Житомирський апеляційний суд
Справа №296/1803/26 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-сс/4805/170/26
Категорія ст.422 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року. Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали судового провадження №296/1803/26 в межах кримінального провадження №0000387 від 26.07.2023 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 17.02.2026,

в с т а н о в и в:

зазначеною ухвалою частково задоволено клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_9 .

Накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавивши його права на відчуження та розпоряджання майном, а саме:

- вантажний автомобіль марки та моделі Renault Premium 440, білого кольору, 2006 року випуску, номер шасі (рами) № НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 ;

- легковий автомобіль марки та моделі Honda Accord, синього кольору, 2016 року випуску, номер кузова № НОМЕР_5 , номер двигуна № НОМЕР_6 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_7 , державний номерний знак НОМЕР_8 .

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вище зазначену ухвалу слідчого судді, як незаконну, постановивши нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП у Житомирській області ОСОБА_9 про накладення арешту на майно ОСОБА_8 . При цьому, вважає, що слідчий суддя, постановляючи ухвалу про арешт майна, не врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні останнім кримінального правопорушення. Звертає увагу, що 12.10.2025 ТОВ «Форест-ВТС» було укладено договір №12-10 з ДП «Грозинське» на виконання лісозаготівельних робіт. Компанія, котру очолював його підзахисний, взяла на себе зобов`язання заготовити лісопродукцію в об`ємі визначеному додатками до договору. Термін дії договору, згідно розділу 10-го, до 31.12.2022, що зазначений у лісорубному квитку. Лісозаготівельні роботи проводилися у чіткій відповідності до вимог діючого законодавства, оскільки роботи проводилися згідно лісорубного квитка ЖИ 025413, який був внесений в систему електронного обліку деревини та програмний продукт «Єдиний державний реєстр лісорубних квитків». ОСОБА_8 , будучи директором товариства, перед початком виконання лісозаготівельних робіт ознайомлювався з фактичною наявністю лісорубного квитка в ДП «Грозинське» та шляхом перевірки лісорубного квитка в Єдиному реєстрі лісорубних квитків. Факт видачі лісорубного квитка ЖИ 025413 ДП «Грозинське» підтверджується листом ДП «Лісогосподарський інноваційно- аналітичний центр» (далі - ДП «ЛІАЦ») внх. №3.2-05-3.2/1088 від 04.11.2025, що був направлений у відповідь на адвокатський запит від 24.10.2025. У згаданому листі ДП «ЛІАЦ» фактично підтверджує факт видачі лісорубного квитка ЖИ 025413 ДП «Грозинське» для виконання лісозаготівельних робіт. Одночасно ДП «ЛІАЦ» було надано витяг з наявної у Системі ЕОД інформації по лісорубному квитку ДП «Грозинське», яким підтверджується термін дії лісорубного квитка з 26.04.2022 по 31.12.2022 р. Лісозаготівельні роботи, компанією, котру очолював його підзахисний проводилися на території ДП «Грозинське» у період з 01.12.2022 по 31.12.2022 р., тобто в межах терміну виконання лізаготівельних робіт, що визначені лісорубним квитком. На початку січня 2023 року, за результатами виконаних робіт ТОВ «Форест-ВТС», відповідно до умов розділу 4 договір №12-10, було пред`явлено вимогу необхідність про здійснення оплати за виконані роботи, інакше підприємство буде вимушене звертатися до господарського суду за стягненням заборгованості у примусовому порядку. Директором ДП «Грозинське» було повідомлено про відсутність у підприємства грошових коштів для оплати та надано пропозицію ліквідувати наявну заборгованість, шляхом передачі частини заготовленої деревини, в якості оплати за виконані лісозаготівельні роботи, про що було укладено договір купівлі-продажу № 3-ЛГ/ДКП від 26.01.2023 р. За умовами зазначеного договору ДП «Грозинське» зобов`язалось передати, а ТОВ «Форест-ВТС» прийняти та оплатити Товар (лісопродукцію). В подальшому ТОВ «Форест-ВТС» та ДП «Грозинське» було укладено договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 09.03.2023 для ліквідації заборгованості за договором про надання послуг №12-10 від 12.10.2023. Наголошує, що посилання органу досудового розслідування на ту обставину, що банківські рахунки ДП «Грозинське» були заблокованими не підлягають увазі, оскільки зазначені обставини не були жодним чином доведені до ОСОБА_8 і він, в силу положень Закону України «Про банки та банківську діяльність», а саме відповідно до ст.60 вказаного Закону жодним чином не міг дізнатися про зазначені обставини, оскільки на них поширюються вимоги «банківської таємниці» і така інформація може бути розкрита виключно в порядку ст.62 Закону у встановленому порядку. Звертає увагу, що договором №12-10 від 12.10.2022 р. було обумовлено, що ТОВ «Форест- ВТС» здійснює лісозаготівельні роботи на території ДП «Грозинське», що стосується лісозаготівельних робіт щодо дерев породи «Сосна». Саме щодо вказаної породи дерев, згідно обумовленої кількості, фактично були виконані лісозаготівельні роботи. Тобто ТОВ «Форест-ВТС» було здійснено лісозаготівельні роботи, в межах кількості, що була обумовлена відповідним договором. Звертає увагу, що органом досудового розслідування, у кримінальному провадженні не здійснювався самостійно обрахунок випиляної деревини, а кількість 2064 дерева взята з матеріалів Акту перевірки екологічної інспекції Державної екологічної інспекції Поліського округу, яка проводилась в ДП «Грозинське» у період з 20.06.2023 по 30.06.2023. Зазначає, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 у справі №240/23518/23, яке набрало законної сили 03.04.2025 було задоволено адміністративний позов Державної екологічної інспекції Поліського округу до Державного підприємства "Грозинське" про визнання протиправними дій з видачі лісорубного квитка та визнано протиправними дії Державного підприємства "Грозинське" з видачі лісорубного квитка від 26.04.2022 серії ЖИ ЛРК №025413. Наголошує, що лісорубний квиток ЖИ ЛРК №025413 був виданий 26.04.2022 Лісозаготівельні роботи ТОВ «Форест- ВТС» проводилися на території ДП «Грозинське» у період з 01.12.2022 по 31.12.2022, що підтверджується актом приймання-передачі виконаних робіт та власне протоколом опитування гр. ОСОБА_10 , який на той момент обіймав посаду виконавчого директора в ДП «Грозинське», а перевірка екологічної інспекції Державної екологічної інспекції Поліського округу, проводилась в ДП «Грозинське» у період з 20.06.2023 р. по 30.06.2023 р. Наголошує, що компанія, котру очолював ОСОБА_8 закінчила роботи в грудні 2022 року, а перевірка, яка виявила порушення, яке йому інкримінують була проведена лише через пів року після проведення лісозаготівельних робіт. Звертає увагу, що органом досудового розслідування не проводився огляд місця події, фактично слідчі взяли за основу висновок Державної екологічної інспекції Поліського округу та на підставі зазначених в ньому відомостей інкримінували кримінальне правопорушення в незаконній порубці лісу. Крім того, в період дії лісорубного квитка та до моменту здійснення перевірки Державною екологічної інспекцією Поліського округу на території ДП «Грозинське» лісозаготівельні роботи також виконувалися і іншими компаніями, як і могли здійснюватися в порушення встановленого законом порядку. В свою чергу, слідчому судді органом досудового розслідування не надано відповідних доказів відносно оціночної вартості майна належного ОСОБА_8 , на підтвердження факту, що вартість цього майна, належного підозрюваному, є співрозмірною розміру матеріальної шкоди, з огляду на злочинну роль останнього в інкримінованих органом досудового розслідування діях, які вчиненні групою осіб. Звертає увагу і на відсутність на даний час відповідних експертних заключень щодо дійсної вартості майна, належного ОСОБА_8 . Вважає, що вказівка органу досудового розслідування про винність ОСОБА_8 є проявами упередженості та тиском на бізнес, та нівелює положення ст. 62 Конституції України та презумпцію невинуватості. Крім того, звертає увагу на ту обставину, що компанія, очолювана ОСОБА_8 не залишається осторонь допомоги Збройним Силам України, за що має відповідні подяки.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора дослідивши матеріали судового провадження, а також ухвалу слідчого судді в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу №1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

Згідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.94, ст.132, ст.173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п.2 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

При цьому, підстави для накладення арешту з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч.2 ст.170 КПК України, чинний кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В свою чергу, у відповідності до ст.171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. Положеннями ч.3 ст.171 КПК України передбачено, що в даному випадку у клопотанні повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна і можливість спеціальної конфіскації майна; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Крім того, згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Як встановлено судом апеляційної інстанції за результатами перевірки матеріалів провадження, ці вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею дотримано.

Відповідно до матеріалів судового провадження №296/1803/26, в провадженні СУ ГУНП в Житомирській області перебувають матеріали кримінального провадження №0000387 від 26.07.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України.

23.10.2025 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.246 КК України.

У відповідності до матеріалів клопотання, орган досудового розслідування стверджує, що спричинені державі збитки у розмірі 12 863 674 гривень 15 копійок залишаються невідшкодованими.

16.02.2026 Коростенською територіальною громадою в особі Коростенської міської Житомирської області заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Старший слідчий старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира з клопотанням про арешт вищезазначеного майна підозрюваного ОСОБА_8 (далі майно). За результатами розгляду вище зазначеного клопотання слідчого, слідчим суддею постановлена оскаржувана ухвала.

За результатами судового розгляду цього клопотання слідчим суддею постановлено оскаржуване рішення.

При цьому, як вважає апеляційний суд, старший слідчий відділу СУ ГУНП в Житомирській області ОСОБА_9 , обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст.132 КПК України, надав достатні і належні докази тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст.94 КПК України, належним чином оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

В даному випадку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком слідчого судді про задоволення клопотання слідчого про накладення арешту, та що майно (вантажний автомобіль марки та моделі Renault Premium 440, білого кольору, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 та легковий автомобіль марки та моделі Honda Accord, синього кольору, 2016 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_9 , далі майно), на яке накладено арешт та зазначене в клопотанні, підпадає під ознаки майна, передбаченого п.4 ч.2 ст.170 КПК України, з урахуваннями розміру шкоди завданої кримінальним правопорушенням, а також, вартості заявленого цивільного позову у цьому кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги щодо істотних порушень прокурором та слідчим суддею норм КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження, а зазначені в апеляційній скарзі обставини є необґрунтованими.

Як вважає апеляційний суд, слідчий суддя під час розгляду клопотання органу досудового розслідування, правильно встановив, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке слід накласти арешт, відповідає вимогам ст.170 КПК України, а тому потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про які йдеться в клопотанні слідчого.

Крім того, слідчим суддею ретельно перевірено майно, на яке орган досудового розслідування просить накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, та зроблено правильний висновок про наявність правових підстав для задоволення клопотання органу досудового розслідування та накладення арешту на майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати щодо наявності існування ризиків, передбачених ч.11 ст.170 КПК України.

В свою чергу, при розгляді клопотання, слідчий суддя дотримався вимог п.п.5, 6 ч.2 ст.173 КПК України, та врахував розумність, співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

В даному випадку, матеріали судового провадження свідчать, що накладення арешту є виправданим і необхідним на даному етапі кримінального провадження, оскільки сприятиме досягненню мети щодо всебічного, повного та неупередженого досудового розслідування, та потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання настанню негативних наслідків.

Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав, відповідає вимогам КПК України.

Розгляд клопотання органу досудового розслідування, судом першої інстанції проведено у порядок та спосіб визначеним КПК України.

В свою чергу, апеляційні посилання сторони захисту фактично зводяться до питань доведеності винуватості та достатності доказів, а також наявності у зв`язку з цим складу інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з`ясування вище зазначених обставин не є предметом доказування при розгляді клопотання про арешт майна, а може бути лише предметом безпосереднього судового розгляду кримінального провадження судом по суті, оскільки на стадії досудового розслідування слідчий суддя не уповноважений вдаватись до оцінки отриманих слідством доказів, давати оцінку зібраним доказам з точки зору їх достатності.

Одночасно, суд апеляційної інстанції враховує і те, що у відповідності до вимог ст.174 КПК України законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна, а також і те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосування цього заходу відпала потреба

Зважаючи на вищевикладене в сукупності з обставинами кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб та в межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими, підстав для обґрунтованого сумніву в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, судом апеляційної інстанції при розгляді апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 406, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 17.02.2026, якою накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавивши його права на відчуження та розпоряджання майном, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :