Житомирський апеляційний суд
Справа №275/569/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/316/26
Категорія ч.1 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0000083 за апеляційною скарг ою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Брусилівського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коростишева Житомирської області, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, який не є депутатом та особою з інвалідністю, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.1 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю події кримінального правопорушення. Вважає вирок суду незаконним та необгрунтованим, таким що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що приймаючи рішення суд першої інстанції належним чином не проаналізував всі зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, надав невірну оцінки показам обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , поясненням експертів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а також письмовим доказам по справі, зокрема протоколам слідчих експериментів за участі обвинуваченого від 28.04.2020 року, 29.04.2020 року та 15.01.2025 року, протоколу огляду місця події від 06.09.2024 року, акту про застосування службового собаки від 28.04.2020 року, висновкам експертів №395 від 30.05.2020 року, №92 від 04.06.2020 року, №СЕ-19-20/14850-Б від 22.07.2020 року та №120-2020. Надає свою оцінку вказаним доказам та вважає, що вони поза розумним сумнівом не доводять вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. Зазначає, що поліцейські шляхом застосування фізичного насильства та погроз, обіцянками дати похмелитися, змусили обвинуваченого обмовити себе в тому, що він заніс матір до річки та втопив, але цього він не робив.

Вважає протоколи слідчих експериментів від 28.04.2020 та 29.04.2020 недопустимими доказами, оскільки слідчий експеримент 28.04.2020 в порушення вимог ч.4 ст.223 КПК України проводився з 22-30 год до 00-05 год., тобто в нічний час, чим було порушено право обвинуваченого на відпочинок. Крім того, під час проведення вказаних слідчих експериментів було встановлено різні маршрути руху обвинуваченого до річки під час начебто вчинення кримінального правопорушення. Вважає, що органом досудового розслідування взагалі не було встановлено точний маршрут, за яким обвинувачений відніс свою матір до річки.

Вказує, що суд першої інстанції необгрунтовано визнав неналежним доказом протокол слідчого експерименту від 15.01.2025 року, в ході якого встановлено, що ОСОБА_7 за станом здоров`я фізично не міг занести матір на таку відстань та залишити в річці.

Стверджує, що суд першої інстанції не звернув уваги на суперечності, які містяться у висновках експертів №92 від 04.06.2020, №395 від 30.05.2020 та №СЕ-19-20/14850-Б від 22.07.2020 щодо відсутності слідів обвинуваченого на речах матері.

Посилається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги протокол про результати аудіо-відеоконтролю від 05.06.2020, від якого відмовився прокурор під час судового розгляду, та якому не надано оцінки.

В запереченні на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , яке надійшло від прокурора Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_18 йдеться про безпідставність доводів апелянта та про залишення вироку суду без зміни.

Вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 28.04.2020 року по 19.01.2021 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі вирішено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі державного НДЕКЦ МВС України процесуальні витрати на проведення судової дактилоскопічної експертизи у розмірі 653, 80 гривень.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 28.04.2020 року близько 03.00 години ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`янінні, будучи обуреним на неодноразові прохання матері ОСОБА_19 допомогти їй позбавитися життя із за хвороби та болів, які вона відчувала внаслідок хвороби, керуючись внутрішнім переконанням правильності своїх дій, прийняв рішення про позбавлення життя своєї матері ОСОБА_19 шляхом утоплення в річці Здвиж, яка знаходиться неподалік від місця їх проживання, таким чином позбавити матір від страждань, які вона відчувала від хвороби.

Реалізуючи свій злочинний умисел спрямований на позбавлення життя своєї матері, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій спрямованих на позбавлення життя ОСОБА_19 , передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_19 шляхом утоплення та бажаючи їх настання, діючи умисно та цілеспрямовано, ОСОБА_7 маючи мету на спричинення умисного вбивства ОСОБА_19 , з урахуванням прохання останньої, з метою позбавлення матері від страждань пов`язаних з проблемами здоров`я, знаходячись за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 підійшов до своєї матері ОСОБА_19 , взяв її на руки, так як остання із за хвороби не могла самостійно рухатись, поніс до річки Здвиж в смт. Брусилів, Житомирського району Житомирської області.

Після чого ОСОБА_7 з метою позбавити свою матір ОСОБА_19 страждань внаслідок хвороби, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та те, що вона внаслідок хвороби та похилого віку не зможе самостійно вибратися на беріг річки, тобто була позбавлення можливості до самозбереження, умисно, шляхом скидання у воду у місці, звідки ОСОБА_19 самостійно вибратися не зможе, залишив її у воді, чим позбавив ОСОБА_19 життя шляхом утоплення. Смерть ОСОБА_19 наступила у результаті утоплення у воді.

Своїми умисними діями, які виразились в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині ОСОБА_19 , ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 115 КК України.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про дату та час апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явилася, подала заяву в якій просила проводити апеляційний розгляд без її участі, а обвинуваченого виправдати.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_8 заявив клопотання про повторне дослідження письмових доказів, а саме: рапорту чергового Брусилівського ВП, протоколів слідчих експериментів за участі обвинуваченого від 28.04.2020, 29.04.2020 та 15.01.2025, протоколу огляду місця події від 06.09.2024, акту про застосування службового собаки від 28.04.2020, висновків експертів №395 від 30.05.2020, №92 від 04.06.2020, №СЕ-19-20/14850-Б від 22.07.2020 та №120-2020, а також повторний допит свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та експертів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ..

З`ясувавши думку прокурора, який заперечував щодо повторного допиту вказаних свідків та експертів, які були безпосередньо допитані судом першої інстанції, а також повторного дослідження письмових доказів, які були досліджені безпосередньо судом першої інстанції в повному обсязі та яким надана оцінка у вироку суду, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Проте, сторона захисту обгрунтовує вказане клопотання лише незгодою з оцінкою показів зазначених осіб, наданих в судовому засіданні суду першої інстанції та письмових доказів, які містяться в матеріалах провадження та які були досліджені судом першої інстанції безпосередньо та повно в присутності сторони захисту, що підтвердив обвинувачений

Отже, у зв`язку з відсутністю належно обґрунтованого клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, колегія суддів не вбачає підстав повторно досліджувати докази у кримінальному провадженні, оскільки це суперечить положенням ч.3 ст.404 КПК України та порушує принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що такі засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції та судом першої інстанції, відрізняються за змістом, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в місцевому суді з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК України. Ця відмінність зумовлена такою функцією суду апеляційної інстанції, як перегляд вироку в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

Відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскаржуваному вироку суд надав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК України.

Тому за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч.3 ст.404 КПК України, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для повторного дослідження письмових доказів та повторного допиту свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та експертів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а тому відмовляє у задоволенні клопотання захисника, враховуючи, що судом першої інстанції у відповідності до вимог КПК України повно досліджені вказані докази, про що сторона захисту не заперечувала і їм у вироку суду надано належну оцінку.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в постанові третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 січня 2023 року (справа № 286/628/20 провадження № 51-2421км22).

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 115 КК України судом кваліфіковано правильно.

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, не визнав та пояснив, що злочину він не вчиняв, мати не топив, вранці прокинувся, побачив відчинене вікно, вийшов, походив біля річки, але нікого не знайшов, викликав поліцію. Напередодні ввечері був вдома, вдень садили з другом картоплю, мати через вікно говорила де посадити картоплю, а потім пішли до товариша і він трохи випив. Будинок мати могла покидати через вікно, так як будинок старий і вікно знаходиться низько, біля нього стояв шифер. Також мати попросила поставити їй ліжко біля вікна, для того, щоб дійти до річки, потрібно йти вулицею, річка знаходиться на відстані трьохсот метрів. До цього матір вже два рази йшла до річки, а він ловив її на відстані вже ста метрів від будинку. Сестрі він розповідав, що матір таке робить. Він зробив матері на ноги з рукавів нав`язки, щоб вона коліна не здирала, а на руки вона вдягала рукавиці, коли повзала і таким чином вона пересувалася. За городом є ще металевий паркан, по вулиці кам`яна дорога, потім асфальт, біля річки очерет, який росте близько двох метрів до води, та міст. Очерет там горів, а там де спалений очерет, він гострий. Він міг самостійно пройти через очерет до водойми. 28.04.2020 йому повідомили у поліції про те, що знайшли матір втоплену, хто знайшов йому невідомо.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину також не визнав, надав аналогічні пояснення підтримавши доводи апеляційної скарги свого захисника.

Проте, вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, підтверджується сукупністю доказів досліджених судом першої інстанції з дотриманням вимог ст.23 КПК України та оцінених у відповідності до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності.

Зокрема, висновки суду ґрунтуються на:

- показах потерпілої ОСОБА_9 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції показала, що не вважає свого брата - ОСОБА_7 винним у смерті матері. Їх мати перед смертю довго хворіла, казала що не хоче жити й хоче покінчити життя, від неї вдома ховали ножиці й ножі, брат допомагав їй з купівлею їжі та ліків. Вона спілкувала з матір`ю по телефону за день до смерті, остання прощалася з нею, бо хотіла вчинити самогубство. Мати іноді вилазила з вікна кімнати на подвір`я, там була мала висота та вона перелазила з підвіконня, могла пересуватися сама. Але вона особисто не бачила, щоб мати сама ходила, вона могла пересуватись лише на колінах. За городом за місцем проживання в заборі є отвори, мати могла там перелізти та добратись до річки. Між братом і матір`ю були хороші відносини, але мати після лікування та через хворобу і болі іноді була неадекватною, говорила погані речі. Вважає, що її брат ОСОБА_7 не міг би на руках нести матір до річки, бо він не мав такого здоров`я й сил, а мати важила кілограм 60. Про смерть матері вона дізналася, коли зранку подзвонив брат і повідомив, що мати пропала. Коли вона приїхала в село, матір вже знайшли в річці. Брата бачила вечором того ж дня на слідчій дії, він був у поганому стані, його трусило, був п`яний, він жалівся, що до нього застосовували силу, але просив нічого не робити з цим. Казав, що матір не вбивав. На місці виявлення матері вона була. Вважає, що мати могла там сама втопитись, відстань до хати мати могла подолати, на тілі матері не бачила синяків чи ушкоджень, на руці в неї була перчатка, на колінах ганчірки. Вважає брата невинним та просить не засуджувати, вказала, що бачила на його ногах синяки після затримання, він скарги не подавав, бо боявся;

- показах свідка ОСОБА_15 , який у судовому засіданні суду першої інстанції надав показання про те, що 28.04.2020 він як працівник МНС чергував. Надійшло повідомлення з відділу поліції щодо ймовірно зниклої особи, вони виїхали на місце, на яке вказали поліцейські, там очікувала поліція. На це місце привела собака, разом з пожежним рятувальником за допомогою надувного човна почали досліджувати дно річки, почали вище від течії, спустившись нижче орієнтира, на яке вказали, десь на півтора метра, там відчули щось, підняли та побачили, що це тіло людини, після цього підняли тіло. Там є ґрунтова дорога, яка йде до заходу у річку, у самій річці йти тяжко, у квітні рослинності майже не було, до самої річки десь метрів 10, то вже болотиста трясовина, були у чоботях, було важко йти. Це був один з рибальських заходів, стежка була прим`ята. Тіло від сухої ділянки знаходилось від початку берега до акваторії десь в 1,5 метрах, у воді, не було під самим берегом, точну глибину вказати не може, пошуки проводили «кішкою»; бабуся була маленька, на його думку, її вага не більше 50 кг;

- показах свідка ОСОБА_11 , який у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що він є лікарем і лікував ОСОБА_19 за вісім місяців до події з приводу остеохондрозу з вираженим больовим синдромом, їй зняли сильний больовий синдром та виписали додому. Вона могла самостійно пересуватись на 20-30 метрів. Після виписки з лікарні він її не бачив. Припускає, що з відпочинком з такими хворобами люди можуть пересуватись самі. Привозили ОСОБА_19 на лікування в кріслі, забирав її з лікарні син вже в кращому стані. Син її відвідував, приносив ліки. Після лікування ОСОБА_19 було надано рекомендації, приписано знеболюючі препарати, які знімають та полегшують біль, оскільки виражений больовий синдром заважає пересуватись вільно, препарати тільки знімають біль. Суїцидальних проявів у неї під час лікування не було, але інколи може й висловлювалась, що краще померти;

- показах свідка ОСОБА_10 , який у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що проживає по сусідству з обвинуваченим, знає останнього змалку, він мешкав з матір`ю, сестра приїздила. Обвинувачений доглядав за матір`ю, коли матері відібрало ноги, він приносив їй ліки. ОСОБА_19 могла ходити по двору і, вважає, до магазину. Він з нею вітався через паркан. За тижня три до її смерті він бачив її біля магазина, вона йшла з палочкою, іноді виходила за подвір`я, там спілкувалися. Про те, що матір ОСОБА_7 втопилась йому сказали. Обвинувачений ОСОБА_7 виріс на його очах, він вихований, совісний, трудолюбивий, безвідмовний, ніхто на нього поганого не скаже, він не міг влаштуватись на роботу бо здоров`я не дозволяло, але коли заробляв кошти, то просив, щоб йому дали на сигарети, а все інше щоб матері занесли. Ніяких компаній у дворі останнього ніколи не бачив, іноді бачив його у стані алкогольного сп`яніння, але він був адекватний. ОСОБА_7 завжди розповідав, що годує матір, пере одяг, жалівся, що немає коштів на ліки, хотів щоб мати так не страждала. Останні роки ОСОБА_7 наймав на роботу. Матір ОСОБА_7 два рази вилазила через вікно у двір, останнім часом була пригнічена, не хотіла жити. Річка знаходиться близько 150-200 метрів від їх будинку, якщо по дорозі то до 300 метрів. Вважає, що матір обвинуваченого могла самостійно пройти до річки, а обвинувачений не міг фізично занести матір до річки, бо в нього не вистачило б сил;

- показах свідка ОСОБА_12 , який у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що з ОСОБА_7 давно знайомі - вони сусіди, матір обвинуваченого він знав добре, знав, що у обвинуваченого з матір`ю дуже хороші відносини. Раніше бачив матір ОСОБА_7 , вона ходила сама, потім була в лікарні, щось із ногами, останнім часом бачив її в ОСОБА_7 вдома. Обвинувачений ходив на ринок, купував продукти, доглядав за мамою. Останнім часом на вулиці матір обвинуваченого не бачив. Про загибель матері дізнався після приїзду поліції, а в той день з ранку ОСОБА_7 прийшов просити телефон, щоб викликати поліцію, бо пропала мати, стали її шукати на подвір`ї, потім приїхала поліція і шукали її. Поліція приїхала, спілкувалася з ОСОБА_20 і забрали його, потім люди говорили, що тіло знайшли в річці;

- показах свідка ОСОБА_13 , який у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що з ОСОБА_7 вони знайомі. В той ранок був у ОСОБА_12 , прийшов ОСОБА_21 і сказав, що пропала мати. Вони пішли її шукати, шукали в трьох, з ОСОБА_22 , шукали біля річки й біля мосту, але не знайшли й повернулися додому. Потім приїхала слідча, знайшли тіло в річці, допомагали витягувати з Сиволапом тіло. ОСОБА_7 доглядав за матір`ю, бачив, що ОСОБА_7 сам ходив до магазину, за кілька днів до смерті матері бачив, як вона ходила по городу;

- показах свідка ОСОБА_14 , який у судовому засіданні суду першої інстанції показав, що є кінологом. В квітні 2020 року прийшов виклик про зникнення людини. Приїхали на місце, в будинку собака взяла слід по речам обвинуваченого і довела до самої річки, про що складали відповідний акт і одразу залишили місце події. Йшли за собакою по городі, потім через дитячу площадку, потім по асфальту і спустились до річки, грунт твердий був, біля самої річки вже грязюка, там були сліди ніг. Речі для собаки, що взяла слід, давали слідчі, з ліжок, які були в кімнаті, там було два ліжка, сина та матері. В будинку був хтось з родичів. Собака з одного ліжка слід не взяла, взяла з іншого, першою дали подушку потерпілої, але собака не взяла слід, з іншої кроваті взяла. Собака бере найбільш свіжий маршрут. Слідова інформація зберігається десь 12 годин.

Наведені показання потерпілої та свідків суд першої інстанції визнав послідовними, такими, що є належними та допустимими, адже вони прямо і непрямо вказують на існування обставин, які підлягають доказуванню, та інших обставин, що мають значення для кримінального провадження. Вони отримані в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується письмовими доказами, які були досліджені судом у відповідності до вимог ст.23 КПК України, та яким надана оцінка з дотриманням вимог ст.94 КПК України, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 28.04.2020 року, згідно з яким місцем огляду є територія домоволодіння, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , під час огляду було виявлено частину скатертини рожевого кольору з квітковим орнаментом, сліди пальців рук на вікні (т.1 а.п.210-235);

- протоколом огляду місця події від 28.04.2020 року, згідно з яким місцем огляду є берег річки Здвиж в смт. Брусилів Житомирської області неподалік вулиці Партизанської, під час якого було виявлено труп ОСОБА_19 (т.1 а.п.237 -241);

- актом про застосування службової собаки від 28.04.2020 року, згідно з яким службова собака з домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 взяла слід та пройшла до річки Здвиж, де виявили безвісти зниклу ОСОБА_19 (т.1 а.п.236);

- протоколом огляду місця події від 28.04.2020 року, згідно з яким місцем огляду є узбіччя-берег річки Здвиж у смт Брусилів Житомирської області, під час якого виявлено відрізки тканини рожевого кольору з квітковим орнаментом, які зв`язані між собою вузлом, при цьому утворюють мотузку, які поміщені до сейф-пакету т.1 а.п.247-250);

- висновком експерта № 395 від 28.04.2020 року, згідно з яким смерть ОСОБА_19 наступила від утоплення у воді, на що вказують характерні ознаки для даного виду смерті наявність значної кількості рідини в порожнині шлунка, емфізематозне вздуття легень, рожеві, вогнищеві крововиливи під вісцеральну плевру, ознаки швидко насталої смерті темно-червона рідка кров в порожнинах серця та крупних судинах, венозне повнокрів`я внутрішніх органів, дрібно точкові крововиливи під епікард, емфізема, набряк легень, наявність панцирів діатомового планктону Класу Пенатних згідно судово-гістологічного дослідження, при відсутності яких-небудь патоморфологічних змін внутрішніх органів, котрі свідчили б про наявність органічних захворювань та тілесних ушкоджень, які могли б потягнути за собою смерть; враховуючи ступінь розвитку трупних змін на час розтину, можна вважати, що смерть ОСОБА_19 настала в межах 8-16 годин до моменту розтину трупа в морзі; при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_19 виявлені тілесні ушкодження: по передній поверхні обох нижніх кінцівок, в проекції колінних суглобів, неправильно-округлої форми, фіолетового кольору слабо виражені групи синців, розмірами 1х1 см до 3х1,5 см; на тильній поверхні правої кисті синець невизначеної форми, синюшного кольору, розміром 2х1 см, ушкодження за своїми характеристиками відносяться до легких, утворились від дії тупих твердих предметів, що не відобразили в них специфічних слідів для ідентифікації контактуючої, слідоутворюючої поверхні, в межах одного тижня до часу настання смерті і не знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку зі смертю (т.1 а.п.242-244);

- висновком експерта № 1026/35 від 27.05.2020 року, згідно з яким тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_19 не характерні для пересування навколішках по бруківці, асфальту, піщаній суміші, стерні згорілого очерету (т.1 а.п. 245-246);

- висновком судово-психіатричного експерта № 120-2020 від 12.05.2020 року, згідно з яким ОСОБА_7 в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому протиправні вчинки, психічним захворюванням, або слабоумством не страждав, та в тимчасово хворобливому розладі психічної діяльності, який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними - не перебував. Виявляв вище вказаний розлад особистості, який не досягав ступеню психічного захворювання і не позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. В період вчинення ним злочину знаходився в стані звичайного алкогольного сп`яніння, його вчинки потребували від нього послідовних, цілеспрямованих дій, були пролонгованими у часі, з адекватною мовною продукцією, зв`язок з оточенням не втрачав. Послідовно в деталях про них розповідав під час допиту в статусі підозрюваного, притримуючись власної версії подій (що заніс матір до річки і залишив у воді), на запам`ятовування не скаржився. ОСОБА_7 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому протиправні вчинки, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на даний час. По своєму психічному стану не потребує в застосуванні щодо нього примусових заходів медичного характеру (т.1. а.п.208-209);

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 28.04.2020, під час якого ОСОБА_7 було затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, у присутності захисника ОСОБА_8 , та під час обшуку ОСОБА_7 було вилучено резинові капці, шкарпетки, спортивні штани, реглан, куртку (т.1. а.п.1-4);

- протоколом слідчого експерименту від 28.04.2020 за участю ОСОБА_7 , в ході якого він заперечував вбивство матері, вказував на застосування примусу після затримання та перебування «в запої», після уточнень вказував маршрут, по якому заніс матір до річки та кинув у воду (т.2 а.п.12-16);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 29.04.2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , під час якого він показав на обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме: місце, де він знайшов матір, у дворі біля вікна, яка лежала на землі і просила його допомогти покінчити їй життя самогубством, після чого обвинувачений взяв матір на руки та пішов до річки Здвиж, де кинув матір у воду і пішов додому (т.2 а.п.7-11);

- актом спеціальної медичної комісії з проведення медичних оглядів для направлення на примусове лікування від 12.05.2020 року (т.2 а.п.17);

- висновком експерта №92 від 01.06.2020 року, згідно з яким при відсутності будь-яких пошкоджень чи нашарувань на одязі ОСОБА_19 , як при огляді на місці події, так і в ході експертизи трупа в морзі, а також відсутність саден на нижніх кінцівках, пересування потерпілої навколішки можна виключити, незалежно від наявних у неї соматичних та функціональних захворювань та станів (т.2 а.п.19-21);

- висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння від 28.04.2020, згідно з яким ОСОБА_7 28.04.2020 о 11 год.25 хв перебував у стані алкогольного сп`яніння 1,1 проміле (т.2 а.п.26);

- протоколами огляду місця події від 06.09.2024, проведеними за дорученням суду на підставі ст. 333 КПК України за клопотанням прокурора на виконання вказівки апеляційного суду, згідно яких було встановлено, що загальна відстань згідно схеми роботи службового собаки на місці події між будинком Порицьких до місця виявлення трупа складала 329 метрів; відстань по маршрутам, які вказував 28.04.2020 ОСОБА_7 , між будинком та місцем виявлення трупа складає 315 метрів та 324 метри ( т.4 а.п.87-117).

Також судом першої інстанції, за ініціативою прокурора, безпосередньо в судовому засіданні було допитано експертів ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Допитаний експерт ОСОБА_16 підтвердив, що в межах проведення судово медичної експертизи № 92 від 04.06.2020 року членами комісії бралися до уваги висновок огляду трупа ОСОБА_19 та висновок експерта № 395, зокрема і в частині оцінки виявлених ушкоджень на нижніх кінцівках у виді синців. Серед вихідних даних не було факту, що наколінники з ганчірки були закріплені саме на суглобах ОСОБА_19 та захищали ноги чи суглоби від ушкоджень при повзанні, але все одно виявлені синці були не характерні для слідів від пересування навколішках на значну відстань.

Допитаний експерт ОСОБА_17 підтвердив, що при проведенні експертизи № 92 від 04.06.2020 року членами комісії бралися до уваги і відомості з протоколу огляду місця події. Оцінюючи тілесні ушкодження на ногах потерпілої, комісія прийшла до висновку, що вони не могли утворитися при пересуванні навколішках.

Проаналізувавши сукупність зібраних та досліджених доказів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за обставин встановлених судом, доведена повністю.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд та вважає, що вказані докази не суперечать критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», згідно якого передбачається доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (рішенням ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі "Кобець проти України", заява № 16437/04).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність вказаних у вироку висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки перелічені вище докази, кожний окремо та у сукупності, підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за обставин, встановлених судом.

Доводи захисника про те, що суд першої інстанції надав невірну оцінку показам обвинуваченого, потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та експертів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки покази обвинуваченого, потерпілої, вказаних свідків та експертів містяться у вироку суду, і їм надано належну оцінку.

Крім того, вказані свідки перед допитом були попереджені про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показів. Покази зазначених свідків, експертів та потерпілої узгоджуються між собою та з іншими письмовими доказами. Посилання потерпілої на те, що обвинувачений не міг такого вчинити з їх матір`ю є лише її припущеннями.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки протоколам слідчих експериментів за участі обвинуваченого від 28.04.2020, 29.04.2020 та 15.01.2025, протоколам огляду місця події від 06.09.2024, акту про застосування службового собаки від 28.04.2020, висновкам експертів №395 від 30.05.2020, №92 від 04.06.2020, №СЕ-19-20/14850-Б від 22.07.2020 та №120-2020, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки вказані протоколи слідчих експериментів, протоколи огляду місця події, висновки експертів та акт про застосування службового собаки було досліджено безпосередньо у судовому засіданні суду першої інстанції в присутності обвинуваченого та його захисника, і суд першої інстанції надав їм належну оцінку у вироку суду належним чином мотивуючи своє рішення.

Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції необгрунтовано визнав неналежним доказом протокол слідчого експерименту від 15.01.2025, в ході якого встановлено, що ОСОБА_7 за станом здоров`я фізично не міг занести матір на таку відстань, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Так судом першої інстанції в ході судового розгляду було встановлено, що згідно показів свідків ( ОСОБА_15 працівник МНС) та матеріалів провадження, ОСОБА_19 мала малу вагу, була маленькою за статурою, важила до 50 кілограм, а згідно пояснень на слідчому експерименті 30 кілограм. В свою чергу, слідчий експеримент, на який вказує захисник та який був проведений в січні 2025 не є належним доказом неможливості обвинуваченим нести матір, так як проведений через тривалий час після подій квітня 2020 року. Тому його результати не відтворюють стан здоров`я та фізичні можливості обвинуваченого на момент події злочину.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано визнав протокол слідчого експерименту від 15.01.2025 року неналежним доказом.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_9 , не маючи бажання жити та маючи змогу дістатися річки самостійно покінчила життя самогубством шляхом втоплення, а не була втоплена ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає необгрунтованими, оскільки вони спростовуються показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , протоколами огляду місця події від 28.04.2020, актом про застосування службової собаки від 28.04.2020, яка взяла слід лише обвинуваченого ОСОБА_7 від будинку до річки, висновками експертів №395 від 30.05.2020, №92 від 04.06.2020, № 1026/35 від 27.05.2020, №92 від 01.06.2020, згідно яких тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_19 не характерні для пересування навколішках по бруківці, асфальту, піщаній суміші, стерні згорілого очерету. Пересування потерпілої навколішки можна виключити, незалежно від наявних у неї соматичних та функціональних захворювань та станів. Вказані обставини під час судового розгляду підтвердили допитані експерти ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , протоколами проведення слідчих експериментів від 28.04.2020 та 39.04.2020 за участю ОСОБА_7 та іншими доказами.

Отже, колегія суддів вважає, що такі доводи сторони захисту спрямовані на уникнення ОСОБА_7 кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення.

Крім того, вказані доводи є аналогічними тим, що були надані стороною захисту під час розгляду провадження в суді першої інстанції, на які у вироку суду надано вичерпну відповідь.

Так надаючи оцінку вказаним доводам сторони захисту, суд першої інстанції зазначив, що згідно висновку експерта №92 від 04.06.2020 року, відповідаючи на поставлене перед експертами питання, чи могла ОСОБА_19 з наявними у неї захворюваннями та станом здоров`я пересуватися самостійно стоячи на ногах, експерти прийшли до висновку, що через не представлення на експертизу медичної картки амбулаторного хворого, судити про функціональний стан особи станом на 28.04.2020 року не представляється можливим. Свідок ОСОБА_23 вказував, що за певний час до смерті бачив ОСОБА_19 як на подвір`ї, так і біля магазину поруч, а свідок ОСОБА_24 вказував на покращення стану ОСОБА_19 після лікування та можливість її пересуватися самостійно на невелику відстань. Можливість матері самостійно залишати будинок підтвердила і потерпіла ОСОБА_9 . Проте, як по маршруту, по якому йшла службова собака, так і через інші можливі шляхи відстань між будинком та місцем смерті ОСОБА_19 складає близько 320 метрів, покриття на них різне, частково грунтове біля будинку та біля річки, частково асфальтне, біля самого зрізу води трав`янисте й болотисте. Вказана ж відстань (трохи більша 300 метрів) та види покриття були встановлені і в ході слідчого експерименту, проведеного за дорученням суду вже в ході судового розгляду.

При цьому, згідно висновку судово-медичної експертизи №395 від 30.05.2020 року (т.1 а.п.242-244) та висновку комісійної судово-медичної експертизи №92 від 04.06.2020 року (т.2 а.п.19-21), експертами було виключено можливість пересування потерпілої ОСОБА_19 навколішки незалежно від наявних у неї соматичних та функціональних захворювань та станів.

Очевидно, що рух особи похилого віку навколішки на відстань більш як 300 метрів з різним покриттям без сумніву мав би призвести до відповідних слідів на колінах, руках чи ліктях ОСОБА_19 .

В свою чергу, виявлені на її тілі тілесні ушкодження (зазначені в висновку експерта №92 від 01.06.2020 року) не характерні для слідів від руху навколішках.

Допитаний в судовому засіданні за ініціативою прокурора експерт ОСОБА_16 підтвердив, що в межах проведення судово-медичної експертизи № 92 від 04.06.2020 року членами комісії бралися до уваги висновок огляду трупа ОСОБА_19 та висновок експерта № 395, зокрема і в частині оцінки виявлених ушкоджень на нижніх кінцівках у виді синців. Серед вихідних даних не було факту, що наколінники з ганчірки були закріплені саме на суглобах ОСОБА_19 та захищали ноги чи суглоби від ушкоджень при повзанні, але все одно виявлені синці були не характерні для слідів від пересування навколішках на значну відстань.

Допитаний експерт ОСОБА_17 підтвердив, що при проведенні експертизи № 92 від 04.06.2020 року членами комісії бралися до уваги і відомості з протоколу огляду місця події. Оцінюючи тілесні ушкодження на ногах, комісія прийшла до висновку, що вони не могли утворитися при пересування навколішках.

Вказане вище спростовує твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_19 вночі 28.04.2020 року самостійно навколішках пересувалась на відстань більше 300 метрів від свого будинку до місця виявлення її трупа, адже відповідних слідів на тілі, по маршруту чи біля місця смерті - не встановлено. Крім того, версія захисту про нестерпні болі ОСОБА_19 , пролежні й поганий стан здоров`я, через які у неї було бажання самогубства, суперечить доводам про можливість самостійного пересування на значну відстань.

В цій частині суд першої інстанції врахував, що застосована 28.04.2020 року кінологом собака взяла слід саме з речей обвинуваченого й цей слід вів через городи прямо до річки, де й було виявлено труп. Оскільки зі слів кінолога, собака взяла слід саме з речей ОСОБА_7 , а не ОСОБА_19 , які теж надавали для цього, а службова собака бере найсвіжіший слід, якщо людина йшла по поверхні, а тому суд першої інстанції дійшов цілком обгрунтованого висновку, що потерпіла самостійно не пересувалась стежкою від будинку до річки, де потім виявили її труп, а пересувався саме ОСОБА_7 . Вказане відповідає фактичним обставинам справи, встановленим судом.

Також суд першої інстанції врахував, що учасники огляду місця події, де виявили труп, вказували на багнюку при заході в річку, й тяжкість пересування біля берега, що також спростовує версію захисту про самостійний рух потерпілої та самогубство в річці на відстані 1,5 метра від берега.

Посилання захисника на те, що протоколи слідчих експериментів від 28.04.2020 року та 29.04.2020 року є недопустимими доказами, так як слідчий експеримент 28.04.2020 року в порушення вимог ч.4 ст.223 КПК України проводився з 22-30 год до 00-05 год., чим було порушено право обвинуваченого на відпочинок, і під час них було встановлено різні маршрути по яких обвинувачений рухався до річки, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Згідно положень ч.1 ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно ч.1 ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

В свою чергу, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд вказаних вимог закону дотримався, в тому числі і щодо їх оцінки на предмет законності та допустимості.

Так суд першої інстанції зазначив, що при проведенні слідчих експериментів ОСОБА_7 особисто розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення та показав де взяв мати на руки та як її ніс і де кинув у воду в ночі 28.04.2020 року. Та обставина, що ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту 28.04.2020 року, мав незадовільний стан здоров`я через алкогольне похмілля та періодично змінював покази не спростовує доказове значення даної слідчої дії в частині пояснень, які кореспондуються з іншими вищенаведеними доказами. При цьому суд враховує, що ОСОБА_7 був забезпечений захисником, та жодних заперечень щодо порядку слідчої дії чи її результатів від захисника чи інших учасників слідчої дії не надходило. Тому суд першої інстанції визнав належним та допустимим доказом протокол слідчого експерименту від 28.04.2020 року.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 КПК ( в редакції чинній на момент проведення слідчих дій) проведення слідчих (розшукових) дій у нічний час (з 22 до 6 години) не допускається, за винятком невідкладних випадків, коли затримка в їх проведенні може призвести до втрати слідів кримінального правопорушення чи втечі підозрюваного.

Оскаржувані захисником слідчій дії були проведені з ОСОБА_7 в період з 22:30 до 00:05 год.

Отже необхідність проведення слідчих дій у вказаний час була викликана тим, щоб відтворити час і обстановку максимально наближену до подій, що відбувалися при вчиненні ОСОБА_7 злочину, який він скоїв у нічний час.

Також колегія суддів зважає на те, що обвинувачений ОСОБА_7 під час проведення оскаржуваних слідчих експериментів був забезпечений захисником, і останній, як і його підзахисний, жодних заперечень щодо проведення слідчих дій у зазначений час не вказували.

Крім того, 29.04.2020 року ОСОБА_7 в ході повторного слідчого експерименту, знову відтворив місце та спосіб, у який заніс матір до річки від будинку та кинув у воду, внаслідок чого настала смерть потерпілої. Він також був забезпечений захисником, також не висловлював застережень щодо стану здоров`я й давав послідовні пояснення на вказаних ним самим місцях. Та обставина, що в ході даного слідчого експерименту він вказав шлях до річки, відмінний від того, який встановлений при застосуванні собаки при огляді місяці події 28.04.2020 року, не ставить під сумнів зміст та допустимість даної слідчої дії в частині дій ОСОБА_7 , а лише підтверджує, що події вчинення злочину ОСОБА_7 запам`ятались хаотично й вибірково через тривалий запой, про що він і вказував.

За вказаних обставин, колегія суддів не вважає проведення слідчого експерименту в період часу з 22 год. 30 хв. до 00 год.05 хв. Істотним порушенням в розумінні ст. 412 КПК України і таким, що тягне за собою визнання результатів проведених слідчих дій недопустимими. Такі висновки узгоджуються з позицією ККС ВС, наведеною у Постанові від 05.04.2023 у справі №683/1200/18 (провадження № 51-2911км22).

Тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вказані докази є допустимими відповідно до вимог КПК України.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що поліцейські шляхом застосування фізичного насильства та погроз, обіцянками дати похмелитися, змусили обвинуваченого обмовити себе в тому, що він заніс матір до річки та втопив, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки постановою слідчого другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м.Хмельницькому, від 28.09.2022 було закрито кримінальне провадження №0000043 від 23.03.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України про перевищення службових повноважень співробітниками Брусилівського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, у зв`язку з відсутністю складу злочину (а.п.112-114 т.2). Вказана постанова є чинною.

Будь-яких відомостей про оскарження даної постанови обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надали і в матеріалах провадження такі відомості відсутні.

Вказання апелянта на те, що судом першої інстанції не встановлено конкретний маршрут, за яким обвинувачений ніс матір до річки, а встановлені в ході досудового розслідування маршрути мають різну відстань, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки встановлені маршрути мають приблизно однакову відстань трохи більше 300 метрів від будинку обвинуваченого до річки і вказаний факт жодним чином не спростовує правильність висновків суду першої інстанції стосовно доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на суперечності, які містяться у висновках експертів №92 від 04.06.2020, №395 від 30.05.2020 та №СЕ-19-20/14850-Б від 22.07.2020 стосовно відсутності слідів обвинуваченого на речах його матері ОСОБА_19 , то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки висновки експертів №92 від 04.06.2020 року та №395 від 30.05.2020 року не містять посилань на наявність слідів обвинуваченого ОСОБА_7 на речах його матері ОСОБА_19 , і як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, розглянувши аналогічні доводи сторони захисту суд першої інстанції дійшов висновку, що наданий захисником висновок експерта № СЕ-19-20/14850-Б від 22.07.2020 року, згідно якого генетичні ознаки клітин на вузлі тканини, виявленої біля р. Здвиж неподалік місця виявлення трупа ОСОБА_19 , не збігаються з генетичними ознаками ОСОБА_7 також не спростовує висунуте обвинувачення, а лише вказує на відсутність слідів ОСОБА_7 на досліджуваній тканині.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки протоколу про результати аудіо-відеоконтролю від 05.06.2020 року, від дослідження якого відмовився прокурор, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки сторона захисту не наполягала на його дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції, тобто погодилася з думкою прокурора.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст.115 КК України, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином, особи обвинуваченого, який не одружений, не судимий в силу ст.89 КК України, думки потерпілої, а також обставин, які обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення особою у стані алкогольного сп`яніння та відносно особи похилого віку та відсутністю обставин, які пом`якшують покарання. Призначене покарання, на думку апеляційного суду, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.115 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим через суворість, оскільки є необхідним й достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження нових злочинів.

Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення місцевого суду, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Брусилівського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді: