Справа № 183/5636/25
№ 1-кп/183/1464/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року колегія суддів Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості по якому внесені 18.04.2025 року до ЄРДР за № 0000384, за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, -

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И ЛА :

Під час судового засідання прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою терміном на 60 днів без визначення застави, з тих підстав, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15, п.1 ч.2 ст.115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Так, 18 квітня 2025 року, приблизно о 06 годині 54 хвилин, ОСОБА_5 приїхав на автомобілі марки «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до місця мешкання свого знайомого ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , де також знаходилась його сестра ОСОБА_9 . У ході розмови між ОСОБА_5 з одного боку, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з іншого боку, раптово виник словесний конфлікт, в ході якого у ОСОБА_5 виник прямий умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті двом особами - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Повідомивши ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про те, що він їх вб`є, ОСОБА_5 залишив місце їх проживання.

Реалізуючи вказаний умисел, 18 квітня 2025 року, приблизно о 07 годині 28 хвилин, ОСОБА_5 , маючи при собі ручну осколкову оборонну гранату типу Ф-1, споряджену ударним механізмом уніфікованого запалу ручної гранати модернізованого типу УЗРГМ, повернувся до домоволодіння АДРЕСА_1 , та тримаючи її у своїй руці, підійшов впритул до паркану домоволодіння, після чого, діючи умисно, розуміючи та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , переконавшись, що останні перебувають у зоні ураження ручної осколкової оборонної гранати типу Ф-1, спорядженої ударним механізмом уніфікованого запалу ручної гранати модернізованого типу УЗРГМ, привів її у бойову готовність та кинув на територію вказаного домоволодіння, а саме в сторону останніх, в результаті чого відбувся вибух вказаного бойового припасу.

Після цього, вважаючи, що він виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, ОСОБА_5 з місця вчинення кримінального правопорушення втік, проте злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, у зв`язку з тим, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встигли забігти до приміщення будинку.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України як закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті двох осіб.

Окрім цього, 18 квітня 2025 року, приблизно о 07 годині 26 хвилин, ОСОБА_5 знаходився по вул. Крайній, м. Самар Дніпропетровської області та знаючи, що на узбіччі дороги у травні знаходиться ручна осколкова оборонна граната типу Ф-1, споряджена ударним механізмом уніфікованого запалу ручної гранати модернізованого типу УЗРГМ, яку він бачив раніше, знайшов її. У цей час у ОСОБА_5 виник прямий умисел, спрямований на придбання та носіння бойового припасу без передбаченого законом дозволу.

Реалізуючи вказаний умисел, 18 квітня 2025 року, приблизно о 07 годині 26 хвилин, ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи, що вищевказаний предмет є ручною осколковою оборонною гранатою типу Ф-1, яка споряджена ударним механізмом уніфікованого запалу ручної гранати модернізованого типу УЗРГМ, та відноситься до бойових припасів, підняв її із землі, тим самим незаконно придбав зазначений предмет.

У подальшому ОСОБА_5 , тримаючи у руці ручну осколкову оборонну гранату типу Ф-1, споряджену ударним механізмом уніфікованого запалу ручної гранати модернізованого типу УЗРГМ, яка відноситься до бойових припасів, на автомобілі марки «ВАЗ 21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 , приїхав до території домоволодіння АДРЕСА_1 , тим самим незаконно носив бойовий припас, до моменту його застосування.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 1 ст. 263 КК України як придбання, носіння, бойового припасу без передбаченого законом дозволу.

18.04.2025відомості про злочин слідчим СВ Самарівського РВП ГУНП в Дніпропетровській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та зареєстровано кримінальне провадження №0000384 за ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст.115 КК України.

18.04.2025внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000385 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та об`єднано з кримінальним провадженням №0000384. Того ж дня змінено кваліфікацію вчиненого з ч.2 ст.15, п.5 ч.2 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 15, п. 1 ч.2 ст. 115 КК України.

18.04.2025 року, о 12.30 годині, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.04.2025 ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Одночасно вказаною ухвалою встановлено обґрунтованість підозри та наявність ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України. В подальшому вказаний запобіжний захід продовжено ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Обґрунтованість підозри у вчиненні інкримінованого правопорушення підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 18.04.2025, показаннями потерпілої ОСОБА_9 від 18.04.2025, показаннями потерпілого ОСОБА_8 від 18.04.2025, довідкою про категорію вибухонебезпечності виявлених вибухових матеріалів.

На теперішній час встановлені ризики не зникли та не зменшились, у зв`язку з чим виникла необхідність у продовженні строку дії обраного раніше запобіжного заходу.

Про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_5 на даний час обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, санкція якого передбачає лише позбавлення волі на строк від 10 до 15 років. Будучи раніше неодноразово судимим, ОСОБА_5 розуміє, що у разі визнання його судом винним у вчиненні вказаного злочину його буде засуджено судом до позбавлення волі, тому існує ризик переховування останнього від суду з метою ухилення від покарання. Про існування вказаного ризику також свідчить відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, утриманців, постійного місця роботи.

Про наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_5 мешкає в одному населеному пункті разом із потерпілими

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , раніше мав з ними конфлікти, а тому обвинувачений з метою уникнення покарання за вчинення особливо тяжкого злочину матиме реальну можливість впливати на потерпілих, зокрема, шляхом погроз та насильства, з метою змусити їх змінити свої показання, враховуючи насильницький характер інкримінованого злочину.

Про наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів, у тому числі й умисних тяжких, останній раз був засуджений 21.01.2021 до 2 років обмеження волі та умовно - достроково звільнений 01.04.2024, судимість за який на теперішній час погашена. Разом з тим, ОСОБА_5 , маючи непогашену судимість за вироком Новомосковського міськрайонного суду від 05.09.2018, підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи. Вказані обставини свідчать про існування ризику вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень у разі перебування його на волі.

На підставі вищевикладеного прокурор просить задовольнити клопотання, вважаючи, що з урахуванням реальної наявності вказаних ризиків забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків можливо лише при застосуванні до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, запобігання вищезазначеним ризикам застосуванням більш м`яких запобіжних заходів неможливо.

Захисник та обвинувачений, кожен окремо, проти задоволення клопотання прокурора не заперечували.

Розглянувши клопотання прокурора, вислухавши думку учасників кримінального провадження, колегія суддів дійшла до таких висновків.

У відповідності з ч. 3 ст. 331 КПК України, суд, незалежно від клопотань, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою до спливу двомісячного строку застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. На теперішній час розгляд кримінального провадження по суті не завершений.

В своєму клопотанні прокурор обґрунтував наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувались при застосуванні та продовженні ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Колегія суддів вважає, що вказані ризики продовжують існувати, оскільки стороною захисту не надано жодних доказів на спростування твердження прокурора про їх існування.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу

ОСОБА_5 колегія суддів враховує, що існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів вважає, що наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_5 на даний час обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, санкція якого передбачає лише позбавлення волі на строк від 10 до 15 років. Будучи раніше неодноразово судимим, ОСОБА_5 розуміє, що у разі визнання його судом винним у вчиненні вказаного злочину його буде засуджено судом до позбавлення волі, тому існує ризик переховування останнього від суду з метою ухилення від покарання. Про існування вказаного ризику також свідчить відсутність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, утриманців, постійного місця роботи.

При цьому, колегія суддів вважає наявність ризиків, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, в судовому засіданні прокурором доведено, оскільки

ОСОБА_5 мешкає в одному населеному пункті разом із потерпілими

ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , раніше мав з ними конфлікти, а тому обвинувачений з метою уникнення покарання за вчинення особливо тяжкого злочину матиме реальну можливість впливати на потерпілих, зокрема, шляхом погроз та насильства, з метою змусити їх змінити свої показання, враховуючи насильницький характер інкримінованого злочину.

Відповідно до наявності ризиків, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів вважає, що наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів, у тому числі й умисних тяжких, останній раз був засуджений 21.01.2021 до 2 років обмеження волі та умовно - достроково звільнений 01.04.2024, судимість за який на теперішній час погашена. Разом з тим, ОСОБА_5 , маючи непогашену судимість за вироком Новомосковського міськрайонного суду від 05.09.2018, підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя особи. Вказані обставини свідчать про існування ризику вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень у разі перебування його на волі.

Колегія суддів при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оцінила в сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме те, що ОСОБА_5 не одружений, ніде не працює, тому офіційні джерела доходів в нього відсутні; підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, віднесеного законом до категорії тяжких, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється.

Все вищевикладене неодмінно свідчить про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_5 , ніж тримання під вартою.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає необхідним застосувати обвинуваченому найбільш тяжкий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначеного раніше ризику.

Аналізуючи вищевикладене, вислухавши думку учасників процесу, кожного окремо, суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 177, 178 КПК України, колегія судів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Новомосковськ Дніпропетровської області, громадянину України, продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 20 травня 2026 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Головуюча суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3