Справа № 463/1106/26
Провадження № 1-кп/463/360/26
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0001126 від 23.09.2025 року про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Селятин Путильського району Чернівецької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у військовому званні «старший солдат», раніше судженого 20.11.2019 року вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області за ч.3 ст.408 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік (покарання відбув), зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

в с т а н о в и в :

старший солдат ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем Національної гвардії України, перебуваючи на посаді стрільця 1 відділення 2 стрілецького взводу стрілецької роти (резервної) військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, всупереч вимогам ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, не маючи наміру назавжди ухилитись від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного начальника, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків в умовах воєнного стану, 04.10.2025 року без поважних причин самовільно залишив на понад три доби розташування військового містечка № НОМЕР_2 військової частини НОМЕР_1 , що знаходиться на території АДРЕСА_2 , та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до 06.01.2026 року, а саме до моменту встановлення його місця перебування співробітниками поліції та передачі військовослужбовцям Національної гвардії України. Тобто у період часу з 04.10.2025 року до 06.01.2026 року ОСОБА_5 був відсутній на службі без поважних причин і не виконував свої службові обов`язки в умовах воєнного стану.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, тобто, самовільне залишення військової частини тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенню, передбаченого ч.5 ст.407 КК України визнав повністю. Підтвердив, що 04.10.2025 року він самовільно залишив розташування військової частини у АДРЕСА_2 та був відсутній на службі до моменту його затримання. Свої дії пояснює тим, що його дружина має тяжке захворювання, у зв`язку з чим, він без дозволу командування поїхав додому. У вчиненому щиро розкаюється, просить при призначенні покарання застосувати положення ст.69 КК України.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення повністю і об`єктивно підтверджується зібраними в ході досудового розслідування та перевіреними в судовому засіданні доказами.

Дослідження інших доказів щодо тих обставин матеріалів кримінального провадження, які ніким не оспорюються, судом за згодою учасників судового провадження на підставі ч.3 ст.349 КПК України визнано недоцільним. Судом встановлено, що показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи, з`ясовано, що ОСОБА_5 правильно розуміє зміст фактичних обставин пред`явленого обвинувачення, сумнівів у добровільності його позиції не має, сторонам роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку про доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, тобто, самовільне залишення військової частини тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином, реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Так, суд, відповідно до ст.65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, бере до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, є тяжким, конкретні обставини кримінального провадження, їх наслідки, дані про особу обвинуваченого, зокрема, ОСОБА_5 раніше не суджений (згідно ст.89 КК України), на диспансерному обліку з приводу наркологічного та психічного захворювання не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 судом не встановлено.

Таким чином, суд беззастережно вважає, що покарання обвинуваченому необхідно призначити в межах санкції статті за якою кваліфіковано кримінальне правопорушення, у виді позбавлення волі, оскільки, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, суд переконаний, що таке покарання є справедливим та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 , виправлення обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства, попередження нових кримінальних правопорушень та на переконання суду саме таке покарання відповідатиме справедливості, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечить співрозмірність діяння та кари, а також відповідає таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод, як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Саме таке покарання буде доцільне для профілактики вчинення обвинуваченим нових злочинів, буде найбільш відповідати принципам та меті його призначення, зазначене випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції. Також такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, чи застосування ст.75 КК України, враховуючи зазначені вище конкретні обставини в їх сукупності та дані про особу винного, суд не знаходить. Так описані вище дані про особу обвинуваченого дають лише підстави для призначення покарання у мінімальних його межах, передбачених санкцією відповідної статті, у виді позбавлення волі, а не застосування ст.69 КК України.

Застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України) до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Конкретні обставини справи свідчать, що досягнення мети покарання, яка полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до кримінально-виконавчої установи закритого типу, неможливе без його реального відбування. Отже, суд дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Інші рішення, щодо питань, які вирішуються при ухваленні вироку

На момент ухвалення вироку обвинуваченому у вказаному кримінальному провадженні обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженню відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Керуючись ст.ст.368, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 07.01.2026 року.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою, застосований відносно ОСОБА_5 залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено з підстав, передбачених ст.394 КПК України до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м.Львова протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору.

Суддя ОСОБА_1