Номер провадження 1-кп/711/271/26
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м.Черкаси

Придніпровський районний суд м.Черкаси в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

законного представника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Придніпровського районного суду м.Черкаси кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000932 відомості про яке

внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.09.2025, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Золотоноша, Черкаської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей не має, офіційно працевлаштованого в ТОВ «Атем груп» інженер - технологом, депутатом, учасником ліквідації наслідків ЧАЕС, інвалідом не являється, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 , 08.09.2025 перебуваючи в місті Черкаси по вул. Симиренківській, придбав шляхом знахідки поруч з зупинкою громадського транспорту, один згорток з ізолюючої стрічки білого кольору в якому знаходився поліетиленовий пакетик з кристалічною речовиною, який за раптовим виниклим умислом на незаконне зберігання психотропної речовини, усвідомлюючи суспільну небезпеку свого діяння та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, умисно, незаконно, без мети збуту, зберігав при собі у власній нагрудній сумці, з метою подальшого особистого вживання.

У подальшому, ОСОБА_7 08.09.2025 близько о 19 год. 30 хв., перебуваючи за адресою: м.Черкаси, вул.Симиренківська, поблизу будинку 148, був зупинений працівниками поліції, де під час спілкування повідомив, що має при собі заборонені до обігу речовини, та по прибуттю працівників слідчо-оперативної групи Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області, у присутності двох понятих, в ході проведення затримання в порядку ст.2982 КПК України, самостійно та добровільно видав працівникам поліції, діставши з власної нагрудної один згорток з ізолюючої стрічки білого кольору в якому знаходився поліетиленовий пакетик кристалічною речовиною, яка відповідно до висновку судової експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів СЕ-19/124- 25/13454-НЗПРАП від 01.10.2025, містить у своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - РVР, маса PVР в наданій на експертизу речовині становить 0.366 г, яку останній знайшов та зберігав для власного вживання, без мети збуту.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини, без мети збуту.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме: час, місце, механізм вчинення кримінального правопорушення та спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності і він їх у повному обсязі підтверджує. Пояснив, що в той день за адресою м.Черкаси, вул. Симиренківська, знайшов поруч з зупинкою громадського транспорту, згорток з ізолюючої стрічки білого кольору, в якому знаходився поліетиленовий пакетик з кристалічною речовиною. Вказаний згорток поклав в нагрудну сумку, де і зберігав, з метою подальшого особистого вживання. Ввечері цього дня був зупинений працівниками поліції, яким добровільно видав вказаний згорток.

У скоєному щиро розкаявся, вину усвідомив та повністю визнав, просив суворо не карати, надавши шанс на виправлення. Після його викриття він зробив належні висновки. Також просив врахувати, що не виправдовує свої дії та засуджує свою поведінку. Готовий нести відповідальність за свій злочин, але просить не позбавляти його свободи, надати шанс для виправлення та можливості бути корисним для суспільства.

Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що учасники не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстав вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.

Заперечень з приводу оголошених фактичних обставин, встановлених в ході досудового розслідування в кримінальному проваджені, від сторін не надійшло, учасники погодилися із кваліфікацією вчиненого діяння, будь-які заперечення відсутні.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується доказами, які були зібрані органами досудового розслідування і які він визнав в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, покази якого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення - проступку, добровільності та істинності його позиції, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 вірно кваліфіковані за ч.1 ст.309 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини, без мети збуту.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, яке відповідно ст.12 КК України, є кримінальним проступком, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, даних про притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності суду не надано, неодружений, не має на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей, не є особою з інвалідністю, не перебуває під наглядом у лікаря нарколога КНП «Черкаський обласний наркологічний диспансер Черкаської обласної ради», до лікаря-психіатра КНП «ЧОПНД Черкаської обласної ради» звертався за медичною допомогою ( Ds F604), вину визнав, щиро розкаявся, висловивши щирий жаль з приводу свого вчинку та засудив свою поведінку.

В якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно ст.66 КК України, суд визнає його щире каяття.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчинених кримінальних правопорушень, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, неодноразово висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінював свої дії та готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Враховуючи вимоги ст.65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а також суспільну небезпеку злочинних діянь, та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Разом з тим, суд також враховує: загальні засади призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості; вимоги ч.2 ст.61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер; поведінку обвинуваченого до та після вчинення кримінального правопорушення, який усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, при цьому не намагаючись нічого спотворити або будь-яким чином перешкоджати проведенню необхідних слідчих дій, надав правдиві свідчення про обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, яке повністю викривають його у вчинені кримінального правопорушення - проступку, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, в судовому засіданні неодноразово вибачався за вчинене, що свідчить про його щире каяття, готовність стати на шлях виправлення підтверджується тим, що він повністю змінив свої погляди на життя, характеризується виключно з позитивної сторони.

З урахуванням наведеного, враховуючи дані про особу винного, обставину, що пом`якшує його покарання та істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання і те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку обвинуваченого, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду даного кримінального провадження, суд приходить до висновку, що конкретні обставини кримінального провадження та наведені вище дані про особу обвинуваченого дають підстави суду вважати, що виправлення останнього та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливо досягти, призначивши йому покарання відповідно до вимог ст.50 КК України за ч.1 ст.309 КК України у виді пробаційного нагляду.

Підстав для застосування ст.69 КК України чи приписів ст.69-1 КК України, до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Призначення ОСОБА_7 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Крім того, відповідно до cт.20 КК України особа, визнана судом обмежено осудною, тобто та, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними, підлягає кримінальній відповідальності; визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч.2 ст.19 КК України) чи обмежено осудною (ч.1 ст.20 КК України) належить виключно до компетенції суду.

Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.

Також згідно положень ст.ст.93, 94, 96 КК України передбачено, що примусове лікування може бути застосоване судом, незалежно від призначеного покарання, до осіб, які вчинили злочини та мають хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб; залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати в якості примусового заходу медичного характеру надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили в стані обмеженої осудності злочин.

На підставі усталеної судової практики - надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч.1 ст.20, ч.2 ст.94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним особам у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду. Тому слід вважати, що ця допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання: якщо воно пов`язане з позбавленням волі, то здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане, - на психіатричні заклади органів охорони здоров`я за місцем проживання засуджених (відповідно до пункту 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду).

Так, згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 721 від 21.11.2025, ОСОБА_7 на той час, до якого відноситься інкриміновані йому діяння, виявляв прояви психічного розладу у формі шизопатичного розладу з неврозоподібними і психопатоподібними проявами (F-21 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду) ускладненого вживанням наркотиків без істинної залежності - через що він не був знатний повною мірою усвідомлювати свої дії і керувати ними.

На теперішній час у ОСОБА_7 виявилися прояви психічного розладу у формі розладу шизопатичного розладу з неврозоподібними і психопатоподібними проявами, ускладненого вживанням наркотиків без істинної залежності - через що він не здатний повною мірою усвідомлювати свої дії і керувати ними, не здатний самостійно приймати участь при проведенні слідчих дій і при розгляді справи в суді, і за своїм психічним станом потребує застосування примусового заходу медичного характеру - надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Отже, наявні у ОСОБА_7 на час вчинення кримінального правопорушення психічні розлади були не настільки виражені, обмежували, але не позбавляли його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тобто, дії ОСОБА_7 підпадають під дію ст.20 КК України «обмежена осудність».

Згідно рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч.1 ст.20, ч.2 ст.94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

Відповідно до пункту 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду, така допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, та здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.

Враховуючи викладене суд вважає, що обвинувачений дійсно є обмежено осудним та потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у психіатричному закладі охорони здоров`я.

Суд вважає таке покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Враховуючи те, що стосовно обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов у встановленому законом порядку не пред`явлений

Долю судових витрат суд вирішує на підставі ст.ст.118-124 КПК України. Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст.100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 100, 118-124, 368-371, 373, 376, 392, 395 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_7 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, та призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік.

На підставі частин 2, 3 ст.59-1 КК України покласти на засудженого наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

На підставі ч.2 ст.20, п.1 ч.1 ст. 94 КК України застосувати до ОСОБА_7 , примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Виконання вироку в частині застосування до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку - здійснювати за місцем його фактичного проживання.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили - не обирати.

Речовий доказ: кристалічна речовина, яка надана на експертизу, містить в своєму складі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP, масою PVP в наданій на експертизу речовині 0.366 г, що поміщено до сейф-пакету експертної служби МВС № 5612539 - передано на відповідальне зберігання до камеру схову Черкаського районного управління поліції ГУНП в Черкаській області - знищити.

Стягнути в дохід держави з ОСОБА_7 процесуальні витрати на залучення експерта у зв`язку з проведенням експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів: № СЕ-19/124- 25/13454 - НЗПРАП від 01.10.2025, витрати становлять 1782,80 грн.

На вирок суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м.Черкаси.

Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку, з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч.2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Суддя: ОСОБА_1