Дата документу 17.03.2026 Справа № 336/9751/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/462/26 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/9751/25Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 (з доповненнями) на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.436-2, ч.ч.1, 2 ст.110 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду до 19.03.2026 року включно продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений просив ухвалу суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким застосувати до нього більш м`який запобіжний захід та розглянути можливість заміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на проходження військової служби в порядку ст.616 КПК. Свої вимоги мотивував тим, що клопотання прокурора про продовження найбільш суворого запобіжного заходу є необґрунтованим та надано обвинуваченому з порушенням встановленого ч.2 ст.184 КПК строку, що позбавило обвинуваченого можливості належним чином підготувати свої доводи та заперечення. Твердження про існування передбачених ст.177 КПК ризиків відносно ОСОБА_8 ґрунтується виключно на припущеннях. Судом першої інстанції не враховано доводи клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу. ОСОБА_8 зазначає, що він є релігійною людиною та не має намірів переховуватися від суду. Обвинувачений посилається на відсутність доказів його винуватості. Зазначає, що сама по собі лише тяжкість пред`явленого обвинувачення не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; з`ясувавши позицію обвинуваченого та захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

В провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні передбачених ч.3 ст.436-2, ч.ч.1, 2 ст.110 КК кримінальних правопорушень.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, виходив з того, що у справі існують ризики того, що ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, тому необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим ст.177 КПК ризикам.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати й передбачені ст.178 КПК обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання колегії суддів, рішення суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ґрунтується на зазначених вимогах кримінального процесуального закону.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності передбачених ст.177 КПК ризиків, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики переховування від суду, знищити, сховати та спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, а також вчинення іншого кримінального правопорушення об`єктивно існують, і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_8 .

На підтвердження існування передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику свідчать ті обставини, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ряду злочинів різного роду тяжкості, крім іншого, тяжкого злочину проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку та особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, за вчинення яких передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з конфіскацією майна або без такої.

Наведені обставини, на переконання судової колегії, дають достатні підстави для висновку, що обвинувачений, будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено, у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 у інкримінованій йому протиправній діяльності використовував електронну інформаційну систему месенджер, а також Всесвітню мережу «Інтернет». Відтак, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений, будучи обізнаним про особливості доступу до вказаних систем та мережі, опинившись на волі, потенційно може вчинити дії, що охоплюються змістом передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК ризику.

Згідно матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, тобто законного та стабільного джерела доходу він не має. Крім того, відомості про міцні соціальні зв`язки матеріали провадження не містять та апеляційному суду не надано.

Враховуючи викладене, а також конкретні обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень та кількість епізодів злочинної діяльності, з огляду на відсутність у обвинуваченого стримуючих факторів належної процесуальної поведінки та джерел доходу, судова колегія дійшла висновку, що обвинувачений, опинившись на волі, потенційно може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відтак, з урахуванням всіх обставин даного кримінального провадження, колегія суддів, усупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченого, вважає, що прокурором доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_8 перебувати на волі.

Гарантувати запобігання встановленим ризикам та дотримання обвинуваченим належної процесуальної поведінки без застосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на переконання апеляційного суду, не вбачається можливим.

З огляду на наведене, колегія суддів констатує, що вказані апелянтом відомості про його релігійну приналежність не можуть бути єдиною та беззаперечною підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду за відсутності інших достатніх та вагомих підстав для прийняття такого рішення.

Апеляційний суд зауважує, що судом першої інстанції дотримано вимог ч.6 ст.176 КПК, згідно якої під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених зокрема ст.110 КК, за наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, застосовується запобіжний захід, визначений п.5 ч.1 цієї статті КПК, тобто тримання під вартою.

Таким чином, колегія суддів відхиляє вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Разом з тим, колегія суддів зважає й на те, що відповідно до положень ч.4 ст.183 КПК під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи передбачені ст.ст.177, 178 КПК підстави та обставини, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо, зокрема, і передбаченого ст.110 КК злочину.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується із твердженнями районного суду, який під час продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 врахував передбачені ст.ст.177, 178 КПК підстави і обставини, характер і ступінь ризиків. Відповідно суд реалізував зазначену регламентовану кримінальним процесуальним законом міру можливої поведінки (право) та обґрунтовано не визначив обвинуваченому розмір застави у даному кримінальному провадженні.

Судова колегія критично ставиться до посилання ОСОБА_8 щодо недоведеності пред`явленого йому обвинувачення, оскільки такі твердження є передчасними. Вказані питання безпосередньо стосуються доказування винуватості чи невинуватості особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що вказані обставини підлягають оцінці під час розгляду місцевим судом кримінального провадження по суті пред`явленого цій особі обвинувачення.

Що стосується вимог апелянта про заміну запобіжного заходу в порядку ст.616 КПК, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із ч.1 ст.616 КПК у разі введення воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та/або інших держав проти України обвинувачений, який під час судового розгляду тримається під вартою, крім тих, які обвинувачуються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, умисного вбивства двох або більше осіб або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.152-156-1, 258-258-6, ч.4 ст.286-1, ст.348 КК, а також обвинувачений, який згідно з п.п.1 п.3 примітки до ст.368 КК на момент вчинення кримінального правопорушення займав особливо відповідальне становище, має право звернутися до прокурора з клопотанням про ініціювання перед судом питання про скасування цього запобіжного заходу для продовження та/або проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та/або військової служби за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського та офіцерського складу.

За результатами розгляду клопотання, передбаченого абз.1 цієї частини ст.616 КПК, прокурор має право звернутися до суду, який розглядає кримінальне провадження, з клопотанням про скасування цій особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для продовження та/або проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та/або військової служби за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського та офіцерського складу.

Отже, судова колегія зауважує, що встановлену ст.616 КПК процедуру обвинуваченим не дотримано. Також апеляційний суд акцентує увагу на тому, що в рамках даного кримінального провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України. Тому застосування до нього положень ст.616 КПК унеможливлюється, про що прямо вказано в цій правовій нормі.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо відсутньої можливості підготувати доводи та заперечення стосовно клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Адже відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Під час розгляду даного клопотання судом першої інстанції дотримано передбачений вищевказаною частиною ст.331 КПК обов`язок. Обвинувачений та його захисник приймали участь у судовому засіданні, на відсутність можливості підготувати доводи та заперечення стосовно клопотання прокурора не посилались. Сторона захисту не була позбавлена можливості висловити свої доводи та заперечення, підтримати свою позицію та заявити відповідне клопотання.

Проте, матеріали провадження відповідних заяв обвинуваченого ОСОБА_8 не містять. Згідно журналу судового засідання від 19.01.2026 року ОСОБА_8 лише зазначав, що клопотання прокурора подано дуже заздалегідь. Крім того, обвинувачений скористався правом апеляційного оскарження ухвали про продовження строку тримання під вартою.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою відповідає характеру і тяжкості інкримінованих діянь, даним про особу обвинуваченого та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Між тим, судова колегія зауважує, що сама по собі тяжкість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення не є самостійною підставою для продовження строку тримання його під вартою, натомість судом першої інстанції враховано усі встановлені у даному провадженні обставини у їх взаємозв`язку, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість продовження строку тримання особи під вартою.

Даних, які би безумовно унеможливлювали подальше утримання ОСОБА_8 під вартою, матеріали провадження не містять.

Отже, судова колегія, виходячи з наведених в апеляційній скарзі мотивів, не вбачає законних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали чи зміни запобіжного заходу обвинуваченому за наслідками апеляційного розгляду.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02.03.2026 року строком на 60 днів продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою безумовне скасування ухвали суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 (з доповненнями) залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 19 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4