УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 345/3279/25

провадження № 51-3607 cк 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року,

встановив:

За вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2025 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст.109 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді у виді обмеження волі на строк 1 рік без конфіскації майна; за ч. ч. 3 ст. 109 КК - у виді обмеження волі на строк 2 роки без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки без конфіскації майна.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Відповідно до встановлених у вироку суду обставин, які детально наведені в судому рішенні, у невстановлений досудовим розслідуванням час ОСОБА_4 створив у соціальній мережі «TikTok» обліковий запис « ОСОБА_5 », який був відкритим для невизначеного кола осіб та використовувався ним особисто для розміщення публікацій.

Так, діючи умисно та з метою насильницького повалення конституційного ладу і захоплення державної влади в Україні, 26 червня 2024 року у м. Калуш Івано-Франківської області ОСОБА_4 , використовуючи мобільний телефон «Xiaomi 9A», розмістив на своїй сторінці відеопублікацію з текстом: «Верховну раду!!! В братську могилу!!! …», що є закликом до насильницького усунення державної влади.

Надалі, 27 липня 2024 року, він розмістив іншу відеопублікацію із закликами до збройного спротиву представникам державної влади України («…беріть собою зброю…», «Знищите все лівацьке зелене!» тощо), що є закликами до насильницького повалення державної влади.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду в частині призначеного покарання, застосувавши до нього положення статей 69 та 75 КК України.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суди попередніх інстанцій, призначаючи покарання, безпідставно визнали наявність обставини, яка обтяжує покарання, передбаченої п. 11 ч. 1 ст. 67 КК України. На його думку, матеріали кримінального провадження не містять даних, які б підтверджували, що умови воєнного стану були знаряддям, способом чи засобом вчинення кримінальних правопорушень або що він умисно використав такі умови для досягнення злочинної мети.

Крім того, засуджений вважає, що судами не в повному обсязі враховано дані про його особу, зокрема вік, стан здоров`я та потребу в лікуванні, що, на його переконання, є підставами для пом`якшення призначеного покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долученідо скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень за встановлених судом обставин та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст.109, ч. 3 ст.109 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Посилання засудженого на можливість застосування до нього положень ст.ст. 69, 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З системного аналізу вимог закону України про кримінальну відповідальність слідує, що, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши і оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що ст. 75 КК застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував усі обставини справи, зокрема: ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які класифікуються як нетяжкі злочини, дані про особу винного, який свою вину визнав, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, одружений, згідно з довідками медичних закладів за допомогою до лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не звертався, характер вчиненого злочинного діяння, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття, а також наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану.

Вирішуючи питання щодо можливості призначення ОСОБА_4 покарання, не пов`язаного з позбавленням чи обмеженням волі, місцевий суд зазначив, що санкції ч. 2, 3 ст. 109 КК не передбачають альтернативних видів покарання, не пов`язаних із ізоляцією від суспільства.

Крім того, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень ч. 1 ст. 69 КК, оскільки у кримінальному провадженні встановлено лише одну обставину, що пом`якшує покарання, тоді як для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, необхідна наявність кількох таких обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

З огляду на вищевикладені обставини, місцевий суд не знайшов підстав для призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК та дійшов обґрунтованого висновку про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_4 за ч.2 ст.109, ч.3 ст.109 КК покарання, у мінімальних межах санкцій даних статей, буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, воно буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення, не буде становити особистий надмірний тягар для особи та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 та дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції покарання є обґрунтованим, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК та за своїм видом і розміром є справедливим по відношенню до нього.

З вказаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Крім того, врахування судами обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану - є правомірним.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 67 КК, така обставина передбачає свідоме використання винною особою найнесприятливіших для суспільства умов і часу з метою полегшення вчинення кримінального правопорушення.

Встановлені судом фактичні обставини свідчать, що ОСОБА_4 вчинив інкриміновані йому злочини під час дії на території України правового режиму воєнного стану, що підтверджує наявність обтяжуючої обставини, передбаченої п. 11 ч. 1 ст. 67 КК, тому доводи скаржника в цій частині є необґрунтованими.

З огляду на викладене, призначене судом покарання ОСОБА_4 відповідає загальним засадам, передбаченим статтями 50 та 65 КК, і є адекватним характеру вчинених засудженим дій, що посягали на основи національної безпеки України.

Щодо доводів про неможливість призначення покарання у виді обмеження волі у зв`язку з майбутнім досягненням пенсійного віку, слід зазначити наступне.

Так, відповідно до приписів ч. 3 ст. 61 КК обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Водночас, на момент вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.109, ч. 3 ст.109 КК та на час ухвалення вироку ОСОБА_4 був належним суб`єктом злочину та особою, до якої відповідно до закону могло бути застосовано покарання у виді обмеження волі, а тому доводи касаційної скарги в цій частині, є необґрунтованими, не впливають на законність призначеного покарання та не можуть бути підставою для його зміни чи скасування.

Що стосується тверджень про стан здоров`я, то засуджений за необхідності не позбавлений права звернутися до суду з клопотанням про звільнення від відбування покарання за станом здоров`я в порядку, передбаченому статтями 537 та 539 КПК.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі засудженого мотиви щодо незгоди з судовими рішеннями в частині призначеного йому покарання, не спростовують висновків попередніх судів та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду поставити під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 серпня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3