарному лікуванні.

Надалі, за твердженням прокурора, 22.02.2026 ОСОБА_9 , діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого незаконного збагачення, під час особистої зустрічі одержав від ОСОБА_10 , який діяв під контролем правоохоронних органів, неправомірну вигоду у сумі 3000 доларів США за вплив на прийняття рішення членами експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи щодо встановлення йому ІІІ групи інвалідності.

Після цього, як зазначає прокурор, 24.02.2026 ОСОБА_9 та ОСОБА_8 були затримані в порядку ст. 615 КПК України, а 24.02.2026 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Водночас прокурор вважає, що слідчий суддя, частково задовольняючи клопотання слідчого та визначаючи підозрюваній заставу у розмірі 266 240 гривень, не врахував усіх обставин кримінального провадження.

Зокрема, як наголошується в апеляційній скарзі, відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, однак у даному випадку рішення в частині визначення розміру застави належним чином не мотивовано.

Крім того, прокурор зазначає, що підозрювана обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого корупційного злочину, який пов`язаний із використанням службового становища, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпеки такого діяння.

При цьому, як підкреслює прокурор, під час проведення обшуку за місцем проживання підозрюваної було виявлено значні грошові кошти, зокрема 72 210 доларів США, 1 765 євро та 35 750 гривень, що, на його думку, свідчить про наявність у неї фінансових можливостей та, відповідно, про неспроможність визначеної судом застави у сумі 266 240 гривень забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваної.

У зв`язку з викладеним прокурор вважає, що найбільш дієвим запобіжним заходом буде застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що, на його переконання, забезпечить запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1-3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також належну процесуальну поведінку підозрюваної.

Колегія суддів, вислухавши думку прокурора ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, позицію захисника ОСОБА_7 та підозрюваної ОСОБА_8 , які заперечували стосовно апеляційної скарги прокурора та просили відмовити у її задоволені, дослідивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, прийшла до висновку, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2026 відповідає.

Оскільки кожна кримінальна справа має унікальні фактичні обставини, суд не має права діяти за шаблоном чи формально, а зобов`язаний ухвалювати рішення, які є персоніфікованими, із врахуванням індивідуальних особливостей справи, конкретного підозрюваного та специфіки доводів сторін у межах відповідного провадження.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів судової справи було встановлено, що відділом розслідування особливо тяжких злочинів СУ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000174 від 17.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Зокрема, досудовим розслідуванням встановлено, що законом України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 №2961-IV зі змінами та доповненнями (далі - Закон №2961) визначено основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності.

Відповідно до ст. 1 Закону інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими порушеннями, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист

Згідно ст. 3 основними завданнями законодавства України з питань реабілітації осіб з інвалідністю є: створення умов для усунення обмежень повсякденного функціонування осіб з інвалідністю, відновлення і компенсації їх порушених або втрачених здатностей до побутової, професійної, суспільної діяльності; визначення основних завдань системи реабілітації осіб з інвалідністю, видів і форм реабілітаційних заходів.

Крім того, відповідно до ст. 7 цього Закону залежно від ступеня стійкого обмеження повсякденного функціонування, спричиненого стійким обмеженням повсякденного функціонування, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими порушеннями, при взаємодії із зовнішнім середовищем, особі, визнаній особою з інвалідністю, встановлюється перша, друга чи третя група інвалідності.

Відповідно до «Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи» затверджене постановою Кабінету Міністрів України №1338 від 15.11.2024 (далі Положення) встановлено, що з 1 січня 2025 року експертиза щодо встановлення інвалідності відповідно до законодавства для повнолітніх осіб проводиться експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи, до складу яких можуть входити лікарі, які мають право проводити оцінювання повсякденного функціонування особи а також Центром оцінювання функціонального стану осіб. Крім того, проведення оцінювання повсякденного функціонування особи організовується в кластерних та надкластерних закладах охорони здоров`я.

Згідно п. 9 Положення експертні команди, окрім іншого: формують результати оцінювання на підставі відомостей про стан здоров`я особи, зокрема обов`язково на підставі тих, що містяться в електронній системі охорони здоров`я, та в медичній документації, що була внесена до електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи в сканованому вигляді лікарем, який направив на проведення оцінювання; встановлюють групи (підгрупи) інвалідності, фіксують причини та час її настання відповідно до підтверджувальних документів; встановлюють ступінь втрати професійної працездатності; вносять до електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи протокол та рішення про проведене оцінювання в електронній формі в установленому законодавством порядку та ін.

Таким чином, встановлення інвалідності, як процес медичного констатування та юридичного закріплення наявності втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист, передбачає проходження пацієнтом низки процедурних етапів зазначених вище.

Названі етапи є логічно послідовними та взаємодоповнюючими, а кожен із суб`єктів, який має безпосередній стосунок до їх реалізації, виконує та здійснює контроль (керує) за певною ділянкою роботи, наслідком якої є створення конкретного медичного документа (групи документів), який має юридичне значення та створює передумови для проходження наступного етапу.

Так, завідувач травматологічного відділення КНП «Літинська центральна районна лікарня», лікар-ортопед-травматолог ОСОБА_9 , будучи згідно з ч. 3 ст. 18 КК України, ЗУ «Про державну службу» службовою особою, діючи умисно, з корисливим мотивом та метою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи за попередньою змовою з лікарем-невропатологом КНП «Літинська центральна районна лікарня» ОСОБА_8 отримав від громадянина ОСОБА_10 , неправомірну вигоду за вирішення питання встановлення групи інвалідності за наступних обставин.

Так, в вересні 2025 року, ОСОБА_10 звернувся за медичною допомогою до ОСОБА_9 , який в ході консультації повідомив останньому, що в сукупності з іншими діагнозами у нього є підстави для встановлення ІІІ групи інвалідності, та за неправомірну вигоду зможе допомогти у її оформленні. За вказані дії, ОСОБА_9 вказав, що йому необхідно буде надати неправомірну вигоду в розмірі 3000 доларів США для встановлення ІІІ групи інвалідності, терміном 1 рік з можливістю подальшого продовження.

Вважаючи дії ОСОБА_9 по висловленню вимоги про необхідність надання неправомірної вигоди кримінально-протиправними, ОСОБА_10 звернувся до правоохоронних органів із письмовою заявою про учинення кримінального правопорушення та був залучений ними до конфіденційного співробітництва та у подальшому діяв під їх контролем.

У подальшому, 28.10.2025 ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , в ході особистої зустрічі з ОСОБА_10 повідомив, що йому потрібно буде пройти фіктивне стаціонарне лікування у неврологічному відділенні КНП «Літинська ЦРЛ», а саме лікаря-невропатолога ОСОБА_8 .

Після цього, 07.11.2025, ОСОБА_10 , діючи під контролем працівників правоохоронних органів, на виконання попередньої домовленості із ОСОБА_9 , прийшов до лікаря-невропатолога ОСОБА_8 , яка зробила йому направлення на «фіктивну» госпіталізацію. Крім того, в невстановлені досудовим розслідуванням місці та час, але не пізніше 19.11.2025 ОСОБА_8 склала та видала завідомо неправдивий офіційний документ, який здатний спричинити наслідки правового характеру, а саме можливість реалізації ОСОБА_10 прав у сфері охорони здоров`я та соціального забезпечення «медичну карту стаціонарного хворого», в якому зазначила завідомо неправдиві відомості про перебування ОСОБА_10 на стаціонарному лікуванні у відділенні КНП «Літинська ЦРЛ» терміном 10 днів, а також проведені обстеження.

Далі, ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_10 , що всі документи готові, і йому потрібно лише чекати дати призначення комісії щодо встановлення групи інвалідності.

Після цього, 22.02.2026 в денний період часу, ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, корисливим мотивом та з метою особистого незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в ході особистої зустрічі, одержав від ОСОБА_10 , який діяв під контролем працівників правоохоронних органів, шляхом передачі з рук у руки неправомірну вигоду у розмірі 3000 доларів США за вирішення питання встановлення ІІІ групи інвалідності, терміном 1 рік.

24 лютого 2026 року о 19:07 год. ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

24 лютого 2026 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених:

-ч. 3 ст. 368 КК України, тобто в одержанні службовою особою неправомірної вигоди, а так само проханні надати таку вигоду для себе та третьої особи за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди;

-ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 369-2 КК України, тобто в одержанні неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням такої вигоди;

Оцінюючи доводи сторін щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих їй кримінальних правопорушень, суд апеляційної інстанції виходить із правових підходів, сформульованих у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні від 28.10.2004 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що для вирішення питання про застосування запобіжного заходу факти, які викликають підозру щодо причетності особи до злочину, не повинні бути встановлені до такого ступеня переконливості, який необхідний для ухвалення обвинувального вироку або навіть для пред`явлення офіційного обвинувачення.

Водночас, як наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства», поняття «обґрунтована підозра» передбачає існування таких фактів чи інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити інкриміноване їй кримінальне правопорушення.

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», згідно з якою під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу оцінці підлягає саме наявність обґрунтованої підозри, тоді як встановлення доведеності вини особи не є предметом такого розгляду, оскільки доведення вини віднесено до завдань досудового розслідування, яке здійснюється слідчим у межах кримінального провадження.

Підозра ОСОБА_8 у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000534 від 04.12.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, обґрунтовується наступними доказами:

?витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000174 від 17.10.2025;

?протоколом допиту свідка;

?матеріалами негласних слідчих (розшукових) дій;

?протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24.02.2026;

?повідомленням про підозру від 24.02.2026;

?іншими матеріалами кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, що наданих доказів достатньо для того, щоб прийти до висновку, що підозра щодо вчинення ОСОБА_8 інкримінованих їй кримінальних правопорушень обґрунтована.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України взяття під варту є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1)переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4)перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що останній фактично не оспорює висновків слідчого судді щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих кримінальних правопорушень, а також щодо існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та необхідності застосування до неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Із наведеного слідує, що сторона обвинувачення не ставить під сумнів законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді в частині застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а висловлює незгоду виключно з визначеним судом розміром застави, який, на думку прокурора, є недостатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної.

Враховуючи викладене, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали лише у межах доводів апеляційної скарги, а саме в частині правильності визначення слідчим суддею розміру застави як альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, постановляючи ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, якщо відсутні підстави для її незастосування.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваної, інших даних про її особу та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому застава повинна достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків та не може бути завідомо непомірною для неї.

Крім того, пунктом 2 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що щодо особи, яка підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Вихід за ці межі допускається лише у виключних випадках, якщо суд дійде висновку, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання підозрюваною покладених на неї обов`язків.

Як убачається з матеріалів судового провадження, слідчим у клопотанні та прокурором у судовому засіданні порушувалось питання про визначення підозрюваній застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, однак будь-яких переконливих доводів, які б свідчили про наявність виключного випадку у розумінні абз. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, стороною обвинувачення наведено не було.

При цьому посилання сторони обвинувачення на характер інкримінованого кримінального правопорушення, його корупційну спрямованість, а також на суму неправомірної вигоди, яка за версією слідства становила 3 000 доларів США, саме по собі не може свідчити про наявність виключних обставин, які б давали підстави для визначення застави у розмірі, що значно перевищує встановлені законом межі.

Також колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що посилання сторони обвинувачення на майновий стан підозрюваної не є виключним випадком у розумінні положень ч. 5 ст. 182 КПК України.

Натомість слідчий суддя, врахував як характер інкримінованих кримінальних правопорушень, так і дані про особу підозрюваної, її вік, наявність постійного місця проживання, відсутність судимостей, а також інші обставини кримінального провадження та визначив максимальний розмір застави передбачений КПК України.

Крім того, як убачається з матеріалів провадження, у межах цього ж кримінального провадження іншому підозрюваному ОСОБА_9 ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2026 також було визначено заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 266 240 гривень.

За таких обставин визначений слідчим суддею розмір застави відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є співмірним обставинам кримінального провадження та достатнім для забезпечення виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора не свідчать про неправильне застосування слідчим суддею норм кримінального процесуального закону та не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування ухвали слідчого судді в частині визначення розміру застави не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від від 26.02.2026, якою задоволено клопотання слідчого про застосування до підозрюваної ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначеним розміром застави у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000174 від 17.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4