КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4473/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ,

19 травня 2026 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2026 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000568 від 12.05.2025 року,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

власника майна ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2026 року задоволено клопотання старшого групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурора четвертого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000568 від 12.05.2025.

Накладено арешт в рамках кримінального провадження № 0000568 від 12.05.2025 на майно ОСОБА_9 , а саме на: грошові кошти у розмірі 15000 доларів США та 10000 Євро, із забороною відчуження, розпорядження та користування таким майном.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08.04.2026 року, якою задоволено клопотання прокурора офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна, а саме грошових коштів, вилучених 31.03.2026 року під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 15 000 доларів США та 10 000 Євро, та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на грошові кошти, які були вилучені 31.03.2026 року під час обшуку.

В апеляційній скарзі представник зазначає, що в провадженні слідчих ГСУ СБУ України знаходиться кримінальне провадження № 0000568 за ч. 1 ст. 114-1 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження 31 березня 2026 року проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_6 та її співмешканця ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що під час проведення обшуку вилучені особисті грошові кошти ОСОБА_6 в сумі 15 000 доларів США та 10 000 Євро.

Апелянт зазначає, що слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва 08.04.2026 року розглянуто клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора про арешт грошових коштів, вилучених під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме грошових коштів в сумі 15 000 доларів США та 10 000 Євро.

Також посилається на те, що по результатах розгляду клопотання ухвалою слідчого судді накладено арешт на вищевказані кошти, як на кошти, що належать ОСОБА_9 .

Однак, вказана ухвала постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та підлягає скасуванню з урахуванням наступного.

Так, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/9909/26 від 18.03.2026, задоволено клопотання про надання дозволу на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , де фактично проживає ОСОБА_9 право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_10 та надав право провести обшук з метою виявлення та вилучення інформації, яка знаходиться на електронних носіях інформації, мобільних телефонах, комп`ютерній техніці, яка містить відомості щодо фіктивного працевлаштування у навчальний заклад середньої освіти, рукописних записів і документів в електронному та паперовому вигляді, у тому числі заяв про прийняття на роботу, згод із правилами внутрішнього трудового розпорядку, наказів про призначення на посаду, довідок про працевлаштування, що стосуються процесу прийняття на роботу до приватного закладу загальної середньої освіти. В іншій частині клопотання відмовлено.

Таким чином судом не надавалося право на проведення обшуку з метою вилучення грошових коштів.

В приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_9 проживає його співмешканка ОСОБА_6 .

На виконання ухвали суду про проведення обшуку 31 березня 2026 року слідчими ГСУ СБ України проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час проведення обшуку в приміщенні перебувала ОСОБА_6 яка заявила, що грошові кошти в сумі 15 000 доларів США та 10 000 Євро належать їй. ЇЇ заява занесена в протокол обшуку на сторінці 4 та 5 протоколу.

Адвокат ОСОБА_7 зазначає, що з часу вилучення майна 31 березня 2026 року до часу розгляду клопотання про накладення арешту на майно - 08 квітня 2026 року пройшло 192 години (8 днів). При цьому, терміни, зазначені в ч. 5 ст. 171 та ч. 6 ст. 173 КПК України, не закінчувалися у вихідні дні, що давало б право на їх продовження.

Це відбулося за рахунок того, що прокурор звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на майно з порушенням строків, передбачених ст. 171 КПК України, про що свідчить звіт про проведення авто розподілу, який проведено 06.04.2026 року.

Апелянт вважає, що за таких умов суд повинен був прийняти рішення про негайне повернення тимчасово вилученого майна.

Зазначає, що на час прийняття рішення про накладення арешту (і на теперішній час) у кримінальному провадження ОСОБА_6 (як і ОСОБА_9 ) не висувалася жодна підозра.

Таким чином, клопотання про накладення арешту на вказані вище грошові кошти не підлягало задоволенню у зв`язку з порушенням термінів накладення арешту та відсутності підстав застосовувати п. 2 ч. 2 ст. 171 КПК України.

Апелянт вказує на те, що розгляд клопотання про накладення арешту на майно відбувся без виклику власника майна - ОСОБА_6 , а також без виклику ОСОБА_9 .

Результатом винесення оскаржуваної незаконної ухвали слідчого судді стало істотне порушення конституційних прав ОСОБА_6 на володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Апелянт вважає, що негативні наслідки у вигляді перешкоди користування ОСОБА_6 її коштами та мета арешту не виправдовується потребами досудового розслідування.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку ОСОБА_6 та її представника - адвоката ОСОБА_7 , які просили апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав, пояснення прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням СБ України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000568 від 12.05.2025, за підозрою громадян України ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України.

В ході досудового розслідування отримано інформацію стосовно громадянина України ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в період часу з 05.07.2024 по 25.07.2025, діючи за попередньою змовою групою осіб з окремими громадянами України в умовах дії правового режиму воєнного стану з метою перешкоджання законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань, з корисливих мотивів забезпечував працевлаштування до фіктивних приватних закладів загальної середньої освіти осіб чоловічої статі, які підлягають призову на військову службу під час воєнного стану з метою їх ухилення від виконання військового обов`язку.

Так, для працевлаштування в заклад освіти відповідні особи подавали пакет документів (заява про прийняття на роботу, копія паспорта громадянина України, копії документів про освіту, копії документів військовозобов`язаного), на підставі яких директор приватного закладу загальної середньої освіти, який діяв за вказівками ОСОБА_15 , видав наказ про прийняття на педагогічну посаду визначеної особи, за результатом чого останньому надавалась довідка про працевлаштування, де містяться відомості про займану посаду за основним місцем роботи, розмір частки ставки під час оплати праці (не менш як 0,75 ставки), що є документом, який підтверджує право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Після цього, військовозобов`язаний звертався до районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - РТЦК та СП), де на підставі вказаної довідки та наказу про прийняття на педагогічну посаду, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та положень постанови КМУ №560 від 16 травня 2024 року «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», отримував довідку про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації як педагогічний працівник закладу загальної середньої освіти.

Для забезпечення сталого функціонування вказаної злочинної схеми ухилення від виконання військового обов`язку ОСОБА_15 підшукав громадянку України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , роль якої полягала в наступному: здійснення опрацювання та обліку пакету документів військовозобов`язаного (заява про прийняття на роботу, згода із правилами внутрішнього трудового розпорядку, копія паспорта громадянина України, копії документів про освіту, копії документів військовозобов`язаного); подача звітності до контрольних органів Державної податкової служби України про прийняття на роботу працівника; підготовка проекту наказу директора приватного закладу загальної середньої освіти про призначення на педагогічну посаду визначеної особи; підготовка проекту довідки - повідомлення про тривалість навчального року у визначеному приватному закладі загальної середньої освіти; підготовка проекту довідки про працевлаштування, де містяться відомості про займану посаду за основним місцем роботи, розмір частки ставки під час оплати праці (не менш як 0,75 ставки), що є документом, який підтверджує право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації; документальне створення фактів фіктивного надання освітніх послуг вказаними закладами освіти з метою створення видимості законності ведення господарської діяльності відповідними закладами та виключення умов появи обґрунтованого інтересу до їх діяльності з боку правоохоронних органів України; ведення фінансово-господарської звітності, в тому числі обліку та фіксації платежів за надані фіктивні освітні послуги, виплати заробітної плати найманим працівникам, сплати загальнообов`язкових податків та зборів.

Крім того, для забезпечення діяльності вказаних приватних закладів загальної середньої освіти та здійснення керівництва їхньою діяльністю ОСОБА_15 підшукав громадянина України ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянина України ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянина України ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

За даних обставин роль ОСОБА_20 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 полягала у здійсненні за вказівкою ОСОБА_15 підписання та проставлення печатки приватного закладу загальної середньої освіти на документах, підготовлених та наданих ОСОБА_11 , що стосувались працевлаштування визначених осіб у приватний заклад освіти (наказ директора приватного закладу загальної середньої освіти про призначення на педагогічну посаду), а також документах, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації (довідка - повідомлення про тривалість навчального року у приватному закладі загальної середньої освіти; довідка про працевлаштування, де містяться відомості про займану посаду за основним місцем роботи, розмір частки ставки під час оплати праці (не менш як 0,75 ставки)) стосовно осіб, підшуканих ОСОБА_15 , для подальшої подачі даних документів такими особами в РТЦК та СП для незаконного отримання довідки про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з метою ухилення від виконання військового обов`язку.

За вказаних вище обставин працевлаштування осіб чоловічої статі здійснювалось до наступних ліцензованих навчальних закладів, а саме:

- ТОВ «Київський економіко-правовий ліцей» , дата реєстрації 12.07.2024, адреса реєстрації: м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 3, офіс 704, директор - громадянин України ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , засновник - громадянин України ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ;

- ТОВ «Київський ліцей будівельно-монтажних технологій» , дата реєстрації 05.07.2024, адреса реєстрації: м. Київ, вул. Солом`янська, буд. 3, оф. 706/1, директор - громадянин України ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , засновник - ТОВ «Комет» ();

- ТОВ «Фінансово-економічний ліцей «Базис», , дата реєстрації 14.01.2025, адреса реєстрації: м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 21, офіс 501, керівник - громадянин України ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , засновник - громадянин України ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_11 ;

- ТОВ «Приватний ліцей «Еко-Тех», , дата реєстрації 18.04.2025, адреса реєстрації: м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 21, оф. 501, директор та засновник - громадянин України ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;

- ТОВ «Фінансово-економічний ліцей «Мета», , дата реєстрації 28.01.2025, адреса реєстрації: м. Київ, вул. Мрії, буд. 18В, офіс 4, керівник - громадянин України ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , засновник - громадянка України ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_12 ;

- ТОВ «Київський ліцей інформаційних технологій та бізнесу», , дата реєстрації 14.10.2024, адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , керівник - громадянин України ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , засновник - громадянин України ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_13 ;

- ТОВ «Ліцей сучасної архітектури та дизайну «Опора», , дата реєстрації 15.05.2025, адреса реєстрації: м. Київ, вул. Ахматової Анни, буд. 7/15, офіс 5, керівник та засновник - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Описаною протиправною схемою скористались більше 200 осіб для уникнення мобілізації.

Крім того, встановлено осіб, які були фіктивно працевлаштовані до закладів освіти з метою ухилення від мобілізації, а також осіб, які сприяли за грошові кошти працевлаштуванню інших осіб, зокрема: громадянин України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_14 (вчитель ТОВ «КЕПЛ»), який самостійно фіктивно працевлаштувався до закладу освіти, а також сприяв працевлаштуванню інших осіб за грошові кошти. Використовував застосунок «Viber» для спілкування і листування щодо обставин свого працевлаштування та інших осіб.

Оглядом мобільного телефону ОСОБА_15 виявлено наявність листування між ним та ОСОБА_9 , за результатами якого встановлено, що ОСОБА_9 був посередником у працевлаштуванні осіб чоловічої статі у підконтрольні ОСОБА_15 навчальні заклади та у період з 29.12.2024 по 12.07.2025 посприяв за грошові кошти у працевлаштуванні близько 15 осіб (точна кількість встановлюється).

31.03.2026 на підставі ухвали суду проведено обшук у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , де фактично проживає ОСОБА_9 . За результатами обшуку виявлено та вилучено грошові кошти у розмірі 15000 доларів США та 10000 Євро, що із врахуванням кількості працевлаштованих ОСОБА_9 осіб є співрозмірною сумою коштів із тими, що отримав ОСОБА_9 за результатами своєї протиправної діяльності.

При цьому жодних підтверджень походження грошових коштів ОСОБА_9 не надав.

01.04.2026 року (зареєстровано судом 06.04.2026) шляхом поштового відправлення старший групи прокурорів у кримінальному проваджені - прокурор четвертого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000568 від 12.05.2025.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що вказані вище кошти є майном, що одержано внаслідок вчинення кримінального правопорушення та відповідає п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України, а тому на вказане майно також необхідно накласти арешт з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою спеціальної конфіскації.

Згідно з ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Зважаючи на викладене, на час досудового розслідування та судового провадження на вказане майно необхідно накласти арешт з метою збереження, недопущення його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, а також забезпечення спеціальної конфіскації.

Прокурор у клопотанні посилався на те, що незастосування арешту може призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, зокрема псуванню, зникненню, знищенню, передачі майна, а також унеможливлення реалізації майна, що підлягає спеціальній конфіскації.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2026 року задоволено клопотання старшого групи прокурорів у кримінальному проваджені - прокурора четвертого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000568 від 12.05.2025.

Накладено арешт в рамках кримінального провадження № 0000568 від 12.05.2025 на майно ОСОБА_9 , а саме на: грошові кошти у розмірі 15000 доларів США та 10000 Євро, із забороною відчуження, розпорядження та користування таким майном.

Накладаючи арешт на вищезазначені грошові кошти, слідчий суддя виходив з того, що матеріали, долучені прокурором до клопотання, певним чином обґрунтовують наявність правових підстав та розумних підозр вважати, що майно, вилучене 31 березня 2026 року органом досудового розслідування в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 , може бути таким, що набуто внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а незастосування заходів забезпечення може негативно вплинути на кримінальне провадження, відтак наявні всі правові підстави для задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою ст.ст. 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, ст. 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Згідно п.п. 1, 2 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту із забороною відчуження, розпорядження та користування на зазначені в ухвалі кошти, які належать ОСОБА_9 , з тих підстав, що вказане майно підлягатиме можливій подальшій спеціальній конфіскації у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про необхідність накладення арешту із забороною відчуження, розпорядження та користування на вказане майно (грошові кошти), оскільки воно відповідає ознакам передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України, а метою такого арешту є забезпечення спеціальної конфіскації.

На переконання колегії суддів, з врахуванням обставин кримінального провадження, накладення арешту на зазначене майно (грошові кошти) необхідно для недопущення вчинення протиправних дій, які спрямовані перешкоджання встановленню обставин вчинення злочинів та створення перешкод у здійсненні спеціальної конфіскації майна, а тому є всі підстави, передбачені ч. 11 ст. 170 КПК України, для заборони відчуження вказаним майном.

Слід зауважити, що наявні матеріали кримінального провадження, які ретельно досліджені слідчим суддею місцевого суду та колегією суддів апеляційної інстанції, свідчать про те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення можливої спеціальної конфіскації.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на грошові кошти, які належать ОСОБА_9 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане чи передане іншим особам.

Таким чином, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на належне ОСОБА_9 майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати майна, яким володіє ОСОБА_9 , і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання його завдань, які передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна із забороною його відчуження, розпорядження та користування.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що грошові кошти у розмірі 15000 доларів США та 10000 Євро належать ОСОБА_6 на законних підставах і саме вона є їх добросовісним набувачем, колегія суддів відхиляє, оскільки на підтвердження наведених доводів апелянтом до апеляційної скарги не долучено беззаперечних доказів походження вилучених коштів та належності їх саме ОСОБА_6 , а тому такі доводи не являються перешкодою для накладення арешту на вилучені під час обшуку грошові кошти з метою спеціальної конфіскації.

На противагу вищевказаним доводам, як убачається із матеріалів кримінального провадження та клопотання прокурора, органом досудового розслідування зібрано достатньо доказів того, що грошові кошти, на які слідчий суддя наклав арешт, можуть належати ОСОБА_9 .

Досудове розслідування на даний час ще триває і ці обставини також підлягають перевірці при його проведенні, тому в такому випадку, вбачається за можливе застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи скаржника про те, що суд, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, не дослідив та не взяв до уваги ту обставину, що арештоване майно не має жодного відношення до кримінального провадження, колегія суддів не бере до уваги, позаяк ці доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про задоволення клопотання прокурора про арешт майна не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, на майно, яке може підлягати спеціальній конфіскації (ч. 1 ст. 96-2 КК України), має бути накладено арешт, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить досягненню завдань кримінального провадження.

При цьому, не накладення арешту на вказане майно надасть реальну можливість ОСОБА_9 здійснити його відчуження або знищення, що, таким чином, перешкоджатиме досягненню завдань кримінального провадження.

Посилання апелянта на відсутність в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку дозволу на вилучення грошових коштів не свідчать про неправильність висновків, викладених слідчим суддею, оскільки вказані посилання апелянта фактично зведені до оскарження законності проведеного обшуку, що не є предметом даного апеляційного розгляду, натомість оцінка законності проведеної такої слідчої (процесуальної) дії, а також належності та допустимості отриманих унаслідок такої слідчої дії відомостей, може бути надана під час розгляду кримінального провадження по суті.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

У відповідності до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Доводи апеляційної скарги про те, що орган досудового розслідування пропустив строк звернення до суду з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки не є підставами для скасування оскаржуваної ухвали, з огляду на наступне.

Відповідно абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судці, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено. При вирішенні питання про арешт майна, яке має значення для виконання завдань кримінального провадження, слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (ч. 2 ст. 173 КПК України).

Таким чином, такої підстави для відмови в арешті майна як пропущення строку звернення з клопотанням КПК не передбачено ні серед умов, які враховуються при вирішенні питання про арешт майна як речових доказів (чи навіть з інших підстав), ні серед підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт.

Крім того, слід зазначити, що обшук було проведено 31.03.2026 року, а прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна 01.04.2026 року шляхом поштового відправлення, яке було зареєстровано судом 06.04.2026 року (понеділок), що підтверджується наявним в матеріалах справи пакуванням із ТТН пошти.

При цьому слід зауважити, що сам по собі факт порушення строків звернення до слідчого судді для вирішення питання про арешт не може бути підставою для відмови в арешті майна, яке відповідає завданням кримінального провадження.

Крім того, варто зазначити, що сплив процесуального строку виконання обов`язку вжиття заходів до збереження майна не припиняє необхідності виконати цей обов`язок стороною обвинувачення і не тягне за собою припинення повноважень службової особи на здійснення обов`язкової дії. Аналогічна правова позиція щодо правових наслідків пропуску строку виконання обов`язку детально висвітлена в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 08.04.2020 у справі №263/15845/2019.

Тобто, з одного боку порушення передбаченого ч. 5 ст. 171 КПК України строку є юридичним фактом, з яким закон пов`язує припинення режиму тимчасового вилучення майна (ст. 169 КПК України «Припинення тимчасового вилучення майна»), встановлює обов`язок негайно повернути майно особі, в якої воно було тимчасово вилучене, а з іншого - не є підставою для відмови в арешті майна.

Колегією суддів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Неогрунтованими є і доводи апеляційної скарги про те, що слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали не було дотримано вимог ч. 4 ст. 170 КПК України та безпідставно накладено арешт на майно з посиланням на п. 2 ст. 2 ст. 170 КПК України, оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні підозра не оголошувалась.

За правилами ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених п. 1-4 ч. 1 статті 96-2 КК України.

З матеріалів судового провадження вбачається, що органом досудового розслідування під час складання клопотання про арешт майна, та слідчим суддею під час його розгляду, в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження обставини причетності ОСОБА_9 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 ККУкраїни, встановлюються органами досудового розслідування.

Крім цього, долучені до клопотання прокурора матеріали та встановлені досудовим розслідуванням обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що вилучені грошові кошти, які належні ОСОБА_9 , відповідають критеріям п. 1 ч. 1 статті 96-2 КК України, оскільки вони могли бути одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, як про то зазначено у клопотанні прокурора, що дає підстави для їх арешту з метою, яка передбачена п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначені грошові кошти, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути передане або відчужене.

Колегією суддів перевірено і доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без участі ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .

Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, у власника майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Крім того, слід зауважити, що процесуальні права апелянта щодо подачі пояснень та заперечень стосовно накладеного арешту відновлено під час апеляційного розгляду, де остання не була обмеженою в своїх правах відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді про арешт майна.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 квітня 2026 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4