Справа № 606/2416/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Теребовля

Теребовлянський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000252 від 22.11.2024 про обвинувачення:

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Теребовля, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одружений, раніше не судимий ;

-- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України,

-- за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

06 червня 2024 року, приблизно о 19.00 год. на території подвір`я, що за адресою: АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 , ОСОБА_7 з однієї сторони та ОСОБА_6 з іншої сторони, на ґрунті особистих неприязних відносин виник словесний конфлікт. В ході даного конфлікту у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 . Під час словесної перепалки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розпочали шарпатись між собою, в ході чого ОСОБА_6 втратив рівновагу та присів на коліна. В цей час праворуч від ОСОБА_6 знаходився ОСОБА_3 який правою ногою наніс один удар в область правої гомілки ОСОБА_6 чим спричинив тілесні ушкодження. Вказаними умисними діями ОСОБА_3 спричинив ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді закритої травми правої гомілки у вигляді уламкового перелому діалізу (тіла) малогомілкової кістки у нижній третині, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості за ознакою тривалого (більш як 21 добу) розладу здоров`я.

ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 122 КК України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вини у вчиненні кримінального правопорушення не визнав. В судовому засіданні показав, що в червні 2024 року привіз дрова на подвір`я, де проживає його матір в м.Теребовлі. Він разом із сином ОСОБА_8 складали дрова. По подвір`ї ходив ОСОБА_9 . Через деякий час мати сказала, що ОСОБА_6 вдарив її по вухах. Вирішив з`ясувати, що сталося між потерпілим та матір`ю, тому зайшов в гараж. Всередині гаражу син обвинуваченого та потерпілий махали руками. ОСОБА_6 налетів на обвинуваченого, почав бити руками і ногами, нічого не пояснюючи. ОСОБА_10 присів і закривався руками, оскільки має проблеми із здоров`ям. Потерпілого не чіпав, не бив ногами. Через короткий проміжок часу прийшла дружина ОСОБА_6 , забрала його до хати. Він йшов своїми ногами, не шкутильгав. Обвинувачений із сином продовжували складати дрова на подвір`ї. Потім ОСОБА_6 вийшов з хати, сказав, що обвинувачений зламав йому ногу. Перед тим як приїхала швидка, ОСОБА_6 впав на землю, імітував сильні болі. ОСОБА_3 вважає, що всі документи сфальсифіковані в медичному закладі. Також обвинувачений звертав увагу, що був у кросівках, а не спеціальному взутті, як стверджує потерпілий, і йому не відомо звідки у потерпілого тілесні ушкодження.

Не зважаючи на невизнання вини, винуватість ОСОБА_3 у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, підтверджується зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 показав, що 06.06.2024 привезли дрова на подвір`я де проживає він з сім`єю та теща. ОСОБА_10 разом з сином складали ці дрова. На подвір`ї була теща потерпілого, яка постійно словесно ображала ОСОБА_6 . Поворозник ОСОБА_11 заспокоював тещу. Потерпілий зайшов в гараж. Поворозник ОСОБА_12 зайшов в гараж, казав припинити обзиватися з тещею. Потерпілий був на емоціях, і вони з ОСОБА_8 розпочали сутичку. При цьому потерпілий наносив удари ОСОБА_12 , а той, в свою чергу потерпілому. Потерпілий впав на коліна. В цей час прийшов в гараж ОСОБА_13 і мабуть наніс потерпілому удар ногою в гомілку. ОСОБА_10 був в спеціальному взутті, колись працював пожежником. Потерпілий вказує, що відчув один удар, а ОСОБА_12 наносив удари зверху. Був різкий біль у нозі, з`явився набряк. Дружина викликала швидку, потерпілого завезли у лікарню, де лежав на витяжці та зробили операцію. Всі події відбувалися виключно в гаражі, теща сиділа на подвір`ї. Вказану сутичку могла бачити дружина, але вона прийшла вже в кінці. ОСОБА_6 вважає, що удар наніс обвинувачений, оскільки його син стояв перед ним, і у нього не було фізичної можливості нанести удар в ногу;

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показала, що син та онук складали дрова, які привезли на подвір`я. Точної дати не пам`ятає, однак на вулиці було тепло. Зять - ОСОБА_9 розпочав словесну перепалку. Свідок сиділа на порозі. Дрова носили у навіс, який розташований біля гаража. З гаража вибіг зять, вдарив її і почав нецензурно висловлюватись. Через деякий час з роботи прийшла дочка. З гаража вийшов зять і пішов до хати. В хаті був шум. Зять вийшов з хати і вже шкутильгав, вийшла дочка, почала викликати швидку. Зять сказав, що нога зламана. Син і внук продовжували складати дрова, до гаража не заходили.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що в червні 2024 року мав допомогти батькові поносити дрова на подвір`ї де проживає його бабуся та тітка з дядьком. Носили дрова. ОСОБА_15 спостерігав. Були словесні перепалки зі сторони дядька. Свідок почув крик бабусі, що її б`ють. Сварилися дядько з бабусею. Періодично підключалася до сварки тітка. Свідок просив не сваритися. Дядько у відповідь нецензурно висловився. В гаражі зав`язалася сутичка, під час якої ОСОБА_6 вдарив по обличчі свідка. Свідок відійшов назад. ОСОБА_6 наступав на свідка, той в свою чергу тримав ОСОБА_6 за руки і за голову. Свідок відштовхнув потерпілого, він почав відходити, впав. В гаражі з`явився тато свідка і тітка, на цьому конфлікт закінчився. Ударів по ногах ОСОБА_6 свідок не наносив. Дядько пішов з гаражу самостійно. Вважає, що тілесні ушкодження ОСОБА_6 міг отримати при падінні.

Свідок ОСОБА_16 вказала, що 06 червня 2024 року близько 17 год. прийшла додому. Мама сиділа на порозі, конфліктувала з потерпілим. Племінник возив дрова, брат був біля гаража. Свідок вийшла з хати, племінник і чоловік билися. Племінник вдарив чоловіка по обличчі. Чоловік втратив рівновагу. В цей час прибіг брат. Свідок тримала племінника. Брат був взутий в спеціальних черевиках. Бачила, що брат махав ногами і руками до чоловіка. Чоловік не міг стати на ногу. Свідок допомогла йому підвестися. Він шкутильгав, пішов до хати. Нога почала набрякати, викликали швидку, чоловіка забрали в лікарню, наклали гіпс, зробили операцію. В чоловіка була пошкоджена права нога.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 показав, що виїжджав на виклик до місця проживання потерпілого. Працює водієм на швидкій. Виїжджав в складі бригади з фельдшерами, серед яких була ОСОБА_18 . Біля будинку вже була поліція. Потім потерпілого повезли в лікарню. На подвір`ї всі кричали, не можливо було зрозуміти, що сталося. В потерпілого було щось з ногою, яка нога була ушкоджена не пам`ятає. Також допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 показала, що виїжджала в складі бригади екстреної допомоги на виклик до потерпілого. Останнього госпіталізували, однак що конкретно було не пам`ятає, всі відомості записані у медичній документації. Пригадати точно ушкодження в потерпілого не може, оскільки пройшло багато часу з того дня, і в неї під час чергування багато виїздів все запам`ятати фізично неможливо.

Допитані свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 показали, що є сусідами потерпілого, однак безпосередніми очевидцями події не були.

Покази свідків щодо місця та часу вчинення кримінального правопорушення, щодо осіб, які приймали участь у конфлікті є узгодженими між собою. Суд критично сприймає покази свідка ОСОБА_21 та ОСОБА_14 про те, що обвинувачений не наносив ударів потерпілому, та те, що потерпілий ішов до будинку без тілесних ушкоджень, оскільки такі покази надані матір`ю та сином обвинуваченого, які є близькими родичами. Вказані покази спростовуються показами потерпілого, свідка ОСОБА_22 , свідка ОСОБА_23 , ОСОБА_24 висновком судово -медичної експертизи.

Даними протоколу слідчого експерименту від 11.07.2024 року, який проведено із свідком ОСОБА_7 , по АДРЕСА_2 . Свідок показав, де відбувся конфлікт між ним і дядьком. Показав як потерпілий вдарив його. Потім відтворив як підійшов до потерпілого та вони «зцепились». В цей момент в приміщення гаражу забіг батько ОСОБА_10 , який намагався припинити бійку. Потерпілий напав на ОСОБА_3 , свідок відштовхнув потерпілого, кулаком правої руки здійснив один удар в область нижньої щелепи потерпілого, від чого останній обперся на стіну та розпочав присідати, став на коліна. Після даної подій потерпілий встав з колін та пішов до житлового будинку;

Згідно з протоколом слідчого експерименту від 11.07.2024 за участю потерпілого ОСОБА_6 по АДРЕСА_2 , який розказав, що конфлікт розпочався в гаражному приміщенні, між ним та ОСОБА_8 . ОСОБА_9 показав, як обома руками відштовхнув ОСОБА_21 . У відповідь останній наніс один удар правою рукою в область щелепи ОСОБА_6 . Потерпілий наніс удар у відповідь. Після чого потерпілий втратив рівновагу та впав на коліна. В цей час підбіг ОСОБА_10 справа від потерпілого. ОСОБА_6 вказує, що самого удару не бачив, але відчув біль в області правої ноги нижче коліна.

Відповідно до протоколу слідчого експерименту від 11.07.2024, який проведений із ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 останній показав, що розвантажував дрова разом з сином. Повернувся після розрахунку із водієм, побачив що в гаражі ОСОБА_9 махав руками. Поки підійшов ближче ОСОБА_6 та син вже билися. ОСОБА_10 показав де саме перед гаражем відбувся конфлікт. Почав розбороняти бійку. Тоді вказав, що ОСОБА_9 наносив йому удари в область нирки. Також ОСОБА_10 вказав, що не наносив ударів потерпілому ОСОБА_6 .

Дані протоколів слідчого експерименту є узгодженими із показами, які надавали свідок, потерпілий та обвинувачений у судовому засіданні. Співпадають між собою щодо місця, часу вчинення кримінального правопорушення та осіб, які брали участь у конфлікті.

Щодо твердження сторони захисту з приводу визнання недопустимим протоколу слідчого експерименту із ОСОБА_3 , який перебував в статусі свідка, а пізніше став підозрюваним у кримінальному провадженні слід зазначити наступне.

Так, в основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні перебувати права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з ч. 1 цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Отже, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та уже зазначалося вище, у ході досудового розслідування 11 липня 2024 року проведено слідчий експеримент на місці події зі свідком ОСОБА_3 .

Пункт 1 частини 3 статті 87 КПК України передбачає, що суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Так, відповідно до ст. 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом.

Порівняно з положенням зазначеної вище статті Конституції України, ст. 18 КПК України конкретизувала зміст та розширила обсяг гарантій свободи від самовикриття, зазначивши, що жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 18 КПК України), та що кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права (ч. 2 ст. 18 КПК України).

Дійсно, у ході досудового розслідування було проведено слідчий експеримент за участю ОСОБА_3 у процесуальному статусі свідка, який в подальшому набув статусу підозрюваного та обвинуваченого. Втім у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості, які б свідчили про те, що при проведенні слідчого експерименту слідчим були вчинені дії, які порушували права чи свободи ОСОБА_3 , або слідчий у будь-якій формі протиправно здійснював вплив на останнього.

Зі змісту протоколу слідчого експерименту вбачається, що ці слідчі дії були проведені у формі, що відповідають його легітимній меті (відтворення дій, обстановки, обставин події), при цьому ОСОБА_3 роз`яснювалися його права, в тому числі і право не давати показань стосовно себе, які можуть стати підставою для його підозри.

Більше того, протягом усього судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_3 у присутності свого захисника, підтверджував фактичні обставини, відтворені ним у ході слідчого експерименту, тож у суду відсутні підстави вважати, що відомості, здобуті під час цієї слідчої дії, були отримані внаслідок вчинення слідчим діянь, які би мали ознаки істотного порушення права особи на мовчання та свободи від самовикриття.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 482 від 16.08.2024 у ОСОБА_6 згідно із вивченими медичними документами, за період стаціонарного лікування 06-15.06 2024 у КНП ТМР «Теребовлянська міська лікарня» на підставі даних об`єктивного клінічного обстеження, результатів рентгенологічного дослідження і хірургічного втручання було діагностовано закриту травму правої гомілки у виді уламкового перелому діалізу (тіла) малогомілкової кістки у нижній третині, закриту травму правої кисті у виді уламкового перелому головки першої п`ясткової кістки. Зважаючи на вид виявлених у ОСОБА_6 травматичних змін, відсутність рентгенологічних ознак консолідації (зрощення) переломів, вони утворилися від дії тупих предметів незадовго до його госпіталізації у лікувальний заклад, не виключено у термін події вказаний в постанові. Виявлені у ОСОБА_6 закриті переломи правої малогомілкової кістки та першої п`ясткової кістки правої кисті у своєму клінічному перебігу супроводжуються тривалим (більше 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належать до тілесного ушкодження середньої тяжкості. Враховуючи вид та розташування виявлених у ОСОБА_6 ушкоджень, вони не властиві для утворення «внаслідок падіння з висоти власного росту». Утворення виявленого у ОСОБА_6 перелому правої гомілки за наведених у протоколі слідчого експерименту за його участю від 11.07.2024 обставин події (удару ногою) не виключається. Як слідує із дослідної частини висновку, в медичній карті стаціонарного хворого ОСОБА_6 № 3193 вказано, що правий гомілково-ступенневий суглоб припухлий, деформований. Скарги пацієнта на болі в ділянці правої гомілки. Проведено операцію відкрита репозиція уламків правої малогомілкової кістки.

Висновок експертизи зроблений незацікавленими у справі, висококваліфікованими експертами належних експертних установ, які в установленому порядку отримали офіційні завдання на проведення експертних досліджень, що прямо вказує на їх незацікавленість у справі ,неупередженість та безсторонність, після попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві висновки та вивчення необхідних матеріалів кримінального провадження. При цьому експерти керувалися сучасними науково обґрунтованими методиками, доказово обґрунтували і переконливо вмотивували прийняті рішення.

Таким чином, дані щодо механізму утворення, локалізації, часу утворення, характеру тілесних ушкоджень отриманих ОСОБА_6 , які викладені в обвинувальному акті та перевірені в судовому засіданні відповідають показам потерпілого, підтверджені висновком судово-медичної експертизи.

Твердження сторони захисту про те, що висновок експерта містить суперечливі відомості та виходить за межі постанови слідчого про призначення експертизи не відповідають дійсності. Оскільки, висновок проведено на основі медичної документації, експертом дано відповіді на питання, які поставлені слідчим в постанові.

Те, що в описовій частині постанови зазначено перелом лівої кінцівки та у витязі з ЄРДР при описі обставин правопорушення вказано перелом лівої малогомілкової кістки не свідчить про недостовірність даних експертизи, оскільки експерти проводили експертизу на підставі медичної документації, потерпілий та свідок ОСОБА_16 послідовно і узгоджено надавали покази щодо ушкодження саме правої ноги. Неточності, які вказані у описовій частині постанови чи у витягу ЄРДР не впливають на результат експертного дослідження.

Щодо твердження про розбіжності в даті внесення відомостей про кримінальне провадження до ЄДРДР. Як слідує з витягу, кримінальне провадження № 0000252 зареєстровано 22.11.2024 о 16:15:32. Постановою прокурора Теребовлянської окружної прокуратури ОСОБА_4 від 22.11.2024 вказане провадження було виділено із матеріалів кримінального провадження № 0000130 відомості про яке внесено в ЄРДР від 07.06.2024. Первинне провадження було зареєстровано 07.06.2024 за номером 0000130 на підставі заяви ОСОБА_6 .

Те, що інша дата вказана в заяві потерпілого, у рапорті, у постанові про відмову в задоволенні клопотання не має значення для суду, і не створює суперечностей, які впливають на права та обов`язки обвинуваченого не створюють жодної правової невизначеності та не пливають на правомірність здійснення процесуальних дій.

Суд вважає доведену вину ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення і його дії кваліфікує за ч. 1 ст. 122 КК України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 судом не встановлено. Обставин, які обтяжують покарання, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, нетяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Отже, з урахуванням всіх вказаних обставин, думки потерпілого, який просив суворо не карати обвинуваченого, без ізоляції від суспільства, суд вважає, що для досягнення цілей покарання, визначених ч. 2 ст. 50 КК України, з метою виправлення обвинуваченого та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, слід призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини 1 статті 122 КК України у мінімальному розмірі, оскільки такі види покарнь як виправні роботи та обмеження волі не може бути призначено обвинуваченому, як до особи, що досягла пенсійного віку та вважає можливим, на підставі ст. 75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком, якщо він не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього в силу ст. 76 КК України обов`язки.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України,

У Х В АЛ И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставіст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного покарання із встановленням іспитового строку на 1 (один) рік.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

Згідно з ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за ОСОБА_3 в період дії іспитового строку покласти на уповноважений орган пробації за місцем його проживання.

Речові докази: оптичний диск із вмістом «Аудіозаис 3» - залишити при матеріалах справи.

Оригінал медичної карти стаціонарного хворого № 3193, диск із рентгензнімки ОСОБА_6 повернути КНП ТР «Теребовляська міська лікарня»

Вирок може бути оскаржено до Тернопільского апеляційного суду через Теребовлянський районний суд Тернопільскої області протягом 30 діб після проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченим та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді. Учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя ОСОБА_1