ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1330/26 Справа № 201/947/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника

в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Соборного районного суду м.Дніпра від 22 січня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001726, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого на підставі ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Соборного районного суду м.Дніпра від 22 січня 2026 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та призначено йому покарання у виді двох років обмеження волі.

Звільнено ОСОБА_7 від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 у виді застави до набрання вироком законної сили - залишено без змін.

Після набрання вироком суду законної сили, заставу внесену в інтересах ОСОБА_7 в розмірі 80 520,00 (вісімдесят тисяч п`ятсот двадцять) грн., вирішено повернути особі, яка її внесла.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайстві), вчиненого за наступних обставин.

06 грудня 2022 року, приблизно о 07.00 годині, у ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: м. Дніпро, пров. Красна Балка, який перебував поблизу буд. 15/1 разом із раніше знайомим ОСОБА_10 в автомобілі марки «Шкода фабія» білого кольору, виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, а саме мобільним телефоном марки «Xiaomi Redmi 10c, SN НОМЕР_1 , Graphite Gray», вартістю 6 299, 51 грн., який належить потерпілому ОСОБА_10 .

Далі ОСОБА_7 , перебуваючи у вказаний час та у вказаному місці, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи умисно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, попросив у ОСОБА_10 мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 10c» темно-сірого кольору, для подальшого його використання для відшукання наркотичних засобів, на що потерпілий ОСОБА_10 , будучи введеним в оману, помилково впевненим у правдивості та добросовісності дій ОСОБА_7 , та не здогадуючись про його злочинні наміри у зв`язку з їх товариськими відносинами, добровільно, на прохання ОСОБА_7 , передав останньому вищевказане майно.

Після чого ОСОБА_7 вийшов із автомобіля та, приблизно через 5 хвилин, повернувся до автомобіля без мобільного телефону «Xiaomi Redmi 10c», що належить ОСОБА_10 , та повідомив йому, що загубив мобільний телефон, у зв`язку з чим ОСОБА_10 вийшов з автомобіля та пішов шукати мобільний телефон, а ОСОБА_7 , у свою чергу, покинув місце вчиненого кримінального правопорушення та розпорядився майном на власний розсуд.

Таким чином ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду в розмірі 6 299, 51 грн.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_11 просить вирок Соборного районного суду м. Дніпра від 22 січня 2026 року змінити в частині призначення покарання.

Виключити з вироку суду першої інстанції посилання на призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 190 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки.

Вважати останнього винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, з урахуванням положень ч.5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_7 від покарання у зв`язку з закінченням строків давності.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, а потім звільнив від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просить вирок Соборного районного суду міста Дніпра від 22 січня 2026 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, і, враховуючи характер вчиненого правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, при відсутності обставин, які пом`якшують покарання, та обставин, які обтяжують покарання, призначити йому покарання за ч. 4 ст. 186 КК України у виді 8 років позбавлення волі.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що визнання винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, а не у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, судом обґрунтовано лише показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 та показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який надав показання інші, ніж на досудовому розслідуванні. Вказав, що суд не взяв до уваги те, що потерпілий ОСОБА_10 повідомив суду, що він боїться ОСОБА_7 , який на час розгляду справи у суді не перебував під вартою, а також суд першої інстанції не взяв до уваги інші докази у справі, що спростовують показання ОСОБА_10 , надані суду. Зазначив, що потерпілий ОСОБА_10 прямо вказав на ОСОБА_7 , як на особу, яка відкрито заволоділа його майном - мобільним телефоном, тобто особу, яка вчинила грабіж. Окрім того, вказав, що крім показань ОСОБА_10 , показання щодо вчинення ОСОБА_7 саме кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, надали свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Вважає, що суд не надав належну оцінку доказам, внаслідок чого дійшов необгрунтованого висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України. Вважає, що досліджені судом докази доводять, що дії ОСОБА_7 спрямовані на заволодіння чужим майном, які, як стверджує сам обвинувачений, були розпочаті як шахрайські, після викриття їх потерпілим ОСОБА_10 , який усвідомлював протиправність вчинюваних щодо нього дій та намагався повернути свій мобільний телефон, вірно кваліфіковані саме як відкрите викрадення чужого майна.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 та просив змінити вирок суду в частині призначення покарання, апеляційну скаргу прокурора, який брав у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просив залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 не заперечували щодо задоволення апеляційної скарги першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 , апеляційну скаргу прокурора, який брав у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просили залишити без змін.

Потерпілий ОСОБА_10 у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи не надсилав.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам ст.ст.370,374 КПК України та є законним, обгрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, при обставинах, викладених у вироку суду, та перекваліфікація його дій із ч.4 ст.186 КК України на ч.1 ст.190 КК України, є обґрунтованими та такими, що повністю відповідають наявним в матеріалах кримінального провадження доказам, які дійсно підтверджують, що обвинувачений ОСОБА_7 заволодів чужим майном шляхом зловживання довірою, тобто (шахрайство).

Що стосується доводів прокурора, який брав участь у суді першої інстанції, про те, що дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 186 КК України, то вони, з огляду на сукупність доказів у межах цього кримінального провадження та фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції, є безпідставними.

Відповідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Окрім того, об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності.

Перевіркою матеріалів провадження в апеляційному порядку було встановлено, що висновок суду першої інстанції про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 190 КК України, а не за ч. 4 ст. 186 цього ж Кодексу, є в повній мірі вмотивованим та ґрунтується на досліджених, у встановленому законом порядку доказах, а саме показаннях обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_12 .

Під час здійснення кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 давав послідовні показання про те, що він взяв у потерпілого телефон для того, щоб подивитись координати, де були залишені наркотичні засоби, на що потерпілий погодився та добровільно надав свій телефон. Після чого він вийшов з машини, де залишився потерпілий, забрав наркотичні засоби та повернувся до машини, де повідомив потерплому, що він загубив мобільний телефон, оскільки тікав від співробітників поліції. Потерпілий вийшов з автомобіля та пішов шукати телефон, а він поїхав з місця події. Зазначив, що він заклав телефон потерпілого в ломбард, оскільки ОСОБА_10 був винен йому гроші, а після того як потерпілий віддав йому борг, він викупив телефон та повернув його потерпілому.

Показання ОСОБА_7 щодо зазначених обставин також були підтверджені самим потерпілим ОСОБА_10 під час його допиту в суді першої інстанції, який повідомив суду, що в грудні 2022 року, близько 06.00 год. йому зателефонував ОСОБА_7 та повідомив, що йому потрібна допомога. Зустрівшись біля гаража вони разом поїхали до вул. Високовольну в м. Дніпрі, де ОСОБА_7 мав забрати наркотичні засоби. Приїхавши на місце, останній попросив у нього телефон, щоб знайти наркотичні засоби, на що він погодився та добровільно віддав йому телефон. ОСОБА_7 пішов за наркотичними засобами, а він залишився в автомобілі. Через деякий час ОСОБА_7 повернувся, повідомив, що він тікав від співробітників поліції та загубив телефон, у зв`язку з чим він вийшов з автомобіля та пішов шукати телефон, а ОСОБА_7 поїхав з місця події.

Судом також наведено у вироку показання свідка ОСОБА_12 , який повідомив, що 06 грудня 2022 року, приблизно о 05.00 год., йому написав ОСОБА_10 та повідомив, що він разом з ОСОБА_7 поїхав за наркотичними засобами. Пізніше, в той же день, йому зателефонував ОСОБА_10 та сказав, що він віддав телефон ОСОБА_7 , а той його забрав та не повернув.

Вказані показання є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності. Об`єктивних підстав не довіряти показанням потерпілого та свідків у суду не було.

При цьому, будь-які об`єктивні дані, які б спростовували показання обвинуваченого, потерпілого та свідчили про наявність у ОСОБА_7 мети на відкрите викрадення чужого майна (грабежу), вчиненого в умовах воєнного стану, в матеріалах кримінального провадження відсутні. Надані стороною обвинувачення та досліджені в судовому засіданні докази такої інформації не містять.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що потерпілий добровільно передав мобільний телефон обвинуваченому, який, зловживаючи довірою потерпілого, привласнив собі телефон, що є обов`язковою ознакою шахрайства та не підпадає під кваліфікуючі ознаки, визначені ч.4 ст. 186 КК україни.

Таким чином, встановивши відсутність у матеріалах кримінального провадження достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про вчинення ОСОБА_7 відкритого викрадення чужого майна (грабежу), вчиненого в умовах воєнного стану, суд першої інстанції правильно перекваліфікував дії засудженого з ч. 4 ст. 186 на ч. 1 ст. 190 КК України.

Тому, зазначені в апеляційній скарзі прокурора підстави для скасування вироку суду та невірну кваліфікацію дій ОСОБА_7 є необґрунтованими та такими, що суперечать наявним у кримінальному провадженні доказам, які згідно аналізу показань обвинуваченого, потерпілого та свідків, узгоджуються між собою, зважаючи на характер дій обвинуваченого по розпорядженню мобільним телефоном, вказують, що обвинувачений заволодів у шахрайський спосіб майном потерпілого.

Доводи апеляційної скарги першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 роки.

Згідно з ч. 5 ст. 74 КК України за вироком суду особа може бути звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.

За вимогами ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком не більше двох років.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого положеннями ч. 1 ст. 190 КК України, яке було вчинено ним 06 грудня 2022 року.

Санкція ч. 1 ст. 190 КК України передбачає покарання, зокрема, у виді обмеження волі строком до 3 років.

З урахуванням вище проаналізованих положень закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, ст. 49 КК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно зробив висновок, що строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, закінчився 06 грудня 2025 року.

Вказане відповідно ч. 5 ст. 74 КК України є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 190 КК України.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину, таке звільнення є обов`язковим.

При цьому, у приписах ч. 3 ст. 88 КК України йдеться про те, що особи, засуджені за вироком суду із звільненням від покарання або без призначення покарання, визнаються такими, що не мають судимості, що безперечно засвідчує, що кримінальний закон розрізняє як відмінні одна від іншої такі форми реалізації кримінальної відповідальності як звільнення від покарання та засудження без призначення покарання.

При цьому такої форми реалізації кримінальної відповідальності як звільнення особи від призначення покарання в КК України не передбачено.

Єдиною підставою не призначати винуватій особі покарання є випадки, коли санкцією закону, за яким засуджується особа, передбачено лише такі покарання, які з огляду на її вік чи стан не можуть бути до неї застосовані. В такому разі, за наявності відповідних підстав, суд повинен постановити обвинувальний вирок і звільнити особу від покарання без його призначення.

Жодна із норм, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, зокрема передбачені частинами 4, 5 ст. 74, ст.105 КК України щодо звільнення від покарання; ст. 78 КК України щодо звільнення від призначеного покарання, не дає підстав до обґрунтування висновку, що під звільненням від покарання необхідно розуміти звільнення не від конкретного виду й розміру покарання, призначеного судом, як невід`ємної складової відповідної форми реалізації кримінальної відповідальності, а відмову суду від його призначення в принципі.

Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Зміст цієї норми закону про кримінальну відповідальність, на думку апеляційного суду, вказує, що покарання розглядається законом не як теоретична абстракція, а як конкретний захід примусу, який застосовується судом, до конкретної особи, визнаної винною у вчиненні конкретного кримінального правопорушення, і полягає в конкретному передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

З огляду на це звільнення особи від покарання без його попереднього призначення, на думку апеляційного суду, суперечить не тільки точному змісту указаних вище положень КК України, але й принципам формальної логіки, адже це вказуватиме на те, що особа буде звільнятися від того, що до неї не було застосовано (призначено), а лише тільки потенційно їй загрожувало.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування оскарженого судового рішення, у справі не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора, який брав у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги прокурора, який брав у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, першого заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Соборного районного суду м.Дніпра від 22 січня 2026 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4