У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості по якому внесені 12 грудня 2025 року до ЄРДР за № 50001579, за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, -

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 обґрунтувавши тим, що згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про Оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі.

З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 на всій території України введено воєнний стан, який в подальшому неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Відповідно до наказу командира військової частина НОМЕР_1 (по стройовій частині), солдата ОСОБА_3 призначено на посаду механіка 2 ремонтного відділення автомобільної техніки ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення.

Таким чином, солдат ОСОБА_3 в розумінні вимог ст. ст. 18, 19, 22, 401, диспозиції ст. 407 КК України, є військовослужбовцем, тобто суб`єктом вказаного злочину, та останньому було достеменно відомо про несення військової служби під час воєнного стану.

Згідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією на особливий період, солдат ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Проте, солдат ОСОБА_3 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби за наступних обставин.

Так, з метою виконання завдань за призначенням особовий склад військової частини НОМЕР_1 , в тому числі і солдат ОСОБА_3 розташувались поблизу населеного пункту Орлівщина Самарівського району Дніпропетровської області (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану).

Реалізуючи свій злочинний намір, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією на особливий період і проходячи її на посаді механіка 2 ремонтного відділення автомобільної техніки ремонтного взводу автомобільної техніки ремонтної роти військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від військової служби, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 15 лютого 2025 року самовільно залишив місце розташування підрозділу в районі населеного пункту АДРЕСА_1 , чим незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби та продовжував ухилятися до 12 грудня 2025 року, тобто до часу встановлення працівниками правоохоронного органу його місця знаходження, а саме на території м. Самар Дніпропетровської області.

Викладені обставини дають підстави обґрунтовано обвинувачувати

ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України самовільне залишення військової частини без поважних причин військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану, що підтверджується показами свідків, актом службового розслідування, проведеного посадовими особами військової частини НОМЕР_1 за фактом самовільного залишення військової частини, та іншими матеріалами кримінального провадження, які як самі по собі, так і в сукупності з іншими доказами містять відомості як доказ факту та обставин вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.12.2025 року до обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 10 лютого 2026 року включно.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, якою передбачено умови, мету і підстави застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для продовження застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити такі дії: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Таким чином, для досягнення мети і завдань кримінального провадження, на даний час виникла необхідність у продовженні застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого. Така потреба обумовлена наявністю ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, в обґрунтування продовження застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_3 покладається необхідність запобігання спробам:

1) Переховуватися від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України): враховуючи, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, відповідальність за який передбачено покарання у вигляді позбавлені волі від п`яти до десяти років, у зв`язку із чим усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує обвинувачуваному, у разі визнання його винним у вчинені інкримінованого злочину, він може вдатися до активних дій для уникнення кримінальної відповідальності, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбування покарання. Невідворотність покарання за злочини вже сама по собі є підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду. Крім того, факт самовільного залишення ОСОБА_6 військової частини вже свідчить про схильність ухилятися від виконання обов`язків та ігнорувати законні вимоги.

2) Незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України): ОСОБА_3 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 разом з іншими військовослужбовцями, які можуть бути допитані як свідки у цьому кримінальному провадженні. Перебуваючи поза межами тримання під вартою, ОСОБА_3 як особа, що не має підстав для звільнення з військової служби, зобов`язаний буде повернутися до підрозділу, в якому він проходив службу, тобто до місця, де також проходять службу свідки, що беззаперечно створить умови для здійснення тиску на них. Враховуючи, що зазначені особи перебували з ним у безпосередніх службових відносинах, обвинувачений може впливати на їхні показання шляхом особистих контактів, умовлянь або погроз, з метою спотворення фактичних обставин справи.

Тому ОСОБА_3 має мотив та можливість вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом вмовляння, підкупу, залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій для зміни їх показів з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також слід взяти до уваги, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими прокурору або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

3) Вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України): ОСОБА_3 був затриманий поліцією поза межами військової частини, що свідчить про відсутність у нього наміру повернутися на службу добровільно. Його поведінка демонструє стійку схильність ухилятися від військової служби та невиконання наказів командування. В умовах воєнного стану продовження чи повторення таких дій створює пряму загрозу обороноздатності держави, підриває військову дисципліну та може негативно вплинути на інших військовослужбовців.

Обвинувачений має можливість вчиняти інші кримінальні правопорушення, що також підтверджується репутацію самого ОСОБА_3 , який будучи діючим військовослужбовцем, якщо відносно останнього не буде продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може самовільно залишити місце служби та взагалі територію України, що у свою чергу утворить самостійний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 408 КК України.

Беручи до уваги, що ОСОБА_3 раніше неодноразово судимий, останній раз 16.04.2021 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і позбавлений волі строком на 2 (два) роки 1 (один) місяць. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2018 року, до відбуття покарання 4 (чотири) роки 1 (один) місяць позбавлення волі. Звільнений 16.10.2024 року з Солонянської ВК № 21 по відбуттю строку покарання.

Викладені обставини дають підстави вбачати, що ОСОБА_3 на шлях виправлення не став, належних для себе висновків не зробив та знову обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину. Тому перебуваючи на волі, може продовжити злочинну діяльність, тобто вчиняти інші кримінальні правопорушення. Тому застосування до ОСОБА_3 більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить запобіганню вказаним ризикам.

На підставі вищевикладеного прокурор просить продовжити застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , запобіжний захід у виді трима ння під вартою в умовах гауптвахти строком на 60 днів, без визначення альтернативного запобіжного заходу

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 проти задоволення вказаного клопотання заперечував.

Обвинувачений підтримав думку свого захисника.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу

ОСОБА_3 суд враховує, що існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд вважає, що наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, відповідальність за який передбачено покарання у вигляді позбавлені волі від п`яти до десяти років, у зв`язку із чим усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує обвинувачуваному, у разі визнання його винним у вчинені інкримінованого злочину, він може вдатися до активних дій для уникнення кримінальної відповідальності, оцінивши негативні наслідки переховування як менш несприятливі, ніж обмеження, пов`язані з триманням під вартою як запобіжним заходом або відбування покарання. Невідворотність покарання за злочини вже сама по собі є підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду. Крім того, факт самовільного залишення ОСОБА_6 військової частини вже свідчить про схильність ухилятися від виконання обов`язків та ігнорувати законні вимоги.

При цьому, суд вважає наявність ризиків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, в судовому засіданні прокурором не доведені.

Про наявність ризиків, передбачених п.3 ч.1 ст.177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_3 був затриманий поліцією поза межами військової частини, що свідчить про відсутність у нього наміру повернутися на службу добровільно. Його поведінка демонструє стійку схильність ухилятися від військової служби та невиконання наказів командування. В умовах воєнного стану продовження чи повторення таких дій створює пряму загрозу обороноздатності держави, підриває військову дисципліну та може негативно вплинути на інших військовослужбовців.

Обвинувачений має можливість вчиняти інші кримінальні правопорушення, що також підтверджується репутацію самого ОСОБА_3 , який будучи діючим військовослужбовцем, якщо відносно останнього не буде продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може самовільно залишити місце служби та взагалі територію України, що у свою чергу утворить самостійний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 408 КК України.

Беручи до уваги, що ОСОБА_3 раніше неодноразово судимий, останній раз 16.04.2021 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і позбавлений волі строком на 2 (два) роки 1 (один) місяць. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 26.11.2018 року, до відбуття покарання 4 (чотири) роки 1 (один) місяць позбавлення волі. Звільнений 16.10.2024 року з Солонянської ВК № 21 по відбуттю строку покарання.

Суд при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оцінила в сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме те, що ОСОБА_3 підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, віднесеного законом до категорії тяжких, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушень, у вчиненні якого він обвинувачується.

Все вищевикладене неодмінно свідчить про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_3 , ніж тримання під вартою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає необхідним застосувати обвинуваченому найбільш тяжкий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначеного раніше ризику.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження застосування обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного у виді тримання під вартою в умовах гауптвахти строком на 60 днів, без визначення альтернативного запобіжного заходу, суд вважає, що достатньо підстав для його задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 314-317 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 03 квітня 2026 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1