КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0001301 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Українськ Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 30.11.2023 Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України на 2 роки обмеження волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком 1 рік,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі, зарахувавши у строк покарання день затримання 11.11.2024.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 30.11.2023 та за сукупністю вироків призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі.

_________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/3055/2025 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 2 ст. 309 КК України Доповідач ОСОБА_1

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 , усвідомлюючи факт вчинення ним 22.04.2024 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, щодо незаконного придбання та зберігання психотропної речовини, без мети збуту, будучи засудженим Голосіївським районним судом м. Києва від 30.11.2023 за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та протягом року після засудження за цією статтею, вчинив умисний злочин у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, за наступних обставин:

Так, ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, при невстановлених обставинах, але не пізніше 11.11.2024, незаконно придбав 2 (дві) таблетки наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадон (фенадон).

Усвідомлюючи, що таблетка є наркотичним засобом, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), ОСОБА_6 , маючи злочинний намір, спрямований на незаконне придбання та зберігання без мети збуту наркотичного засобу, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), поклав його до правої кишені куртки, таким чином придбав та став зберігати, при собі без мети збуту, для особистого вживання.

В подальшому, 11.11.2024 приблизно о 15 годині, ОСОБА_6 , знаходячись на ділянці місцевості за адресою: м. Київ, пр. Берестейський, 104-Ю, був викритий працівниками поліції та у період часу з 16 год. 16 хв. по 17 год. 20 хв. під час затримання особи, яка вчинила кримінальний проступок, з правої кишені куртки було вилучено 2 (дві) таблетки, що містили, згідно висновку експерта від 18.11.2024 № СЕ-19/111-24/66304-НЗПРАП, наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенадон), масою 0,044 грамів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 30.11.2023 щодо ОСОБА_6 виконувати самостійно.

В обгрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_9 , не взяв до уваги вимоги частини 2 та 3 статті 50 КК України, а саме те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Крім того, зазначає, що застосоване судом ОСОБА_9 покарання у вигляді 1 року позбавлення волі за те, що у нього працівники поліції вилучили з кишені 2 таблетки, які містили згідно висновку експерта наркотичний засіб, обіг якого обмежено - метадон (фенагон), масою 0,044 грама, при тому, що він має хронічне захворювання на гепатит С, наркологічну залежність і потребує реабілітаційної допомоги, не виправить і не вилікує його в умовах виправної колонії закритого типу, в соціальному середовищі серед засуджених осіб.

Вказує й на те, що призначення обвинуваченому ОСОБА_9 , який страждає на хронічне захворювання гепатитом С, міри покарання у вигляді позбавлення волі за незаконне зберігання без мети збуту 2 таблеток, які містили - метадон, масою 0,044 грама, сприймається, як грубе непропорційне діяння та покарання, та як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило ст. 3 Конвенції, в момент його винесення.

Також зазначає, що наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, а також дані, які характеризують його особу, хронічне захворювання гепатитом С, його добровільне звернення відразу після затримання до Реабілітаційного центру ТОВ РЦ «Альтернатива», де він до теперішнього часу проходить курс лікування та соціальної реабілітації, його міцні сімейні зв`язки з його рідним старшим братом ОСОБА_10 , який звернувся до Київського апеляційного суду з заявою (гарантійним листом) про сплату штрафу за свого брата у разі призначення йому міри покарання у вигляді штрафу, свідчать про те, що обвинувачений має у житті цінності, які будуть стимулювати його до належної правової поведінки, що істотно знижує ступінь його суспільної небезпеки.

Таким чином, вважає, що обвинуваченому ОСОБА_9 доцільно призначити покарання у вигляді штрафу, яке буде необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження нових злочинів.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Захисник ОСОБА_7 у призначений час до суду апеляційної інстанції не з`явився, у попередньому судовому засіданні повідомляв, що він мав повноваження лише на складання апеляційної скарги, також і обвинувачений ОСОБА_6 повідомив, що договір із даним захисником розірвано, а іншого захисника він не залучив, тому, враховуючи, що участь захисника у даному провадженні не є обов`язковою, колегія суддів, виходячи з положень ч. 4 ст. 405 КПК України, та з урахуванням думки учасників судового провадження, які не мали будь-яких клопотань, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без його участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги захисника, а також заперечення прокурора проти її задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому висновки судупершої інстанції, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу без мети збуту, вчиненому протягом року після засудження за цією статтею, що відповідає юридичній кваліфікації діяння ч. 2 ст. 309 КК України, колегія суддів не переглядає, оскільки вони ніким із учасників судового провадження не оспорюються.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Що стосується покарання, то, всупереч тверджень апелянта, міра покарання призначена ОСОБА_6 з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України.

Згідно з вимогами ст.ст. 50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, включаючироль, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінку під час його вчинення та інші фактори, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватця. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Так, при призначенні ОСОБА_6 покарання, як це слідує з мотивувальної частини вироку,суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, згідно з положеннями ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, обставини його вчинення, а також дані про особу ОСОБА_6 , який раніше судимий за аналогічне кримінальне правопорушення, офіційно не працює, має середню освіту, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, що свідчить про його осудність. Крім того, суд взяв до уваги посткримінальну поведінку ОСОБА_6 , який через два дні після вчинення кримінального правопорушення звернувся до реабілітаційного центру, де проходить лікування, та в самому центрі характеризується позитивно.

Належним чином при цьому враховано судом і обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому - щире каяття, та відсутність таких обставин, які його обтяжують.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі, в межах визначених санкцією ч. 2 ст. 309 КК України, а з урахуванням того, що ОСОБА_6 вчинив нове кримінальне правопорушення в період іспитового строку, на підставі ст.ст. 71, 72 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 30.11.2023, остаточно призначив ОСОБА_6 покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі, що за своїм видом і розміром не лише відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність, але і є необхідним і достатнім для його виправлення та перевиховання.

Призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, а тому з доводами захисника про суворість призначеного ОСОБА_6 вироком суду першої інстанції покарання колегія суддів погодитись не може.

Вимоги захисника ОСОБА_7 щодо урахування того, що ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому, має хронічне захворювання на гепатит С, відразу після затримання добровільно звернувся до реабілітаційного центру та проходить курс лікування та соціальної реабілітації від наркотичної залежності, а також те, що він має міцні сімейні зв`язки зі своїм рідним братом, який готовий сплатити за нього штрафу у разі призначення йому міри покарання у вигляді штрафу, та у зв`язку з цим призначення йому основного покарання у виді штрафу, що передбачено санкцією ч. 2 ст. 309 КК України, не можуть бути задоволені, оскільки окремі з вказаних обставин не лише було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання, але й не є тими обставинами, які в даному випадку давали б підстави для пом`якшення призначеного ОСОБА_6 судом покарання, зважаючи на те, що звернення до лікувального закладу стало можливим саме внаслідок безпосереднього затримання ОСОБА_6 після вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також те, що ОСОБА_6 нове кримінальне правопорушення вчинив, не відбувши покарання за попереднім вироком та в період іспитового строку, що, відповідно до ст. 78 КК України, вимагає призначення йому покарання і за правилами, передбаченими ст. 71 КК України, які визначають, що, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком, і остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що в своїй сукупності переконливо свідчить про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_6 , відсутність у нього критичної оцінки своїх дій, його небажання вести законослухняний спосіб життя і дотримуватись загальноприйнятих у суспільстві правил поведінки.

Інших доводів на обґрунтування необхідності пом`якшення призначеного судом обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 не приведено, як не було наведено таких і обвинуваченим ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду.

А відтак, призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, і є необхідним для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, і в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 71 КК України.

За викладеним вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 06 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ ____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3