Справа № 158/1934/25 Провадження №11-кп/802/217/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000455 від 26.05.2025 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 листопада 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Ромашківка Ківерцівського району Волинської області, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , з середньою освітою, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , у військовому звані солдат, розлученого, раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.11.2025 року за ч.2 ст.121 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, враховуючи вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.11.2025 року, шляхом часткового складання призначених покарань, суд призначив ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання з 26.05.2025 року.

Відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбуття покарання за даним вироком строк попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, за період з моменту затримання 26.05.2025 року по дату набрання вироком законної сили.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та арештованого майна.

Згідно вироку суду, 26.05.2025 року, приблизно о 17 годині 45 хвилин, майором поліції ОСОБА_10 , який знаходився в цивільному одязі без вогнепальної зброї та спеціальних засобів, під час виконання своїх посадових обов`язків відповідно до Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», поблизу будинку №27 по вулиці Шевченка в селі Ромашківка Луцького району Волинської області, відповідно до ч.2 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію» для перевірки документів було зупинено ОСОБА_7 , та у відповідності до ч.3 ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейським було названо своє прізвище, посаду, спеціальне звання та пред`явлено службове посвідчення.

Під час цього, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, усвідомлюючи, що перед ним знаходиться працівник правоохоронного органу, який перебуває при виконанні своїх службових обов`язків та здійснює превентивний поліцейський захід передбачений ч.2 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію», маючи на меті заподіяння смерті останньому, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки у вигляді смерті працівника правоохоронного органу і бажаючи їх настання, висловлюючи при цьому словесні погрози вбивством, кулаком правої руки наніс один удар в область голови майора поліції ОСОБА_10 , після чого взявши до рук сокиру, яку він носив при собі, замахнувся нею для нанесення удару ОСОБА_10 в область голови, однак так, як останній вчасно зреагував, відвернувся в бік та виставив свою праву руку, щоб захиститися, ОСОБА_7 не зміг завдати удару в область голови ОСОБА_10 та завдав удару в область правої руки.

Вищеописаними умисними протиправними діями ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 спричинені тілесні ушкодження у вигляді крововиливу та садна слизової оболонки нижньої губи по центру та дещо справа, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, а також рани в ділянці п`ятого пальця правої кисті, яка відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для її загоєння необхідний час більше 6 діб.

Таким чином, ОСОБА_7 не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, з причин, що не залежали від його волі, через активний опір потерпілого ОСОБА_10 .

ОСОБА_7 інкримінується посягання на життя працівника правоохоронного органу, тобто в замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків і тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України (а.с.171-174).

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вважає оскаржуваний вирок незаконним та необґрунтованим в частині призначеного покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, а також через неправильне застосування закону Україгни про кримінальну відповідальність.

Вказує на те, що судом першої інстанції не було належним чином враховано, що ОСОБА_7 є особою молодого віку, громадянином України, який має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, є військовослужбовцем, який брав безпосередню участю у захисті Батьківщини, що свідчить про високий рівень патріотизму та готовності до самопожертви заради державних інтересів. На думку сторони захисту обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, слід зазначити його статус військовослужбовця та участь у захисті Батьківщини, а також позицію потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні.

Вважає, що поведінка ОСОБА_7 , його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання вини та згода на спрощений порядок судового розгляду свідчать про те, що процес його виправлення вже розпочався. Вважає, що є всі законні підстави для застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 .

Окрім цього суд першої інстанції допустив неправильне застосування положень ч.4 ст.70 КК України, обравши принцип часткового складення покарань замість поглинання.

Також мотивувальна та резолютивна частини вироку містять розбіжності у визначені остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України, зокрема, у мотивувальній частині зазначено - покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 6 місяців, а резулютивній частині зазначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. Таким чином, на його думку, виявлена суперечність є самостійною та безумовною підставою для зміни вироку суду.

Просить вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 14.11.2025 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання. Призначити ОСОБА_7 покарання за ст.348 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років. На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинанням менш суворого покарання, призначеного вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.11.2025 року, більш суворим покаранням, призначеним за даним вироком, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років (а.с.183-190).

В судове засідання не з`явився потерпілий ОСОБА_10 , хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від нього на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілого ОСОБА_10 .Його неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку обвинуваченого та її захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора, який заперечив доводи апеляційної скарги, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у посяганні на життя працівника правоохоронного органу, тобто в замаху на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, та правильність кваліфікації його дій за ст.348 КК України обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази які судом згідно з ч.3 ст.349 КПК України не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений повністю визнав себе винним в обсязі висувного йому обвинувачення, у вчиненому щиро розкаявся, просив суворо не карати.

Потерпілий ОСОБА_10 відповідно до поданої заяви (а.с.110) просив проводити слухання без його участі, зазначив, що претензій до обвинуваченого не має, щодо міри покарання покладається на розсуд суду.

Оскільки він та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Водночас щодо доводів захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене ОСОБА_7 покарання єсуворим, та про наявність підстав для пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст.69 КК України, то вони є безпідставними та не обгрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, сукупність обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, тощо, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, всі обставини справи та дані про особу обвинуваченого, який негативно характеризується за місцем проживання (а.с.160), на момент ухвалення вироку обвинувачений на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, однак перебував на стаціонарному лікуванні з 08.08.2024 року по 12.08.2024 року у центрі терапії залежності КП «ВОПЛ м. Луцька» з діагнозом: «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності» (а.с.147), неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, востаннє вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.11.2025 року за ч.2 ст.121 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років (а.с.148-150), військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 , у військовому звані солдат (а.с.162), розлучений.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, суд першої інстанції відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

До обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , відповідно до ст.67 КК України, суд першої інстанції відніс вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів зазначає, що сукупність обставин, які пом`якшують покарання, повинні бути не лише формальними, а мають стосуватися конкретних ознак складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується обвинувачений, а також обставин його вчинення, безпосередньо впливаючи на суспільну небезпеку кримінального правопорушення, та/або особи, яка його вчинила (зокрема, ролі особи у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінки під час виконання об`єктивної сторони, мотиву та мети вчинення кримінального правопорушення).

На переконання апеляційного суду враховуючи всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається апелянт щодо міри призначеного покарання обвинуваченому, яким судом першої інстанції була надана вірна оцінка, місцевий суд обґрунтовано прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі, у межах, встановлених у санкції інкримінованої статті КК України, та в такому необхідному та достатньому розмірі, що об`єктивно разом з метою кари одночасно забезпечить досягнення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також буде співмірним по відношенню між тяжкістю вчиненого ним кримінального правопорушення і наслідками, які настали в результаті його вчинення. В свою чергу, суд не вбачав підстав для застосування положень ст.69 КК України.

Частиною 4 статті 70 КК України передбачено, що за правилами передбаченими в частинах першій третій цієї статті призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 КК України.

Визначаючи порядок та принцип призначення покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував, що кримінальне правопорушення, передбачене ст.348 КК України, вчинено обвинуваченим ОСОБА_7 до постановлення вироку Ківерцівського районного суду Волинської області від 13.11.2025 року, а тому покарання необхідно призначити з урахуванням положень ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень за принципом часткового складання покарань, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Відповідно до положень ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Апеляційний суд вважає, що пом`якшити покарання ОСОБА_7 , як цього просить захисник, неможливо, оскільки покарання не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення мети такого покарання, не буде співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно справедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів підкреслює, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення є посяганням на фундаментальні конституційні цінності та права людини, право на життя працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, а життя людини охороняється державою як найвища соціальна цінність.

В умовах, коли держава та суспільство об`єктивно несуть підвищені ризики й втрати в умовах воєнного стану, а людське життя набуває ще більшої ваги, вчинення посягання на життя людини всупереч обов`язку берегти життя людини свідчить про глибоку деформацію ціннісних орієнтирів засудженого та потребує такої реакції держави, яка реально відновлює справедливість і запобігає повторенню подібного.

Тому, на переконання апеляційного суду, суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах розміру, передбаченого санкцією ст.348 КК України, яке не є максимальним, а наближене до мінімального, та відповідає особі обвинуваченого і ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є необхідним в даному випадку для досягнення мети покарання. Колегія суддів не вбачає можливості пом`якшення призначеного судом покарання, тому апеляційні доводи сторони захисту щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими.

Встановлені судом характеризуючі дані про ОСОБА_9 , що містяться в матеріалах кримінального провадження, а саме те, що він є особою молодого віку, громадянином України, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, є військовослужбовцем, який брав безпосередню участю у захисті Батьківщини, є недостатніми для призначення покарання у виді позбавлення волі на строк, менший ніж 10 років, оскільки це дані які характеризують ОСОБА_7 в загальному соціальному плані, однак ніяким чином не впливають на зниження тяжкості скоєного злочину.

Крім цього не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Надаючи оцінку твердженням апеляційної скарги захисника щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як статус військовослужбовця та участь ОСОБА_7 у захисті Батьківщини, апеляційний суд зазначає, наступне.

Статус військовослужбовця та участь у захисті Батьківщини не є автоматичними обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до ст.66 КК України. Хоча суд може врахувати ці факти при призначенні покарання, однак вони не є безумовною підставою для зниження строку або звільнення від відповідальності.

Апеляційний вважає, що статус військовослужбовця та участь ОСОБА_7 у захисті Батьківщини судом першої інстанції належним чином враховано та відповідно віднесено до характеризуючих даних про особу обвинуваченого.

Надаючи оцінку твердженням апеляційної скарги захисника щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як позицію потерпілого, який не наполягав на суворому покаранні, апеляційнйи суд зазначає наступне.

З огляду на те, що вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення відносяться до суспільно небезпечногих злочинів проти здоров`я особи та посягають на інтереси держави у сфері гарантованих нею прав на захист життя і здоров`я громадян від протиправних посягань, думка потерпілого при вирішенні судом питання про призначення покарання обвинуваченому у цьому кримінальному провадженні має значення, однак не є визначальною і має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи.

Крім того, відповідно до позиції Верховного Суду, зазначеної у постанові від 21.02.2019 року у справі № 742/584/18, позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Захисником в апеляції, як на підставу для зміни оскаржуваного вироку суду зазначено те, що мотивувальна та резолютивна частини вироку містять розбіжності у визначені остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 КК України, зокрема, у мотивувальній частині зазначено - покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 6 місяців, а резулютивній частині зазначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Як вбачається із журналу судового засідання та звукозапису від 14.11.2025 року у даному провадженні було проголошено вступну та резолютивну частини вироку. При цьому, головуючий суддя проголосив резолютивну частину судового рішення, яка відповідає оригіналу вироку (а.с.168-170).

Апеляційнйи суд вважає, що в мотивувальній частині рішення місцевим судом допущено описку, яка є технічною, і не являється підставою для зміни чи скасування рішення в апеляційному порядку.

Стороною захисту не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення, а вирок - без зміни.

Керуючись ст.ст.379, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 14 листопада 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України,залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді