Справа №585/2353/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/813/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким
УХВАЛА

Іменем України

12 березня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання -

ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 585/2353/25 за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19.01.2026 щодо відмови у заміні покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким у виді позбавлення волі на певний строк, згідно ст.82 КК України,

установила:

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19.01.2026 відмовлено у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_8 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, у виді позбавлення волі на певний строк, згідно зі ст. 82 КК України.

Не погодившись з таким рішенням, засуджений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 звернулись з апеляційними скаргами.

У апеляційній скарзі захисник просила скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19.01.2026 року та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання і замінити невідбуту частину покарання на покарання у виді позбавлення волі строком від 15 до 20 років.

Свої вимоги захисник мотивувала тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження та неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Зазначала, що засуджений ОСОБА_7 відбув понад 21 рік покарання, тобто значно більше ніж мінімальний строк у 15 років, передбачений ст. 82 КК України, для можливості заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, а також став на шлях виправлення, що підтверджується матеріалами провадження.

Зокрема, звертала увагу, що протягом понад десяти років ОСОБА_7 не притягувався до дисциплінарної відповідальності, має заохочення від адміністрації установи виконання покарань, залучався до праці та неодноразово звертався із заявами про працевлаштування, у тому числі брав участь у виконанні робіт без оплати.

Крім того, на думку захисника, суд безпідставно врахував обставини, що ОСОБА_7 визнає вину лише частково, вважає призначене йому покарання надто суворим, а також характер вчинених ним діянь, дійшовши висновку про відсутність даних щодо його виправлення. Є помилковим і посилання суду на позицію адміністрації ДУ «Сумський слідчий ізолятор» про те, що ОСОБА_7 не заслуговує заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, з чим сторона захисту не погоджується, оскільки відповідний висновок оскаржується засудженим в адміністративному суді та остаточне рішення з цього питання ще не ухвалене.

Також зазначала, що висновок суду про неподання індивідуального плану заходів ресоціалізації є безпідставним, оскільки такий план було долучено до клопотання і він міститься у матеріалах справи.

З урахуванням наведеного захисник вважала, що матеріалами провадження підтверджений факт того, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення, а тому наявні передбачені ст. 82 КК України підстави для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

У поданій апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просив скасувати ухвалу суду у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та постановити нову ухвалу, якою замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, оскільки суд першої інстанції встановив, що під час відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі його права засудженого щодо реабілітації були порушені, тобто не створено умов для його реабілітації, з ним не проводилась соціально-виховна робота та відсутня програма диференційного виховного впливу, яка передбачена ст.123 КВК України, що підтверджено його характеристикою ДУ «Сумський слідчий ізолятор» від 06.02.2025. Він відбув більше 20 років довічного позбавлення волі та надав суду докази того, що став на шлях виправлення, про що свідчать характеристики, а адміністрація ДУ «Сумський слідчий ізолятор» безпідставно, без надання доказів стверджує, що він на шлях виправлення не став.

У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_7 посилався на те, що суд першої інстанції взяв до уваги не всі характеристики та врахував як наявні дисциплінарні стягнення, хоча після їх накладення вже пройшов шестимісячний строк і він згідно з ч.14 ст.134 КВК України вважається таким, що дисциплінарних стягнень не має. Він сплачує позови у справі, відбув більше 22 років призначеного покарання, режиму тримання не порушує, стягнень не має. Висновок суду про неподання індивідуального плану заходів ресоціалізації є безпідставним, оскільки такий план було долучено до клопотання і він міститься у матеріалах справи. Вважає, що судом, усупереч ч.1 ст.61 Конституції України, безпідставно було враховано часткове визнання ним вини у вчиненні злочинів, за які він відбуває покарання, а також характер вчинених діянь. На думку апелянта, суд не розглядав процес його позитивних змін за час відбування покарання, а, відмовляючи у задоволенні клопотання, фактично покарав його повторно за злочини, за які він вже відбуває покарання.

Тому просив скасувати ухвалу суду у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відмовою засудженого від клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким у виді позбавлення волі на певний строк згідно зі ст.82 КК України.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги і просили скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк від 15 до 20 років згідно зі ст.82 КК України, прокурора ОСОБА_6 , який просив залишити судове рішення без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним (ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом), обґрунтованим (ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно ст. 94 цього Кодексу) і вмотивованим (рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення).

Так, законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно з п.п.11, 12 ч. 1 ст. 51 КК до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарання як позбавлення волі на певний строк і довічне позбавлення волі.

Слід зазначити, що здійснення мети покарання починається з моменту призначення вироком суду конкретного покарання. Саме призначення покарання завдає засудженому суттєвих моральних страждань, що є невід`ємними складовими механізму карального впливу. Воно надовго залишає слід у свідомості засудженого і водночас сприяє тому, щоб він усвідомив свою вину перед потерпілим і суспільством.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Згідно з ч.1 ст. 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Відповідно до ч.3 ст. 82 КК України, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

На підставі ч. 5 ст. 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до ч. 3 ст. 154 КВК України, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Частина 12 ст. 154 КВК України зазначає, що разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі.

Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Частина 13 ст. 154 КВК України передбачає, шо особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації.

Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення.

Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Міністерством юстиції України відповідно до наказу №294/5 від 19.01.2023 був затверджений «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого», згідно з ч.1 якого він визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну не відбутої частини покарання більш м`яким (далі - заміна покарання) відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України, а також інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

У відповідності до ч.3 Порядку адміністрація установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого статтями 81, 82 Кримінального кодексу України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Разом з поданням до суду надаються документи, перелік яких встановлений пунктом 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 14 червня 2012 року за № 957/21269 (далі - Інструкція), та висновок щодо ступеня виправлення засудженого (далі - висновок), форма якого наведена в додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого.

Згідно з ч.8 Порядку передбачається, що засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації (далі-індивідуальний план), форма якого затверджується Міністерством юстиції України. Індивідуальний план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженому усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженого після звільнення. Індивідуальний план складається засудженим до довічного позбавлення волі разом з начальником відділення СПС у термін не більше ніж 15 календарних днів після завершення проведення оцінки ризиків вчинення повторного правопорушення у двох примірниках. Один примірник зберігається у засудженого, другий - у начальника відділення СПС. Стан його виконання перевіряється заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи кожні шість місяців, про що робиться відповідна відмітка.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України в постанові Пленуму № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» становлення особи на шлях виправлення це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись і в умовах відбування більш м`якого покарання. Висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен бути зроблений на підставі всебічного врахування даних про поведінку засудженого за весь період перебування в установі виконання покарання.

Згідно з положеннями п. 17 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002, суду слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребі у наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Виправлення засудженого - це реалізація позитивних чи негативних змін у його психіці. Висновок про виправлення засудженого слід будувати на обґрунтованому прогнозі його поведінки в звичайних умовах життя, поза УВП.

Під ступенем виправлення засуджених до позбавлення волі слід розуміти індивідуалізовану комплексну фіксацію рівня зміни зовнішніх (соціально-правових) і внутрішніх (психолого-педагогічних) характеристик особистості засудженого через певні проміжки часу (у період відбування покарання), які виступають передумовами правомірних (неправомірних) дій і поведінки, як показник готовності (неготовності) вести правослухняний спосіб життя в умовах свободи.

Ступінь виправлення «довів своє виправлення»- це категорія стійко-позитивних змін засуджених, у яких відбулася докорінна зміна поглядів на життя у соціально-корисну сторону і є можливість досягти мети покарання в умовах свободи. Готовність до законослухняного способу життя в умовах свободи і незалежність поведінкової саморегуляції від впливу застосовуваних до засудженого карально-виправних заходів дозволить вважати його підготовленим для умовно-дострокового звільнення від покарання. Зазначена готовність повинна охоплювати ряд основних сфер життєдіяльності і юридично значущої поведінки. До таких сфер повноцінного входження в соціум слід віднести: сферу матеріального забезпечення життя, сферу взаємодії з іншими людьми, сферу дозвілля і розваг.

Оцінку Закону України від 18.10.2022 №2690-IX, який набрав чинності 06.11.2022 та запровадив механізм скорочення строку довічного позбавлення волі, надав і Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Медвідь проти України» від 10.10.2024, зазначивши, що внесені зміни передбачають можливість для осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, після відбуття п`ятнадцяти років покарання звернутися з клопотанням про його заміну на покарання у виді позбавлення волі на певний строк з подальшою можливістю скорочення. Умови такого пом`якшення та порядок оцінки виправлення засудженого визначені Кримінально-виконавчим кодексом України та підзаконними актами Міністерства юстиції.

Суд також зазначив, що така система дає засудженим реалістичну перспективу звільнення: у разі належної поведінки та ознак ресоціалізації довічне покарання може бути замінено на строкове. На думку ЄСПЛ, запроваджений механізм є достатньо визначеним, містить чіткі часові межі та забезпечує баланс між інтересами суспільства і правами засудженого, а тому не є заплутаним або неефективним ні в теорії, ні на практиці.

Здійснивши розгляд клопотання засудженого та відмовивши у його задоволенні, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для заміни ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки це відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, належним чином умотивовано та ґрунтується як на вимогах закону України про кримінальну відповідальність, так і на вимогах кримінального процесуального закону.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, вироком Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 ОСОБА_7 був засуджений за п. 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 190 КК і з урахуванням приписів ст. 70 і 71 КК йому було призначене остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 16.10.2007 вказаний вирок залишений без змін.

Вирок апеляційного суду набрав законної сили 16.10.2007 та звернутий до виконання у передбачений КПК спосіб, а засудженому ОСОБА_7 компетентним органом було визначено відбувати призначене покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Роменська виправна колонія (№ 56)».

Відповідно до ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30.03.2020 клопотання ОСОБА_7 про зарахування строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі задоволено частково та постановлено зарахувати ОСОБА_7 в строк відбуття покарання час попереднього ув`язнення з 11.07.2006 по дату набрання вироком законної сили, а саме 16.10.2007 відповідно до ч.5 ст.72 КК України з розрахунку- один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На теперішній час (з 2019 року) засуджений ОСОБА_7 тимчасово переведений до ДУ «Сумський слідчий ізолятор» для розгляду скарг і клопотань, поданих ним в порядку виконання вироку та з інших підстав.

Таким чином, ОСОБА_7 відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного йому покарання. Заміна ж невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише за певних обставин, зокрема, після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття рішення є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.

23 червня 2025 року адвокат ОСОБА_8 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , звернулась до Роменського міськрайонного суду з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, у виді позбавлення волі на певний строк, згідно зі ст. 82 КК України.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні вказаного клопотання, суд першої інстанції детально дослідив та проаналізував наявні в особовій справі засудженого документи, зокрема: характеризуючі матеріали адміністрації установи виконання покарань за різні періоди відбування покарання, відомості про наявність заохочень та дисциплінарних стягнень, характеристику ДУ «Сумський слідчий ізолятор» від 06.02.2025, дані щодо поведінки засудженого ОСОБА_7 та його ставлення до праці, інформацію про відшкодування завданих злочином збитків, а також інші матеріали особової справи, які характеризують особу засудженого та ступінь його виправлення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання про заміну засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням. Такі висновки відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на належних і допустимих доказах, що містяться в особовій справі засудженого та були безпосередньо досліджені у суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції, із наявних характеризуючих матеріалів вбачається, що за період відбування покарання з 2010 по 2014 роки ОСОБА_7 характеризувався переважно негативно, у зв`язку з чим адміністрацією установи робився висновок про те, що на шлях виправлення він не став. У подальшому, починаючи з 2014 року, засуджений загалом дотримувався встановлених правил внутрішнього розпорядку та режиму тримання, однак мав порушення режиму у вигляді міжкамерного зв`язку, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності. Хоча це стягнення у подальшому погашене, наявність такого порушення була обґрунтовано врахована судом, оскільки відповідно до вимог кримінально-виконавчого законодавства поведінка засудженого за весь період відбування покарання підлягає оцінці у сукупності, з урахуванням як позитивних, так і негативних проявів. Сам факт допущення порушення встановленого режиму тримання, навіть за умови подальшого погашення дисциплінарного стягнення, свідчить про нестійкість правослухняної поведінки засудженого та підлягає врахуванню судом при оцінці ступеня його виправлення і можливості застосування більш м`якого покарання. Тому доводи апеляційних скарг в цій частині апеляційний суд вважає безпідставними.

Водночас, як встановлено судом першої інстанції під час дослідження матеріалів особової справи засудженого, ОСОБА_7 не має стабільних позитивних результатів у процесі виправлення: за час відбування покарання має лише два заохочення у вигляді подяк, до праці на виробництві установи фактично не залучався (з причин обмеженості робочих місць), цивільні позови за вироком фактично не відшкодовані, а винуватість у вчинених злочинах визнає лише частково та вважає призначене покарання надто суворим.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував і характер вчинених засудженим кримінальних правопорушень, а саме умисні дії, спрямовані на позбавлення життя кількох осіб похилого віку, при цьому щирого каяття у вчиненому засуджений не висловлює, належного усвідомлення протиправності власної кримінальної поведінки не проявляє.

Такі обставини у сукупності з характеристикою особи свідчать про відсутність переконливих даних, які б підтверджували його стале виправлення.

Крім того, згідно з характеристикою, затвердженою 06 лютого 2025 начальником ДУ «Сумський слідчий ізолятор», за час перебування в установі ОСОБА_7 зарекомендував себе посередньо, адміністрацією установи не заохочувався, до праці не залучався, а розмір фактично відшкодованих ним збитків є мінімальним. Тому адміністрацією установи одноголосно зроблено висновок про те, що засуджений не заслуговує на застосування до нього заміни покарання.

Також суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що засудженим не було подано належного індивідуального плану заходів ресоціалізації, який би містив конкретні заходи, спрямовані на усунення факторів ризику повторного вчинення кримінальних правопорушень та свідчив про реальні перспективи його виправлення після можливого пом`якшення покарання.

Посилання захисника та засудженого на те, що суд безпідставно вказав про неподання індивідуального плану заходів ресоціалізації, є необґрунтованими. Долучений до клопотання документ, який названо «планом заходів ресоціалізації», складений засудженим особисто та не містить відомостей про його розроблення уповноваженими посадовими особами установи виконання покарань чи затвердження адміністрацією відповідної установи. Відтак, такий документ не може розглядатися як належний індивідуальний план ресоціалізації у розумінні кримінально-виконавчого законодавства.

Відповідно до положень Кримінально-виконавчого кодексу України, зокрема ст.6 та ст.123 КВК України, ресоціалізація засуджених забезпечується шляхом проведення соціально-виховної та психологічної роботи, яка організовується адміністрацією установи виконання покарань. У межах такої роботи щодо кожного засудженого формується індивідуальна програма (план) соціально-виховної роботи, яка розробляється працівниками соціально-психологічної служби установи виконання покарань, погоджується із засудженим та затверджується адміністрацією установи. Саме цей документ відображає результати оцінки поведінки засудженого, його потреб, ризиків та заходів, спрямованих на його виправлення і підготовку до повернення у суспільство.

Крім того, за своєю правовою природою та метою індивідуальний план ресоціалізації є елементом системи виконання покарання і формується в установі виконання покарань у межах організації соціально-виховної роботи із засудженими. Перебування ОСОБА_7 з 2019 року у ДУ «Сумський слідчий ізолятор», діяльність якого регулюється Законом України «Про попереднє ув`язнення», не передбачає розроблення та затвердження такого плану у передбаченому КВК України порядку, оскільки СІЗО не є установою виконання покарань у розумінні цього Кодексу.

З огляду на викладене, наданий засудженим документ, складений ним власноруч і не затверджений уповноваженими службами установи виконання покарань, не відповідає вимогам кримінально-виконавчого законодавства до індивідуального плану ресоціалізації та не може свідчити про належне планування заходів щодо виправлення засудженого. Тому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв його до уваги при вирішенні поданого клопотання.

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 про те, що суд не розглядав процес його позитивних змін за час відбування покарання, а, відмовляючи у задоволенні клопотання фактично покарав його повторно за злочини, за які вже відбуває покарання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно з матеріалами справи, суд першої інстанції всебічно дослідив поведінку засудженого за весь період відбування покарання, проаналізував наявні в особовій справі характеристики, відомості про заохочення та стягнення, ставлення до праці, відшкодування шкоди та інші дані, що характеризують особу засудженого. При цьому врахування судом характеру та тяжкості вчинених злочинів не є повторним покаранням, а відповідає вимогам закону щодо оцінки всіх обставин у їх сукупності при вирішенні питання про можливість пом`якшення покарання.

Урахувавши наведені обставини у їх сукупності, а також характер і тяжкість вчинених злочинів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на цей час відсутні підстави вважати, що заміна довічного позбавлення волі покаранням у виді позбавлення волі на певний строк буде достатньою для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів. З огляду на це, рішення про відмову у задоволенні клопотання адвоката, поданого в інтересах ОСОБА_7 на підставі ст.82 КК України, є законним і обґрунтованим.

Отже, оскаржуване судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, внаслідок чого ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19.01.2026 відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4