Номер провадження: 11-кп/813/1729/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

представників потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001038, внесеному до ЄРДР 15 липня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою було відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_10 та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 25 квітня 2026 включно, з утриманням в ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор».

Мотивуючи своє рішення, суд зауважив, що в даному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду та здійснення незаконного впливу на свідків у провадженні, обумовлені тим, що: останній обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, який спричинив загибель чотирьох людей, в тому числі малолітньої особи, відповідальність за який передбачена у вигляді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами; судовий розгляд кримінального провадження наразі не завершений, процесуальні дії у справі не здійснюються у зв`язку із направленням матеріалів кримінального провадження до експертної установи для здійснення комісійних судових інженерно-транспортних (автотехнічних) експертиз; під час судового розгляду кримінального провадження може виникнути необхідність у повторному допиті свідків, внаслідок чого обвинувачений може здійснити незаконний вплив на даних осіб, схиляючи їх до зміни показань.

Крім того, враховуючи тривалість судового розгляду, пов`язаний із проведенням повторний судових експертиз, неможливістю закінчити судовий розгляд на даному етапі, суд скористався своїм диспозитивним правом та визначив розмір застави у розмірі 320 розмірів прожиткового мінімуму, для працездатних осіб (який становить 3 328 грн), що дорівнює 1 064 960 грн (один мільйон шістдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят грн), для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 обов`язків, передбачених КПК.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій посилається на наступне:

- судом не враховано того, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується; має на утриманні неповнолітню дитину та дружину-інваліда 3-ї групи, якій необхідно систематично проходити стаціонарне лікування; має позитивну репутацію, є учасником бойових дій та має бойові відзнаки; раніше не судимий; після ДТП не покинув місце пригоди, дочекався прибуття працівників поліції, з якими співпрацював, надаючи показання;

- ризик переховування обвинуваченого від суду необгрунтований, оскільки така можливість втечі у обвинуваченого була неодноразово та тривалий проміжок часу, проте будь-яких спроб втечі останній не вчиняв, натомість, його неявка в судове засідання 30.08.2023 була обумовлена хворобливим станом, неузгодженістю дій захисника із судом та введення захисником його в оману стосовно відсутності необхідності його прибуття;

- суд залишив поза увагою, що невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини обумовлено не наміром перешкодити кримінальному провадженню, а намаганням встановити фактичні обставини справи, зокрема: позиція сторони захисту зводиться до того, що зіткнення автомобілів стало наслідком раптової розгерметизації шини лівого переднього колеса автомобіля «MAN»19.403 під керуванням ОСОБА_7 , яка настала внаслідок пневмовибуху, що призвело до того, що автомобіль втратив керованість та виїхав на зустрічну смугу руху, здійснивши наїзд на автомобіль «Toyota RAV4»; зазначені обставини підтверджуються також показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_11 , який зауважив, що чітко бачив пневмовибух шини переднього лівого колеса автомобіля «MAN»;

- обвинувачений понад два роки утримується під вартою, всі потерпілі та свідки вже понад рік як допитані, реальних підстав для повторного їх допиту на теперішній час не існує, а з 14.01.2025 по теперішній час судові засідання проводяться виключно задля продовження строку застосування стосовно обвинуваченого запобіжного заходу;

- встановлений судом розмір застави є непомірним для обвинуваченого та його сімї.

На підставі наведеного захисник просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, або визначити заставу у розмірі двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник та обвинувачений у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили задовольнити її.

Білгород-Дністровська окружна прокуратура належним чином повідомлена про дату, час і місце апеляційного розгляду (зворот а.с. 129), про поважні причини свого неприбуття не повідомила, з клопотанням про відкладання не зверталась.

Представники потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожен окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту. Крім того, ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надала письмові заперечення на апеляційну скаргу сторони захисту, зауваживши, що судом 1-ої інстанції обґрунтовано враховано наявність ризиків, які не зменшились, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, який призвів до загибелі чотирьох людей, в тому числі малолітньої особи; вину ОСОБА_7 не визнає; станом на теперішній час не відшкодував моральну шкоду, спричинену потерпілим, які є батьками загиблих та непрацездатними пенсіонерами; визначення застави як альтернативного запобіжного заходу буде недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Аналіз матеріалів провадження свідчить про те, що на розгляді у Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області знаходиться кримінальне провадження №0001038, внесеному до ЄРДР 15.07.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_15 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності обґрунтованого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК УКраїни визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає передчасними твердження захисника ОСОБА_6 стосовно того, що зіткнення автомобілів стало наслідком раптової розгерметизації шини лівого переднього колеса автомобіля «MAN»19.403 під керуванням ОСОБА_7 , натомість, відповідно до вимог ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку буде здійснена судом першої інстанції за результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження, після дослідження та відповідної правової оцінки всіх наданих сторонами кримінального провадження доказів, при цьому, на теперішній час предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та, як наслідок, наявності або відсутності визначених кримінальним процесуальним законом підстав для такого продовження.

Колегія суддів наголошує, що на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 дій, а також надавати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка його доведеності у відповідності до вимог закону буде надана лише за наслідками судового розгляду справи в суді 1-ої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Переглядаючи оскаржену ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є співмірним із існуючими ризиками станом на час судового розгляду, відповідає особі обвинуваченого і зможе забезпечити, на відміну від інших більш м`яких запобіжних заходів, належне виконання ним процесуальних обов`язків.

Апеляційний суд вважає, що, розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК України, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо відсутності існування ризиків, наявності міцних соціальних зв`язків, можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, апеляційний суд зазначає наступне.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим, покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється (ч.1 ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачений може здійснити вищевказані дії (ч.2 ст. 177 КПК України).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч.1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність ризиків, які виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Підставою для продовження строку дії запобіжного заходу є продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується/продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування обвинуваченого, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення, за ч. 3 ст. 286 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Обвинувачений, розуміючи тяжкість можливого покарання може вдатися до спроб переховування від суду, а тому ризик, передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Крім того, апеляційний суд погоджується з доводами сторони обвинувачення стосовно існування в зазначеному кримінальному провадженні ризику незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_7 на свідків у провадженні з метою схиляння їх до надання сприятливих для обвинуваченого показань, оскільки наразі судовий розгляд кримінального провадження не завершено та у суду може виникнути необхідність у проведенні повторного допиту свідків, при цьому, процедура отримання показань свідків зводиться до того, що суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише показаннями осіб, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199, 331 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Колегія суддів приймає до уваги посилання захисника відносно того, що ОСОБА_7 має постійне місце роботи, має на утриманні неповнолітню дитину та дружину-інвалід 3-ї групи, є учасником бойових дій та має бойові відзнаки, проте наголошує на тому, що зазначене не нівелює встановлені ризики можливого переховування обвинуваченого від суду та впливу на свідків.

Отже, доводи захисника з приводу наявності підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту апеляційний суд вважає безпідставними, натомість, більш м`які запобіжні заходи не здатні будуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на мотиви, викладені апеляційним судом вище.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_7 вже тривалий час утримується під вартою та судові засідання проводяться виключно задля продовження строку застосування стосовно обвинуваченого запобіжного заходу, колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що наразі судовий розгляд кримінального провадження не завершено з огляду на перебування матеріалів кримінального провадження у розпорядженні експертних установ для проведення відповідних експертних досліджень та, як наслідок, процесуальні дії судом у кримінальному провадженні не здійснюються.

Разом з тим, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо необхідності визначення обвинуваченому ОСОБА_7 застави у якості альтернативного запобіжного заходу, з огляду на тривалість перебування обвинуваченого під вартою.

Відповідно до ч.3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч.5 ст. 183 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначено від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому в абзаці 2 ч.5 ст. 182 КПК України зазначено, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Пунктом 2 частиною 4 ст. 182 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Водночас, Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях вказував на те, що обґрунтовуючи неможливість обрання інших альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, суд повинен послатися на ті чи інші конкретні обставини, як цього вимагає п. 3 ст. 5 Конвенції (рішення у справі «Осипенко проти України»).

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі "Вренчев проти Сербії" п. 76). Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами п. 3 ст. 5 Конвенції (рішення у справі "S.B.C. v. the UK" п.п. 23-24).

У даному контексті апеляційний суд також враховує, що відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Беручи до уваги вищевказану практику ЄСПЛ, а також вимоги ст. 183 КПК України, які наділяють суд дискреційними повноваженнями щодо питання стосовно визначення застави, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що відносно ОСОБА_7 у даному випадку можливо визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Так, судом першої інстанції було враховано наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, тривалість судового розгляду, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , тяжкість та обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення, порушення правил дорожнього руху, що спричинило загибель чотирьох людей, виключність випадку, у зв`язку з чим обґрунтовано визначено розмір застави у розмірі 320 розмірів прожиткового мінімуму, для працездатних осіб (який становить 3 328 грн), що дорівнює 1 064 960 грн (один мільйон шістдесят чотири тисячі дев`ятсот шістдесят грн).

На переконання колегії суддів, значна сума буде стримуючою силою для розумної поведінки обвинуваченого, у випадку внесення застави, і недопущення порушень в майбутньому, оскільки це призведе до втрати суми застави. Тобто застава є економічним заходом контролю поведінки обвинуваченого, який при сьогоднішніх умовах життя є одним із життєво необхідних для кожної людини.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а визначений розмір застави є необхідним та достатнім для забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також належної процесуальної поведінки ОСОБА_7 .

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання, щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 ,- залишити без задоволення.

Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 лютого 2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0001038, внесеному до ЄРДР 15 липня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4