ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/221/26 Справа № 694/462/20 Категорія: ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 317 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року колегія суддів судової палати Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурорівОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0001075 від 17.12.2019 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 27 липня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Юрківка, Звенигородського району Черкаської області, українець, громадянин України, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , непрацюючий, одружений, маючий на утриманні неповнолітню дитину, несудимий,

засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених:

- ч. 1 ст. 309 КК України на 2 (два) роки обмеження волі;

- ч. 1 ст. 315 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі;

- ч. 1 ст. 317 КК України на 3 (три) роки 1 (один) місяць позбавлення волі;

- ч. 3 ст. 185 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Остаточне покарання ОСОБА_8 призначено на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 2827,26 грн.

У порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09.03.2026 вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.07.2023 в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 317 КК України скасовано, звільнено ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 317 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

У с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він у невстановлений досудовим розслідуванням день і час у жовтні 2019 року, перебуваючи за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 , умисно, маючи на меті викликати у ОСОБА_11 бажання вжити наркотичні засоби, шляхом умовляння, схилив її до вживання наркотичного засобу каннабісу за допомогою саморобного пристрою для паління, який 23.01.2020 в період часу з 08 год 53 хв до 09 год 48 хв за місцем проживання ОСОБА_8 було виявлено та вилучено працівниками поліції під час санкціонованого обшуку. На поверхні пристрою, згідно висновку експерта № 2/202 від 31.01.2020, виявлено нашарування особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено екстракт канабісу, масою в перерахунку на суху речовину 1,010 г.

Він же у невстановлений досудовим розслідуванням день і час восени 2019 року в с. Іскрине, Шполянського району Черкаської області, на території колишньої ферми нарвав рослини ззовні схожі на рослини коноплі, які перевіз до свого місця проживання по АДРЕСА_1 , де подрібнивши виготовив з них наркотичний засіб - канабіс, який зберігав за місцем свого проживання для власного вживання без мети збуту. 23.01.2020 в період часу з 08 год 53 хв до 09 год 48 хв за місцем проживання ОСОБА_8 під час санкціонованого обшуку працівниками поліції виявлено та вилучено вказану подрібнену речовину рослинного походження, яка, згідно висновків експерта № 2/203 від 28.01.2020, № 2/204 від 29.01.2020, є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонений - канабіс, загальною масою в перерахунку на суху речовину 14,44 г, та саморобний пристрій для паління на поверхні якого, згідно висновку експерта № 2/202 від 31.01.2020, виявлено нашарування особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено - екстракт канабісу, масою в перерахунку на суху речовину 1,010 г.

Також ОСОБА_8 22.01.2020 в ранковий час за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , не маючи корисливого мотиву, умисно, маючи на меті створити сприятливі умови для вживання наркотичних засобів, надавав ОСОБА_12 приміщення житлового будинку для вживання наркотичного засобу каннабісу, за допомогою саморобного пристрою для паління, який в період часу з 08 год 53 хв до 09 год 48 хв, за вказаним місцем проживання ОСОБА_8 , виявлено та вилучено працівниками поліції під час санкціонованого обшуку. На поверхні пристрою, згідно висновку експерта № 2/202 від 31.01.2020, виявлено нашарування особливо небезпечного наркотичного засобу, обіг якого заборонено екстракт каннабісу, масою в перерахунку на суху речовину 1,010 г.

Він же 28.01.2020 близько 08 год 30 хв, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, переконавшись і вважаючи, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, через незачинені вхідні двері проник до житлового будинку ОСОБА_13 , розташованого по АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав належний їй та бувший у використанні Т2 ресивер «Тгіmах ТR-2012НD», вартістю 263,33 грн, після чого із викраденим з місця вчинення кримінального правопорушення зник, завдавши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 порушує питання про скасування вироку Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.07.2023 через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 309 КК України.

По факту засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 315 КК України зазначає, що згідно обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, відомості про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 315 КК України внесено до ЄРДР 10.02.2020 о 17 год 09 хв за № 0000137. Разом із цим, проведений обшук, який зафіксовано протоколом від 23.01.2020, наданий висновок експерта № 2/202 від 31.01.2020 та винесена постанова про визнання речовими доказами від 23.01.2020 в рамках іншого кримінального провадження № 0001075 від 17.12.2022, а тому є неналежними доказами, такими, що зібрані не під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), призначених 10.02.2020 в кримінальному провадженні № 0000137. Щодо показань свідка ОСОБА_11 , які судом покладено в основу обвинувального вироку, вказує, що згідно звукозапису судового засідання, свідок зазначала, що жодного разу не вживала наркотичний засіб, ОСОБА_8 не змушував її курити коноплю і не змогла пояснити, яким чином він схиляв її до вживання наркотичних засобів. На думку захисника, показання свідка ОСОБА_11 не доводять пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення за ч. 1 ст. 315 КК України. При цьому викладені судом у вироку показання свідка ОСОБА_11 і висновки суду щодо них, наведені у мотивувальній частині вироку, звукозаписом не підтверджуються та спростовуються показаннями ОСОБА_8 про те, що він ніколи не схиляв, не змушував та не пропонував ОСОБА_11 до вживання наркотичні засоби, а з вилученого під час обшуку пристрою лише він їх вживав.

По факту засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 317 КК України зазначає, що згідно обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, відомості про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 317 КК України внесено до ЄРДР 10.02.2020 о 17 год 09 хв за № 0000138. Разом із цим, проведений обшук, який зафіксовано протоколом від 23.01.2020, наданий висновок експерта № 2/202 від 31.01.2020 та винесена постанова про визнання речовими доказами від 23.01.2020 в рамках іншого кримінального провадження № 0001075 від 17.12.2022, а тому є неналежними доказами, такими, що зібрані не під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), призначених 10.02.2020 в кримінальному провадженні № 0000138. Щодо показань свідка ОСОБА_12 , які судом покладено в основу обвинувального вироку, вказує, що згідно звукозапису судового засідання, свідок зазначав, що жодного разу не звертався до ОСОБА_8 з приводу надання ним приміщення за місцем свого проживання для вживання наркотичного засобу канабіс за допомогою пристрою для паління і 22.01.2020 він не заходив до ОСОБА_8 , і не вживав за місцем його проживання наркотичні засоби. На думку захисника, показання свідка ОСОБА_12 не доводять пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення за ч. 1 ст. 317 КК України, а викладені судом у вироку показання цього свідка і висновки суду щодо них, наведені у мотивувальній частині вироку, звукозаписом не підтверджуються та спростовуються показаннями ОСОБА_8 про те, що він ніколи не надавав приміщення за місцем свого проживання ОСОБА_12 для вживання наркотичного засобу канабіс за допомогою пристрою для паління і не створював сприятливих умов для вживання останнім наркотичних засобів. Також звертає увагу на те, що між допитом ОСОБА_12 24.01.2020 та вживанням ним наркотичних засобів за місцем проживання ОСОБА_8 , як встановлено органом досудового розслідування, пройшло два дні, тому в організмі свідка мали залишитися речовини, що можуть свідчити про вживання наркотичних засобів. Однак щодо свідка ОСОБА_12 судово-медична експертиза щодо стану наркотичного сп`яніння, не призначена і не проведена.

По факту засудження ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України зазначає, що обвинувачений свою вину у вчиненні крадіжки не визнав та показав, що 28.01.2020 близько 08.30 год снідав у ОСОБА_13 , яка є бабусею його співмешканки ОСОБА_11 , з якою він має спільну дитину, після чого пішов додому і в той день до неї більше не заходив, тюнер не викрадав. Вказує, що показання свідка ОСОБА_14 , покладені в основу обвинувального вироку, не вказують на причетність до вчиненого саме ОСОБА_8 . Крім того викладені судом у вироку показання ОСОБА_14 , не підтверджуються наданими останньою показаннями, що зафіксовані звукозаписом судового засідання. Звертає увагу на те, що заява ОСОБА_13 про здійснення крадіжки тюнеру Звенигородським ВП не реєструвалась, що суперечить Порядку ведення єдиного обліку в органах (підрозділах) поліції заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події.

На думку захисника, протокол огляду предмету від 03.02.2022, постанова про визнання речовими доказами від 03.02.2022 та висновок експерта від 03.02.2022 № 8/131 є недопустимими доказами, про що він заявляв суду, однак у задоволенні відповідного клопотання йому безпідставно відмовлено. Зокрема, наголошує, що, відповідно до заяви від 30.01.2020 ОСОБА_15 за місцем свого мешкання видав працівникам поліції тюнер «Тгіmах». Разом із цим заява про видачу працівникам поліції тюнеру не реєструвалась в Звенигородському ВП ГУНП в Черкаській області і згідно відповіді на запит від 19.09.2022, ОСОБА_15 із відповідною заявою не звертався. Крім того, відповідно до відповіді Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області від 19.09.2022, доручення від 28.01.2022 щодо проведення слідчих дій в порядку ст. 40 КПК України у кримінальному провадженні № 0000092 не реєструвалося і матеріали виконаного доручення до органу досудового розслідування не направлялися. Наведене, на думку захисника, вказує на те, що оперативні працівники не набувши повноважень слідчого, здійснили процесуальні повноваження за власною ініціативою та без ухвали слідчого судді здійснили огляд та/або обшук житла ОСОБА_15 , в результаті якого вилучили тюнер, яки є недопустимим доказом, як і протокол огляду предмету від 03.02.2022, постанова про визнання речовими доказами від 03.02.2022 та висновок експерта від 03.02.2022 № 8/131 за доктриною «плодів отруйного дерева».

Також зазначає, що матеріали кримінальних проваджень № 0001075 від 17.12.2019, № 000137 від 10.02.2020, № 0001138 від 10.02.2020 та № 0001092 від 28.01.2020 не містять доказів щодо належної процедури визначення прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у цих кримінальних провадженнях. Зокрема, матеріали кримінальних проваджень не містять зареєстрованих у Звенигородському ВП ГУНП в Черкаській області повідомлень керівника органу прокуратури про початок досудового розслідування, а також відмітки Звенигородської місцевої прокуратури про отримання таких повідомлень. Крім того матеріали кримінальних проваджень не містять відомостей щодо реєстрації Звенигородською місцевою прокуратурою супровідних листів про направлення постанов про призначення групи прокурорів, їх направлення до Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області та факту їх реєстрації, а наявні супровідні не містять підпису керівника Звенигородської місцевої прокуратури, відмітки про їх реєстрацію в Звенигородському ВП ГУНП в Черкаській області, тоді ж як постанови про призначення групи прокурорів не підписані керівником Звенигородської місцевої прокуратури, що ставить під сумнів здійснення процесуального керівництва належним суб`єктом.

13.11.2024 Черкаським апеляційним судом апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 задоволено частково. Вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.07.2023 щодо ОСОБА_8 скасовано в частині його засудження за ч. 1 ст. 317 КК України, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України. Перекваліфіковано дії ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст. 49, 74 КК України звільнено ОСОБА_8 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Вирішено вважати ОСОБА_8 засудженим за: ч. 1 ст. 309 КК України на 2 роки обмеження волі, а на підставі ст. 74 КК України звільнено від призначеного покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України; ч. 1 ст. 315 КК України на 3 роки позбавлення волі.

16.09.2025 постановою ВС ухвалу Черкаського апеляційного суду від 13.11.2024 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_9 заявив клопотання про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України та просив його звільнити від кримінальної відповідальності за цією статтею, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України, яке, в тому числі виклав письмово.

Заслухавши суддю-доповідача, думки обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які не підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в частині засудження за ч. 1 ст. 309 КК України та просили перекваліфікувати дії з ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України, прокурора про відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог, яка також не заперечувала проти перекваліфікації дій обвинуваченого та його звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК України на підставі ст. 49 КК України, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 порушує питання, у тому числі про скасування вироку Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.07.2023 в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 309 КК України.

Разом із цим, за клопотанням захисника ОСОБА_9 підтриманим обвинуваченим, ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09.03.2026 вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.07.2023 в частині засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 317 КК України скасовано та звільнено ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 317 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Крім того, наразі сторона захисту фактично змінила апеляційні вимоги та не оспорює засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України із звільненням від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, тому, з огляду на приписи ст. 404 КПК України, вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.07.2023 в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Частиною 4 ст. 286 КПК України передбачено, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Колегія суддів позбавлена можливості, на виконання наведених приписів, невідкладно перейти до розв`язання заявленого захисником ОСОБА_9 клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК України, оскільки дії останнього судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України, тому наявність підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України підлягає встановленню в загальному порядку.

Колегія суддів визнає обгрунтованими твердження сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України, з огляду на таке.

З вироку установлено, що 28.01.2020 ОСОБА_8 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у житло.

Законом № 3886-ІХ від 18.07.2024, який набрав чинності 09.08.2024, у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, внесено зміни та підвищено верхню межу вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.10.2024 (справа № 278/1566/21) зроблено висновок про те, що Закон № 3886-ІХ, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП.

Тобто зміни, внесені Закон № 3886-ІХ мають зворотну дію в часі, а питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набранням чинності таким Законом, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Неоподатковуваний мінімум доходів громадян грошова сума розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ ПК України, яка застосовується при посиланнях на неоподаткований мінімум доходів громадян в законах або інших нормативно-правових актах, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК України для відповідного року. Наведеним підпунктом передбачено, що податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом на 01 січня звітного податкового року, для будь-якого платника податку.

Тобто у 2020 році вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становила 2102 грн.

Як установлено місцевим судом і учасниками кримінального провадження не оспорюється, вартість викраденого ОСОБА_8 майна становить 263,33 грн. Тому, з урахуванням положень ст. 5 КК України, у зв`язку із тим, що вартість викраденого обвинуваченим майна на час вчинення кримінального правопорушення не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, він вчинив кримінальне правопорушення, яке містить ознаки дрібної крадіжки за ст. 51 КУпАП.

Однак, зважаючи на спосіб вчинення крадіжки, а саме скоєння її з проникненням у житло, діяння ОСОБА_8 мають ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 162 КК України, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів.

Так об`єктивна сторона ст. 162 КК України полягає, серед іншого, в незаконному проникненні до житла.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням установленого законом порядку.

Місцевим судом установлено, що ОСОБА_8 через незачинені вхідні двері проник до житлового будинку ОСОБА_13 , розміщеного по АДРЕСА_2 .

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 3 ст. 337 КПК України, колегія суддів уважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_8 по епізоду таємного викрадення майна шляхом проникнення до житлового будинку ОСОБА_13 , що мав місце 28.01.2020 з ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України, оскільки він незаконно проник до житла останньої.

Повертаючись до вирішення клопотання про звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК України, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до ст. 44 КК України, ч. 1 ст. 285 КПК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених КК України. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених КК України, здійснюється виключно судом.

За ч. 3 ст. 285 КПК України обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводиться в повному обсязі в загальному порядку.

Системний аналіз наведених норм закону вказує, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду.

Тож матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг; не вчинення протягом цих строків нового кримінального правопорушення певного ступеня тяжкості; відсутність заборони щодо застосування давності до вчиненого особою кримінального правопорушення. Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є притягнення особи як обвинуваченого та її згода на таке звільнення.

За встановлених місцевим судом фактичних обставин провадження, кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 162 КК України ОСОБА_8 вчинене 28.01.2020.

Пунктом 2 частини 1 статті 49 КК України встановлено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України, з урахуванням положень ст. 12 КК України, відноситься до кримінального проступку, за вчинення яких передбачене максимальне покарання у виді обмеження волі на строк до трьох років.

Оскільки ОСОБА_8 вчинив діяння, що охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 162 КК України 28.01.2020, то саме з цієї дати обраховується початок перебігу строку давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

З огляду на наведене, з часу вчинення ОСОБА_8 кримінального проступку і до заявлення стороною захисту відповідного клопотання, минуло понад три роки, тобто у даному кримінальному провадженні, закінчився строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК України, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Враховуючи, що в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про ухилення ОСОБА_8 від досудового розслідування або суду, або засудження за вироком, що набрав законної сили, за вчинення нового злочину, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ч. 2 та ч. 3 ст. 49 КК України про зупинення чи переривання перебігу давності.

З`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_8 про його звільнення від кримінальної відповідальності та впевнившись у її добровільності, відповідності обставинам провадження і усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, колегія суддів звільняє ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Оскільки захисником ОСОБА_10 порушувалось питання про скасування вироку місцевого суду, враховуючи фактично змінені під час апеляційного розгляду апеляційні вимоги сторони захисту, у тому числі про перекваліфікацію дій ОСОБА_8 , апеляційна скарга задовольняється частково.

З огляду на звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 315, ч. 1 ст. 317 КК України, враховуючи, що за вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 27.07.2023 він звільнений від призначеного покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, відсутні підстави для утримання ОСОБА_8 під вартою в цьому кримінальному провадженні.

Керуючись ст. 404, п. 2 ч. 1 ст. 407, ст. 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 27 липня 2023 року в частині засудження ОСОБА_8 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 3 ст. 185 КК України, змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України.

Звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України.

У решті вирок Звенигородського районного суду Черкаської області від 27 липня 2023 року залишити без змін.

ОСОБА_8 звільнити з-під варти за відсутності інших законних підстав для його утримання під вартою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді