КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження: № 11-кп/824/4433/2024 Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 422-1 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням комунікальної платформи "ВКЗ", апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 220 230 000 000 010 68 від 18 жовтня 2023 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Хабаровськ, РФ, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2024, зокрема, на задоволення клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, терміном до 10.08.2024.

В обґрунтування прийнятого рішення суд вказав на доцільність продовження тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 , зважаючи на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не відпали та досі продовжують існувати.

При цьому суд врахував тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинується ОСОБА_7 , тяжкість покарання, яке загрожує у разі визнання її винуватою у вчиненні правопорушення, та дані про її особу в їх сукупності.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12.06.2024 скасувати в частині продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та ухвалити в цій частині нову ухвалу, якою обрати стосовно ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Захисник вважає ухвалу суду незаконною у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Першочергово захисник зазначає про необґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри за ч. 1 ст. 111 КК України.

Вказує, що відповідальність за державну зраду настає лише за умови, що громадянин України умисно вчинив діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Проте, на думку сторони захисту, у повідомленні про підозру від 02.02.2024 та обвинувальному акті від 05.06.2024 стороною обвинувачення жодним чином не зазначено вчинення яких конкретних дій слідчий та прокурор вважають переходом на бік ворога в період збройного конфлікту, шпигунством, наданням іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні надривної діяльності проти України, натомість, слідчий обмежився, констатацією перебування декілька місяців підозрюваної ОСОБА_7 на посаді помічника судді "Хозяйственного суда города Севастополя", не піддаючи це аналізу з точки зору її професійної діяльності та реального виконання нею будь-яких обов`язків.

Більше того, як вказує захисник, після виїзду у травні 2015 року підозрюваною ОСОБА_7 на материкову частину України, вона одразу ж добровільно звернулась до органів СБУ, куди здала свій нещодавно отриманий паспорт громадянки рф та пройшла всі необхідні перевірки, в тому числі психофізіологічні дослідження, із застосуванням поліграфа.

Після позитивного проходження всіх перевірок у СБУ ОСОБА_7 працевлаштувалась до Державної судової адміністраціїї України, де виконувала обов`язки до моменту затримання у лютому 2024 року.

Звертає захисник увагу і на те, що інкримінований ОСОБА_7 злочин, передбачений ч. 1 ст. 111 КК України карається позбавленням волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої. На відміну від санкції ч. 2 ст. 111-1 КК України, яка передбачає більш м`яку санкцію у вигляді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

Зауважує, що Кримінальний кодекс України було доповнено статтею 111-1 згідно, із Законом № 2108-ІХ від 03.03.2022, що набула чинності 15.03.2022.

За наведеним, з урахуванням положень ч. 1 ст. 5 КК України, оскільки ч. 2 ст. 111-1 КК України передбачає покарання не пов`язане з позбавленням волі, вона є більш сприятливою для обвинуваченої, пом`якшує кримінальну відповідальність, та має зворотну дію в часі, тому має застосовуватися стосовно ОСОБА_7 у цій справі.

Також, захисник зазначає про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та їх недоведеність стороною обвинувачення.

Щодо ризику можливого переховування від суду, то захисник звертає увагу на те, що з моменту відбування подій, що інкримінуються ОСОБА_7 , минуло близько дев`яти років і весь цей час ОСОБА_7 , будучи достеменно обізнаною про існування таких обставин, оскільки сама ще у 2015 році повідомила про це у СБ України жодним чином не намагалась переховуватись від органу досудового розслідування.

Зауважує, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду місті Києва від 28.03.2024 ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою, із визначенням застави у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який було внесено та ОСОБА_7 звільнено з під варти.

Після цього, ОСОБА_7 тиждень перебувала не в умовах СІЗО, добровільно здала свій паспорт громадянина України для виїзду за кордон, жодних спроб переховування від слідчого чи прокурора не здійснювала.

Проте, ухвалою Київського апеляційного суду від 03.04.2024 у зазначеній справі було задоволено апеляційну скаргу прокурора, ухвалу слідчого суді Шевченківського районного суду міста Києва від 28.03.2024 - скасовано та постановлено нову ухвалу, якою підозрюваній ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, який згодом було продовжено до 28.06.2024.

І навіть після цього, знаючи, що до неї знову застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, ОСОБА_7 декілька годин чекала біля залу судових засідань оперативних працівників СБУ, які доставили її до СІЗО. Жодним чином не намагалась втекти.

Безпідставною на думку захисника є і вказівка в ухвалі суду на існування ризику впливу на свідків, ще і за тим, що відповідно до матеріалів кримінального провадження, на які посилається прокурор, жоден свідок не надав стороні обвинувачення показання на підтвердження провини ОСОБА_7 , навпаки, всі вони заявили, що про працевлаштування у судових органах на тимчасово окупованих територіях нічого не відомо.

Звертається в апеляційній скарзі увага і на те, що суд безпідставно не визначив ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, зважаючи на те, що будь-яких обставин, щодо виключності даної справи та її обставин, у наданих стороною обвинувачення матеріалах не наведено.

Також захисник просить врахувати, що ОСОБА_7 раніше не судима, має хронічні захворювання, неодноразово зверталась за медичною допомогою, потребує постійної кваліфікованої медичної допомоги, що унеможливлює її тримання під вартою; позитивно характеризується по місцю роботи та проживання, на даний час є єдиним працюючим членом сім`ї та опікується батьками-пенсіонерами батьками, які також мають низку хронічних захворювань та постійно потребують стороннього догляду.

На переконання сторони захисту прокурор не довів суду належним чином обґрунтованість подальшого тримання ОСОБА_7 під вартою, та зважаючи на дані про її особу, вказаний запобіжний захід є невмотивовано жорстоким.

За наведеним, на думку захисника, суд повинен був обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, а у разі обрання - визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави не виходячи за межі, встановлені ст. 182 КПК України.

Обвинувачена ОСОБА_7 (через ДУ "Київський слідчий ізолятор") про час та місце розгляду провадження повідомлена у спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, клопотань про її безпосередню участь у судовому засіданні до суду не надходило, а тому колегія суддів вирішила за можливе проводи розгляд справи за відсутності обвинуваченої, інтереси якої в судовому засіданні представляє захисник, проти чого не заперечували і захисник з прокурором.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення захисника, який підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, пояснення прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали контрольного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступним.

Суд апеляційної інстанції розглядає провадження з дотриманням вимог ст. 62 Конституції України та ст. 404 КПК України в межах апеляційної скарги, за процедурою, визначеною ст. 422-1 КПК України.

Як убачається з матеріалів контрольного провадження, на розгляді Шевченківського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження № 220 230 000 000 010 68 від 18.10.2023 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з його обґрунтуванням.

Суд першої інстанції, вислухавши думку сторін у провадженні, знайшов клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою слушним, прийнявши відповідне рішення у провадженні, з правильністю чого погоджується і колегія суддів.

Так, як указують положення ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність вказаних ризиків, що висвітлено в ч. 2 ст. 177 КПК України, з урахуванням обставин, перелічених нормою ч. 1 ст. 178 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Розглядаючи матеріали кримінального провадження в частині продовження строку тримання обвинуваченій ОСОБА_7 під вартою у порядку ст. 331 КПК України, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, викладені в ст. 199 КПК України, з оцінкою і положень ч. 1 ст. 183 КПК України, які декларують, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

На дотримання наведених вище вимог кримінального процесуального закону та виходячи з усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження і дійшов ґрунтовного висновку про необхідність продовження, обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зважаючи на те, що остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, відповідальність за вказане кримінальне правопорушення передбачена у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої, існування ризиків передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - ймовірного переховування від суду, можливість незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні.

При цьому, слід вказати, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкі злочини підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитися від суду.

Крім того, Європейський суд з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії" зазначив, що "суворість передбаченого покарання" є суттєвим елементом при оцінюванні "ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Посилання сторони захисту на дані, які характеризують особу обвинуваченої, не спростовують висновки суду про те, що ОСОБА_7 може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України та не виключає можливість продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, слід зауважити, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 у виді тримання під вартою на стадії судового розгляду, в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченої, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що інші більш м`які запобіжні заходи аніж тримання під вартою, у тому числі домашній арешт, як просить в апеляційній скарзі захисник, на даний час не зможуть запобігти наявним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Крім того, ч. 3 ст. 183 КПК України зобов`язує суд під час застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначати розмір застави.

У випадках, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України суду надається право, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, не визначати розмір застави.

Таким чином питання застосування або не застосування альтернативного запобіжного заходу у випадках, визначених ч. 4 ст. 183 КПК України є правом суду а не обов`язком.

Зважаючи на вищевикладене, обставини провадження у їх сукупності, суд не визначив обвинуваченій альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, враховуючи положення ч. 4 ст. 183 КПК України - під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 111 КК України, що не суперечить чинному законодавству.

Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_7 у виді тримання під вартою без визначення альтернативного запобіжного заходу - застави, при повному та об`єктивному дослідженні на даному етапі судового розгляду всіх обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Даних про те, що ОСОБА_7 не може утримуватись в умовах слідчого ізолятора - в матеріалах провадження відсутні і стороною захисту не надані.

Станом на 13.08.2024 строк дії ухвали від 12.06.2024, яка є предметом перегляду - сплинув.

Підсумовуючи, колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які б вплинули на правильність прийняття судового рішення, доводи щодо якого і є предметом перегляду судом апеляційної інстанції у відповідності з приписами ч. 1 ст. 404 КПК України.

За викладеним, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року, в частині якою на задоволення клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, терміном до 10 серпня 2024 року, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4