Житомирський апеляційний суд
Справа №293/2473/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/231/26
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0000180 за апеляційною скарг ою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Стирти Черняхівського району Житомирської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , з середньою освітою, не одруженого, утриманців не має, військовозобов`язаного, не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок змінити в частини призначення покарання та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку. Зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що саме дії потерпілої ОСОБА_9 стали наслідком дорожньо-транспортної пригоди. Вказує, що позиція представника потерпілої в дебатах не відповідає позиції самої потерпілої, яка не наполягала на призначенні суворого покарання обвинуваченому та претензій до нього не має. Посилається на те, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не врахував належним чином, що обвинувачений є сиротою, його мати померла коли йому було 9 років, а його виховував батько ОСОБА_10 , який зник безвісти 28.12.2024 року при виконанні завдань з оборони держави, а також те, що на момент ухвалення вироку завдана потерпілій шкода була відшкодована в повному обсязі. Вважає, що вказання судом у вироку на те, що ОСОБА_7 характеризується посередньо суперечить характеристиці Черняхівської селищної ради в якій зазначено, що за період проживання в селі скарг на нього не надходило.

В запереченні на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , яке надійшло від прокурора Хорошівського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_11 йдеться про безпідставність доводів апелянта та про залишення вироку суду без зміни.

Вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в закону силу не обирався.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз у розмірі 4576,60 грн (чотири тисячі п`ятсот сімдесят шість гривень 60 копійок).

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 у відшкодування моральної шкоди 200 000,00 (двісті тисяч) гривень.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 27.07.2020 року близько 18 год 25 хвилин водій ОСОБА_7 , в порушення вимог пункту 2.1. а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортними засобами, будучи позбавленим відповідно до постанови Богунського районного суду м. Житомира від 06.05.2020 права керування транспортними засобами строком на один рік, керуючи, мотоциклом ИЖ Юпітер 5 без реєстраційного номера, який на момент ДТП знаходився в технічно працездатному стані, однак, ходова частина якого не відповідала технічним вимогам п. 31.4.5 а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, а саме на задньому колесі мотоцикла ИЖ Юпітер 5 встановлено шину марки OMSKSHSNA, розміром 3,75-18, залишкова висота малюнка протектора шини складає 0 мм, що менше допустимої норми 0,8 мм, здійснював перевезення на задньому сидінні позаду себе двох пасажирів, чим порушив вимоги п. 21.1 Правил дорожнього руху України, та рухався по вул. Стиртенській смт. Черняхова у напрямку с. Стирти Черняхівського району Житомирської області.

Рухаючись на ділянці дороги поблизу будинку № 24 вул. Стиртенської смт. Черняхова Житомирської області із швидкістю, яка визначається не меншою, ніж 71,5 км/год, що перевищує допустиму швидкість руху у населеному пункті, чим порушив п. 12.4 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год, в порушення вимог пункту 12.3 цих же Правил, відповідно до яких при виникненні перешкоди, який ОСОБА_13 об`єктивно спроможний був виявити, а саме велосипедистку ОСОБА_9 , яка переїжджала проїзну частину на протилежний бік вулиці Стиртенської смт Черняхів, ОСОБА_13 негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу, в результаті чого не впорався з керуванням мотоцикла та здійснив наїзд на велосипедистку ОСОБА_9 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедистка ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді: синця в правій навколо орбітальній ділянці, по передній поверхні грудної клітки в ділянці правої молочної залози синець, по передній поверхні живота синець, по передній поверхні лівої гомілки в нижній частині з переходом на тильну поверхню лівої стопи синець, в лівій надбрівній ділянці садно, садно розташоване в ділянці лівої скулової кістки, по передній поверхні живота обширне садно, по передній поверхні правого стегна група лінійних саден, по передній поверхні правого колінного суглобу садно, садно розташоване по передній поверхні правої гомілки, по тильній поверхні лівої стопи лінійні садна, по передній поверхні правого передпліччя садно, по задній поверхні плеча садно, по задній поверхні правого передпліччя садно, по зовнішній поверхні лівого плеча група дугоподібних лінійних саден, в ділянці правої надбрівної дуги лінійна рана та рана правого стегна, рани правої гомілки. Переломи 1-7 ребер по середньо-ключичній лінії зліва та справа. Повний перелом хребта з ушкодженням спинного мозку. Багато уламковий перелом обох кісток правої гомілки. Аналогічні переломи обох кісток лівої гомілки. На внутрішній поверхні м`яких тканин голови в лобно-скронево-тімяній ділянці зліва масивний крововилив, крововилив в лобно-скроневій ділянці справа, розрив капсули селезінки. Дані тілесні ушкодження в своїй сукупності складають тупу поєднану травму тіла, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя, знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Порушення водієм ОСОБА_14 вимог пункту п 2.1 а, п.31.4.5 а), 12.3, п. 12.4, Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, знаходяться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_9 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Потерпіла ОСОБА_12 та її представник ОСОБА_15 будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явились, клопотань про відкладення апеляційного розгляду не заявляли.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, які уточнили, що вирок суду оскаржується лише в частині призначеного покарання, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Таким чином, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в діях, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_9 , відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України кваліфіковані правильно.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується матеріалами кримінального провадження, які були перевірені судом першої інстанції та яким була надана належна оцінка.

У вказаній частині вирок суду не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

У даному випадку, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував вищевказане, в тому числі: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.

Також судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, на утриманні неповнолітніх дітей не має, за місцем проживання характеризується посередньо та під час вчинення ДТП був позбавленим права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Таким чином, судом першої інстанції враховано суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який є необережним, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його вік, стан здоров`я, а також те, що протягом тривалого часу щиро не покаявся та добровільно не відшкодував завдану шкоду, думку потерпілої, яка просила суворе покарання для обвинуваченого, а також відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

На підставі викладеного, з урахуванням тяжкості наслідків, що настали від дій обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, беручи до уваги санкцію інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, суд вважав за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо надмірної суворості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Згідно ст. 414 КПК України не відповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно постанови Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 524/5999/17 під терміном «явно несправедливе покарання» розуміють не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому судом враховано, що обвинувачений, будучи позбавлений права керування транспортними засобами, тобто під час накладення на нього адміністративного стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП постановою Богунського районного суду м.Житомира від 06.05.2020, через незначний проміжок часу , а саме 27.07.2020 знову грубо порушив Правила дорожнього руху України, внаслідок чого настала смерть потерпілої ОСОБА_9 .

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому не можна вважати явно несправедливим через суворість. Тому підстав для зміни вироку в цій частині колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_7 є сиротою, його мати померла коли йому було 9 років і його виховував батько ОСОБА_10 , який зник безвісти 28.12.2024 року при виконанні завдань з оборони держави, а тому відносно нього при призначенні основного покарання можливо застосувати вимоги ст. ст. 75, 76 КК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки застосування вказаних норм закону є правом, а не обов`язком суду. Крім того, суд першої інстанції цілком обгрунтовано дійшов висновку про те, що обвинувачений протягом тривалого часу щиро не покаявся, оскільки намагався перекласти свою вину на іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди, матеріальну шкоду не відшкодував. А тому з урахуванням вищенаведеного даних про особу обвинуваченого, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ст.ст.75, 76 КК України до призначеного покарання.

Більш того, суд першої інстанції також мотивував свої висновки щодо неможливості призначення покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України.

Так, у вироку суду зазначено, що суд не знайшов підстав для застосування положень ст. 75 КК України, оскільки внаслідок дій обвинуваченого настали вкрай тяжкі наслідки у виді смерті потерпілої. При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 навіть після проведення судового розгляду та дослідження беззаперечних доказів намагався перекласти свою вину на іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди та добровільно не відшкодував завдану шкоду.

Все це на переконання колегії суддів свідчить не лише про відсутність каяття, але й навіть про неусвідомлення обвинуваченим суспільно небезпечних наслідків свого діяння, має єдино можливу причину пояснення зверхнє ставлення до інших учасників дорожнього руху, і прямо вказує на неможливість досягнення мети покарання без призначення реального його відбування.

З урахуванням зазначених вище обставин вчинення кримінального правопорушення, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, та його ставлення до вчиненого, думки потерпілої, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність щирого каяття обвинуваченого та не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував, думку потерпілої, яка відрізняється від позиції її представника, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з оскаржуваного вироку суду, надаючи покази в судовому засіданні суду першої інстанції потерпіла ОСОБА_12 просила застосувати відносно обвинуваченого сувору міру покарання, і її представник в судових дебатах підтримав її позицію, що було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання.

Твердження апелянта, що вказання судом першої інстанції у вироку суду про те, що ОСОБА_7 характеризується посередньо суперечить характеристиці Черняхівської селищної ради, згідно якої за період проживання в селі скарг на нього не надходило, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки зазначена в характеристиці інформація про не надходження скарг відносно обвинуваченого не свідчить про те, що останній характеризується позитивно.

Що стосується доводів апелянта про те, що на момент ухвалення оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_7 повністю відшкодував завдану потерпілій ОСОБА_12 шкоду, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_12 було заявлено цивільний позов про стягнення із обвинуваченого ОСОБА_7 матеріальної шкоди на поховання в розмірі 9 180 грн., моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. та понесених судових витрат в сумі 15 000 грн.

Оскаржуваним вироком цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 було задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_12 у відшкодування моральної шкоди 200 000 (двісті тисяч) грн.

В решті позовних вимог відмовлено за недоведеністю.

При цьому будь-яких доказів про те, що на момент ухвалення оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_7 відшкодував потерпілій ОСОБА_12 завдану кримінальним правопорушенням шкоду матеріали кримінального провадження не містять.

Водночас, з долученої під час апеляційного розгляду до матеріалів провадження копії розписки потерпілої ОСОБА_12 від 11.11.2025 (після вироку суду) вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 відшкодував потерпілій лише 147 000 гривень моральної шкоди.

Таким чином, моральна шкода потерпілій ОСОБА_12 , встановлена оскаржуваним вироком суду, на даний час відшкодована частково.

Крім того, колегія суддів вважає, що факт часткового відшкодування потерпілій завданої моральної шкоди після спливу більш п`яти років після загибелі ОСОБА_9 , не впливає на правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_7 виду та розміру покарання.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 13 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: