Справа № 572/6076/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року колегія суддів Дубровицького районного суду Рівненської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників:

адвоката ОСОБА_8 ,

адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дубровиця в режимі відеоконференції клопотання прокурора у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено за №0000051 від 17 березня 2025 року ОСОБА_5 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

26 грудня 2025 року до Дубровицького районного суду Рівненської області надійшли матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України із затвердженим 11 листопада 2025 року обвинувальним актом.

Ухвалою суду 26 грудня 2025 року колегією суддів вказане кримінальне провадження прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання на 11 год. 06 січня 2026 року в приміщенні Дубровицького районного суду Рівненської області.

Ухвалою суду від 06 січня 2026 року було продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на 60 днів, до 07 березня 2026 року включно без визначення розміру застави, а підготовче судове засідання відкладено на 19 січня 2026 року.

Ухвалою суду від 19 січня 2026 року дане кримінальне провадження призначено до судового розгляду.

26 лютого 2026 року через систему "Електронний суд" прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_5 подані клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Так, необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на переконання прокурора, пов`язана з наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ст. 177 КПК України, які не зменшилися та продовжують існувати.

Також, на думку прокурора, при вирішенні питання запропонованого запобіжного заходу належить оцінювати у сукупності всі інші обставини, що, відповідно до положень ст. 178 КПК України, враховуються судом при обранні запобіжного заходу, а саме: зібрані під час досудового розслідування докази є вагомими та підтверджують причетність обвинувачених до вчинення ними кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України; обвинувачені вчинили особливо тяжкі кримінальні правопорушення, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років із конфіскацією майна. Тож, як зазначив прокурор, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у вчиненні кримінальних правопорушеннях, є достатньою та співрозмірною для продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До того ж, вік та стан здоров`я обвинувачених в загальному дозволяє їм перебувати в слідчому ізоляторі під час судового розгляду, що є необхідним для забезпечення їх належної процесуальної поведінки.

Тому, враховуючи наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років із конфіскацією майна, а також наявність вищевказаних ризиків та для забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, прокурор вважає, що строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 необхідно продовжити.

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав подані ним клопотання та просив суд продовжити обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк тримання під вартою, оскільки вважає, що з врахуванням всіх встановлених у кримінальному провадженні обставин, є всі підстави стверджувати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти наявним ризикам, які існували в ході проведення досудового розслідування та продовжують існувати і на даний час.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 заперечила проти задоволення клопотання, вважаючи його безпідставним, а наведені прокурором ризики необґрунтованими, абстрактними та не підтвердженими жодними доказами. Також адвокат наголосила на відсутності підстав для можливого впливу на свідка чи експерта та зазначила, що матеріали провадження не містять доказів причетності її підзахисного до інкримінованих злочинів, а сам ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку свого захисника.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 вказав, що клопотання є необґрунтованим та додатково звернув увагу суду на те, що посилання прокурора на практику Європейського суду з прав людини є неприпустимим, оскільки, відповідно до постанови Верховного Суду № 607/14707/17 від 07.08.2019 року, практика ЄСПЛ не може застосовуватися на шкоду обвинуваченому. Також адвокат звернув увагу на рішення ЄСПЛ від 22.01.2026 у справі «Рідкодубський та інші проти України», де констатовано порушення п. 3 ст. 5 Конвенції через надмірну тривалість тримання під вартою. Він наголосив на неприпустимості «механічного копіювання» аргументів попередніх ухвал без аналізу динаміки ризиків та використання гіпотетичних припущень замість доказів конкретної поведінки обвинуваченого.

Захисник зазначив, що доводи прокурора щодо ризику перетину державного кордону обвинуваченими є безпідставними та нічим не підтверджені, жодних фактів намірів чи спроб перетину кордону не наведено. Так само ризик впливу на свідка (який у справі один) є абстрактним, а твердження про можливий вплив на експерта безпідставним, з огляду на кримінальну відповідальність експерта за надання висновку.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 наголосив, що його підзахисний також має сталі соціальні зв`язки та трьох дітей, постійне місце проживання і місце роботи, є депутатом органу місцевого самоврядування, позитивно характеризується, раніше несудимий, що виключає необхідність подальшого тримання під вартою.

Окрім того, адвокат ОСОБА_9 поставив під сумнів доводи щодо стану здоров`я обвинувачених, оскільки відсутні підтвердження проходження ними медичних обстежень у встановленому порядку.

У підсумку захисник просив змінити запобіжний захід на домашній арешт відповідно до статті 181 КПК України, а в разі відмови визначити розмір застави відповідно до вимог КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав думку свого захисника.

Заслухавши прокурора, обвинувачених та їхніх захисників, вивчивши подані прокурором клопотання, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За ч. 4 ст. 176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування та до початку підготовчого судового засідання - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини "Тейс проти Румунії", автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи перешкоджати встановленню істини у справі іншим чином.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Як передбачено ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні "Тимошенко проти України" зазначив, щоб позбавлення свободи вважалося несвавільним у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції, самого факту, що цей захід застосовується згідно з національним законодавством, що відповідає визначеним стандартам, ще недостатньо він також повинен бути необхідним за даних обставин (також рішення у справах "Нештяк проти Словаччини" та "Хайредінова проти України").

Отже, у судовому засіданні встановлено, що в рамках кримінального провадження №0000051 від 17 березня 2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 15 травня 2025 року ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався, зокрема 06 січня 2026 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим продовжено до 07 березня 2026 року.

Вказане стверджується доданою прокурором до клопотань копією ухвали Дубровицького районного суду Рівненської області від 06 січня 2026 року.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів, надаючи оцінку обґрунтованості підозри у вчиненні обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 інкримінованих злочинів, виходить з того, що повна та всебічна оцінка кожного доказу з точки зору їх достовірності та достатності для встановлення винуватості здійснюється судом у нарадчій кімнаті під час постановлення вироку (ст.ст. 368, 369, 374 КПК України).

Проте, на даній стадії розгляду, вирішуючи питання про запобіжний захід, суд здійснює оцінку доказів за стандартом "обґрунтованої підозри". Цей стандарт не передбачає встановлення вини поза розумним сумнівом, а полягає у наявності відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити правопорушення. Така позиція узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справах "Нечипорук і Йонкало проти України" та "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства", де зазначено, що факти обґрунтованої підозри не мають бути достатніми для засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше обмеження свободи або розслідування.

Отже, на думку колегії суддів, відомості, викладені в Реєстрі матеріалів досудового розслідування, а також посилання прокурора в клопотанні на матеріали кримінального провадження в їх сукупності, зокрема: протокол огляду від 18.03.2025, висновки експерта за результатами проведення судових експертиз наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів, протокол затримання ОСОБА_7 від 14.05.2025, протокол затримання ОСОБА_6 від 14.05.2025, протоколи обшуку від 13.05.2025, протоколи допиту свідків ОСОБА_10 від 18.03.2025, від 11.04.2025, від 14.05.2025, свідка ОСОБА_11 від 14.05.2025, протоколи за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, іншими матеріалами в їх сукупності, можуть свідчити про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими інкримінованих кримінальних правопорушень. Вагомість таких доказів на цій стадії судового провадження не викликає сумнівів.

Відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики, тримання під вартою не передбачає покарання у вигляді позбавлення волі, але при збереженні розумної підозри відносно затриманої особи в скоєнні злочину, є умовою sine qua non (обов`язковою, неодмінною умовою) законності продовження терміну ув`язнення під варту і відповідає реальним вимогам громадського інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, має більшу вагу, ніж право на повагу свободи особи (§§ 73, 74 рішення ЕСПЛ від 08.06.2006 року у справі "Корчуганова проти росії", §§ 66, 67 рішень ЕСПЛ від 07.04.2005 у справі "Рохлина проти росії", §§ 73, 74 рішення ЕСПЛ від 01.06.2008 у справі "Мамедова проти росії", § 79 рішень ЕСПЛ від 10.02.2011 року по справі "Харченко проти України", §§ 40-42 рішення ЕСПЛ від 02.03.2006 року у справі "Долгова проти росії").

Таким чином, колегія суддів, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих та поки не досліджених доказів, визначає, що причетність обвинувачених до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень є вірогідною та достатньою для продовження щодо них запобіжного заходу з огляду потреб судового розслідування.

Так, у клопотаннях прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість обвинувачених переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та незаконно впливати на свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, в обґрунтування яких зазначає наступне.

Тож, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України прокурором обґрунтований тим, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , будучи обізнаними про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ними кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 15, ч. З ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України, санкція яких передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років із конфіскацією майна, перебуваючи на свободі, зможуть вчинити дії, спрямовані на цілеспрямоване переховування від органу досудового розслідування, прокурора та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєні ними злочинні діяння.

На переконання прокурора, попри ситуацію, пов`язану із введенням в Україні воєнного стану, а саме неможливості перетину Державного кордону України у легальний спосіб, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть покинути територію України у спосіб, не передбачений законодавством України, оскільки лінія Державного кордону України частково непідконтрольна органам державної влади України станом на даний час, а також те, що обвинувачений ОСОБА_6 проживає на відстані близько 50 км. до лінії Державного кордону України із республікою білорусь, а обвинувачений ОСОБА_7 - на відстані близько 5 км. до лінії Державного кордону України із республікою білорусь.

Обгрунтовуючи ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор звертає увагу на той факт, що основним методом спілкування фігурантів провадження було листування та/або аудіодзвінки із використанням соціальних месенджерів у мережі «Інтернет», а також зауважує, що не встановлено джерело походження вищевказаних психотропних речовин, а тому ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі та маючи відкритий доступ до вищевказаної глобальної мережі, зможуть вчинити комплекс заходів, спрямованих на знищення слідів такого спілкування та унеможливлення встановлення стороною обвинувачення вищезазначеного джерела походження згаданих раніше заборонених в обігу на території України речовин.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то прокурор переконаний, що беручи до уваги той факт, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у незаконному придбанні та зберіганні психотропних речовин з метою збуту, в особливо великих розмірах, та незакінченому замаху на їх переміщення через митний кордон України поза митним контролем (контрабанду), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, яких на даний час не вдалося встановити, тому є достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи на свободі, зможуть повідомити останніх про відомі їм вже обставини досудового розслідування, з метою унеможливлення дотримання вимог ст. 2 КПК України в частині, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

До того ж, прокурор зазначає, що отримавши доступ до усіх матеріалів, згідно ст. 290 КПК України, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заволодіють інформацією стосовно характеризуючих, в тому числі біографічних, даних свідків, які надали органу досудового розслідування викривальні покази, у зв`язку із чим обвинувачені матимуть можливість безперешкодно впливати на вказаних учасників процесу, у тому числі свідків сторони обвинувачення, та інших осіб шляхом підкупу, примусу, погроз, у тому числі із застосуванням насильства, з метою зміни або відмови їх від показів.

Аналогічний вплив може бути здійснений на експерта, оскільки обвинуваченим відомо про особу, яка проводила експертизу, а у разі необхідності його допиту в судовому засіданні, можуть вжити вищевказаних заходів з метою надання експертом показів на користь обвинувачених.

Про неможливість запобігти такому ризику свідчить і той факт, що з урахуванням принципу безпосередності дослідження доказів (ч. 1 ст. 23 КПК України), свідки ще судом не допитані та надані ними під час досудового розслідування показання не можуть лягти в основу обвинувального вироку.

Заслухавши заперечення захисту при вирішенні клопотання прокурора, суд зазначає наступне.

Щодо доводів адвоката ОСОБА_8 про недоведеність причетності підзахисного ОСОБА_6 , суд зауважує, що на стадії продовження запобіжного заходу не вирішується питання його винуватості. Предметом розгляду є лише наявність обґрунтованої підозри та ризиків (ст. 177 КПК), тоді як повна оцінка доказів здійснюється під час ухвалення вироку. Твердження захисту про «абстрактність» ризиків не спростовує їх існування, оскільки суд оцінює їхню реальність комплексно, з урахуванням характеру обвинувачення та обставин провадження. Також відсутність фактів уже вчиненого впливу на свідка чи експерта не виключає наявності такого ризику, адже для його встановлення достатньо підтвердження реальної можливості такого впливу в майбутньому.

Щодо заперечень захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , суд зазначає, що практика ЄСПЛ є джерелом права і її застосування не свідчить про порушення прав обвинуваченого, оскільки суд оцінює доводи сторін самостійно крізь призму КПК України. Посилання на рішення ЄСПЛ (зокрема у справі «Ridkodubskyy and Others v. Ukraine») застерігають від формалізму, проте не виключають тримання під вартою за наявності актуальних ризиків, які в даному провадженні оцінені індивідуально.

Також доводи захисту про відсутність спроб перетину кордону чи фактів впливу на єдиного свідка не спростовують існування самих ризиків. Ризик переховування оцінюється комплексно (тяжкість покарання, обставини справи), а відсутність реалізованого впливу на свідка не виключає можливості такого впливу в майбутньому. Наявність у обвинуваченого трьох дітей, статусу депутата та позитивних характеристик враховано судом згідно зі ст. 178 КПК України, проте ці соціальні зв`язки самі по собі не нівелюють встановлені ризики та не гарантують належної процесуальної поведінки.

Вирішуючи питання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених, колегія суддів враховує вимоги п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Будь-яких передбачених законом обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує саме такий ступінь втручання у права і свободи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Також суд відповідно до вимог ст.178 КПК України бере до уваги інші дані про особу кожного з обвинувачених, зокрема міцність їх соціальних зв`язків, вік та стан здоров`я, щодо якого на даний час в розпорядженні суду відсутні об`єктивні медичні застереження щодо неможливості перебування їх під вартою, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим при винесенні обвинувального вироку.

Враховуючи поточну стадію судового розгляду, суд вважає доведеним існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Зокрема, усвідомлення обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 тяжкості інкримінованих злочинів та реальної перспективи призначення покарання у виді тривалого позбавлення волі з конфіскацією майна об`єктивно створює мотив для їх переховування від суду. Крім того, обізнаність обвинувачених із доказами та матеріалами кримінального провадження зумовлює ризик їх знищення, приховування речей або документів, що мають значення для справи, а також можливість незаконного впливу на свідків чи експертів шляхом примушування до зміни показань або відмови від них. Характер та обставини вчинення правопорушень в тому числі через введення суду в оману або вчинення нових правопорушень вказують на високу ймовірність перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі з метою ухилення від відповідальності.

Рівень доведення прокурором цих обставин на даному етапі кримінального провадження відповідає вимогам достатності для переконання в тому, що інші, більш м`які заходи забезпечення, не здатні гарантувати досягнення покладених на них зобов`язань.

Разом з тим, на противагу доводам обвинувачених та їхніх захисників, вказані ними обставини не можливо віднести до тих достатніх стимулюючих чинників, які у повному обсязі здатні мінімізувати вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на переховування від суду, або незаконного впливу на недопитаних судом експертів та свідка, тобто визнати ці обставини такими, що можуть гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Жодних стримуючих факторів, які б свідчили, що обвинувачені не будуть вчиняти перешкоди з метою уникнення від правосуддя у спосіб неявки в судові засідання, стороною захисту та обвинуваченими не наведено та не надано доказів на підтвердження цього.

З метою забезпечення належної поведінки обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , виконання ними процесуальних обов`язків, запобігання можливому переховуванню від суду та створення перешкод у встановленні судом усіх обставин в даному кримінальному правопорушенні, а також з метою створення необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, із врахуванням особи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , стану здоров`я, майнового стану, інкримінованого правопорушення, соціальних зв`язків, суд приходить до переконання про відсутність підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та необхідність продовження їм виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на два місяці, враховуючи перебіг судового розгляду, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде здатен запобігти існуючим ризикам.

Варто зауважити, що колегією суддів перевірено можливість застосування більш м?яких запобіжних заходів, зокрема цілодобового домашнього арешту та застави. Водночас домашній арешт не усуває ризику незаконного впливу на свідків шляхом використання засобів електронного зв?язку або через третіх осіб, а також не унеможливлює координацію дій з невстановленими співучасниками. Застава, з огляду на характер інкримінованих злочинів, розмір можливого покарання та специфіку кримінального правопорушення у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, не гарантуватиме належної процесуальної поведінки обвинувачених та не нівелює ризик їх переховування.

Таким чином, наведені прокурором ризики знайшли своє підтвердження в ході розгляду клопотання, доведені прокурором та не спростовані будь-якими обґрунтованими твердженнями стороною захисту.

Отже, колегія суддів переконується в тому, що наведені прокурором ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинувачених на більш м`який.

Під час проведення судового засідання у кримінальному проваджені та розгляді клопотання не здобуто відомостей, та не надано таких стороною захисту, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинувачених під вартою, також судом не отримано відомостей, щодо іншого комплексу обставин, які би переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, з метою забезпечення обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, а також відсутність підстав для скасування запобіжного заходу, суд вважає за необхідне клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу задоволити та продовжити обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою в межах строків, встановлених ст. 197 КПК України.

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Так, згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Отже, в ході судового засідання не було надано стороною захисту підстав та їх обґрунтування щодо визначення розміру застави у даному кримінальному провадженні, тому її застосування колегія суддів не вбачає за можливе.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 331, 376, 395 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_5 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000051 від 17 березня 2025 року по обвинуваченню ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України - задоволити.

Продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України на строк 60 днів, тобто з 03 березня 2026 року до 01 травня 2026 року включно без визначення розміру застави.

Продовжити строк тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 305 КК України на строк 60 днів, тобто з 03 березня 2026 року до 01 травня 2026 року включно без визначення розміру застави.

Копію ухвали направити до ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" для виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, що перебуває під вартою - з моменту вручення копії ухвали.

Повний текст ухвали оголошений о 15 год 00 хв. 05 березня 2026 року в приміщенні Дубровицького районного суду Рівненської області.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3