В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000422, за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 5 березня 2025 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новогригорівка Миколаївського району Миколаївської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_7 ,

обвинувачений - ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 5 березня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та йому призначено покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Ухвалено, покарання, призначене за цим вироком, виконувати самостійно.

Ухвалено, до набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вказаному кримінальному провадженні не обирати.

Ухвалено, стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на проведення судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/115-22/10340-ТВ від 16.12.2022 р. у розмірі 943,90 грн.

Вирішено питання стосовно інших речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05.03.2025 р. стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити у цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 162 КК України, у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України, за сукупністю цього вироку та вироку Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.09.2022 р. призначити покарання у виді 2 років обмеження волі та штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн., який виконувати самостійно.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим, призначеним вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.11.2024 р., остаточно призначити покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2023 р., яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України, до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки та покладено визначені ст. 76 КК України обов`язки, виконувати самостійно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

У ході апеляційного перегляду повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема відомості про його судимості.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та кваліфікації його дій, прокурор вважає, що зазначений вирок суду підлягає скасуванню в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Зазначає, що ухвалюючи вирок, Миколаївський районний суд Миколаївської області, незважаючи на те, що відомості про наявність у обвинуваченого непогашених та не знятих у встановленому законом судимостей впливають на правильність призначення покарання як за вчинене кримінальне правопорушення, так і за сукупністю злочинів та вироків, суд як у вступній, так і у мотивувальній частині вироку від 05.03.2025 р. відомості про судимості ОСОБА_6 й призначене йому раніше покарання не навів, а обмежився посиланням на те, що він «раніше судимий».

Таким чином, у цій частині вирок не відповідає вимогам ст. 373 КПК України.

Наголошує, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, не врахував правових висновків Верховного Суду щодо обов`язковості приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком у разі вчинення особою нового злочину до повного його відбуття, як того прямо вимагає ч. 1 ст. 71 КК України. Імперативність цієї норми унеможливлює інший підхід до призначення остаточного покарання, що чітко вказано в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 06.12.2021 р. у справі № 243/7758/20. За встановлених у справі обставин суд був зобов`язаний застосувати положення ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України, однак цього не зробив.

Крім того, при визначенні виду та розміру покарання суд обмежився формальним посиланням на загальні обставини, не надавши належної оцінки ані ступеню тяжкості вчиненого правопорушення, ані особі обвинуваченого. Суд визнав щире каяття обвинуваченого обставиною, що пом`якшує покарання, однак при цьому не врахував підходу, сформованого у правових позиціях Верховного Суду, згідно з яким щире каяття передбачає не лише формальне визнання вини, але й глибоку внутрішню оцінку своєї протиправної поведінки, жаль за вчинене, спроби відшкодувати шкоду потерпілому та виправити наслідки. У поведінці обвинуваченого такі ознаки відсутні - шкоду не відшкодовано, вибачення не принесено, намагань до виправлення ситуації не виявлено, що унеможливлює визнання його дій як таких, що свідчать про щире розкаяння.

Суд не надав оцінки і тій обтяжуючій обставині, що злочин вчинено щодо особи похилого віку. Також залишено поза увагою особисті дані обвинуваченого, який є неодноразово судимим, ухилявся від відбування покарань, у тому числі у виді громадських робіт та штрафу, та систематично вчиняє кримінальні правопорушення, не маючи жодного законного джерела доходів. Вказане свідчить про те, що раніше призначені покарання не досягли виправної мети та не сприяли формуванню правослухняної поведінки, а навпаки - створили у нього відчуття безкарності.

Окрім цього, судом залишено поза увагою те, що ОСОБА_6 вчинив новий злочин 04.10.2022 р., у період невідбутого покарання у виді штрафу за вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.09.2022 р., (давність виконання якого переривалась вчиненням нових злочинів), та до ухвалення стосовно ОСОБА_6 вироків Миколаївського районного суду Миколаївської області від 30.04.2024 р. та Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.11.2024 р. Відтак суд повинен був призначити остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України та за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, застосовуючи правила призначення покарання, визначені у висновку про застосування норм права у постанові Об`єднаної палати від 22.01.2024 р. у справі № 236/4167/20, проте не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню.

Наведене свідчить, що судом першої інстанції неповно досліджено дані, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема відомості про його судимості, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України потребує повторного дослідження зазначених обставин.

Через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м?якість, вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05.03.2025 р. стосовно ОСОБА_6 підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_6 , достовірно знаючи про введення на території України воєнного стану, у денний час 04.10.2022 р., перебував за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де у останнього виник злочинний умисел, спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна з території сусіднього домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи який, ОСОБА_6 , з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та розуміючи настання суспільно-небезпечних наслідків, не маючи будь-якого дозволу власника, шляхом вільного доступу зайшов до території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_8 , а в подальшому, і до приміщення нежитлового будинку останньої, де, за допомогою молотка, який попередньо взяв з місця свого проживання, демонтував грубу пічного опалення будинку, відібрав червону цеглу в кількості 103 штуки вартістю 3,90 грн. за 1 цеглину, яку визначив предметом свого злочинного посягання. З метою доведення свого злочинного умислу до кінця, ОСОБА_6 переніс вказану цеглу за межі території вказаного домоволодіння та склав її поряд з його огорожею. В подальшому ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом, завдавши потерпілій ОСОБА_8 майнової шкоди у розмірі 401,70 грн.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням у інше приміщення, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Суд встановив, що вартість викраденого майна є меншою за розмір з якого настає кримінальна відповідальність, що є підставою для декриміналізації за пред`явленим обвинуваченням, проте зважаючи на спосіб вчинення крадіжки, поєднаного з проникненням у інше приміщення, суд вважав за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з ч. 4 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 162 КК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною ОП ККС Верховного Суду в постанові від 07.10.2024 р. у справі №278/1566/21.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував, умови життя обвинуваченого, його соціальне та майнове становище, який є особою молодого віку, неодружений, офіційно непрацевлаштований, на день ухвалення вироку - раніше судимий за вчинення злочинів проти власності, за місцем проживання характеризувався негативно, стан його здоров`я, який на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, тяжкість кримінальних правопорушень, відсутність тяжких наслідків, обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу частково, а саме лише в частині призначення обвинуваченому більш суворого покарання та застосування вимог ч. 4 ст. 70 КК України з вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.11.2024 р., обвинуваченого який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду стосовно фактичних обставин вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, доведеності його вини, а також правильність встановленої судом першої інстанції кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 162 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, іншими учасниками кримінального провадження апеляційних скарг не подано, у зв`язку з чим зазначені обставини апеляційним судом не перевіряються.

Стосовно призначеного ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 162 КК України апеляційний суд доходить такого

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Підставами для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, передбаченим ч. 2 ст. 409 КПК України, в тому числі можуть бути - неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Норми Особливої частини КК України застосовуються у системному зв`язку з положеннями Загальної частини цього Кодексу, що прямо випливає зі змісту ст. 65 КК України, якою визначено загальні засади призначення покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не лише кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання суди зобов`язані суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України, оскільки саме через ці вимоги реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Санкцією ч. 1 ст. 162 КК України передбачено можливість призначення покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або виправних робіт на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який є кримінальним проступком, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, відсутність тяжких наслідків внаслідок вчинених кримінальних правопорушень та дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, не одружений, не працює, за місцем мешкання характеризується негативно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, суд визнав обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання та дійшов висновку, що, з метою виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів, ОСОБА_6 , можливо призначити покарання у виді штрафу.

Разом з тим, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема:

- 23.09.2020 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 185 КК України до 80 годин громадських робіт;

- 16.12.2020 р. Центральним районним судом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 160 годин громадських робіт;

- 27.09.2021 р. Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 389 КК України, вирок скасовано в частині призначення покарання вироком Миколаївського апеляційного суду від 01.11.2022 р. та призначено покарання за ч. 2 ст. 389 КК України до 3 місяців арешту, на підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання приєднано невідбуту частину покарання за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 16.12.2020 р. та остаточно призначено покарання у виді 3 місяців 20 днів арешту, покарання відбув повністю звільнений з ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» 18.04.2023 р. по відбуттю строку покарання;

- 13.09.2022 р. Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч. 1 ст. 162 КК України до штрафу у розмірі 850 грн., сплата якого розстрочена ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 11.09.2023 р. строком на п`ять місяців зі сплатою 170 грн. на місяць, починаючи з 01.10.2023 р.;

- 02.06.2023 р. Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням та призначенням іспитового строку терміном на 1 рік;

- 04.10.2023 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 185 КК України, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням та призначенням іспитового строку терміном на 2 роки;

- 30.04.2024 р. Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки 6 місяців, покладено визначені ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки. На підставі ч. 3 ст. 72 КК України ухвалено вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.09.2022 р. виконувати самостійно;

- 21.11.2024 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч. 4 ст. 185 КК України до 7 років позбавлення волі.

Станом на день розгляду Миколаївським апеляційним судом апеляційної скарги прокурора на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05.03.2025 р. встановлено, що штраф у розмірі 850 грн., призначений ОСОБА_6 вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13.09.2022 р. - сплачений, тому підстав для застосування положень ч. 3 ст. 72 КК України не має.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 звільнений від покарання призначеного вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2023 р. за ч. 2 ст. 185 КК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна відповідальність, що підтверджено учасниками кримінального провадження, у тому числі прокурором.

Сукупність установлених даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , які свідчать про його стійку протиправну направленість, а саме те, що останній неодноразово вчиняв умисні корисливі кримінальні правопорушення, у тому числі проти власності, не має постійного легального джерела доходів, належного ставлення до попередніх вироків не продемонстрував, вчиняв нові правопорушення в період дії попередніх вироків та іспитових строків. Вказане свідчить, що попередні, більш м`які види покарання (громадські роботи, штрафи, звільнення від відбування покарання з випробуванням) не досягли своєї мети і не стали для нього стримуючим фактором.

Незважаючи на те, що за даним епізодом кримінального проступку майнова шкода є незначною за розміром, проте посягання вчинене шляхом проникнення до іншого володіння особи, що становить втручання у сферу конституційно захищеного права на недоторканність житла та іншого володіння. Такі дії підривають відчуття безпеки потерпілої особи та суспільну довіру до гарантованого державою захисту цього права. У поєднанні з кримінальним минулим обвинуваченого це посилює суспільну небезпечність вчиненого.

Формальне посилання суду першої інстанції на щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання, без урахування реальної поведінки обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення (відсутність відшкодування шкоди, відсутність активних дій, спрямованих на виправлення завданих наслідків, повторність корисливих посягань) не дає підстав розцінювати його ставлення до вчиненого, як щире розкаяння у розумінні практики Верховного Суду.

За таких умов призначене судом першої інстанції покарання у виді штрафу не можна визнати таким, що відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України: воно є явно м`яким, не забезпечує необхідного виправного та превентивного впливу, не усуває ризик подальшого вчинення корисливих правопорушень.

За цих обставин, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин події, характеру вчинених обвинуваченим дій, їх суспільної небезпечності, відношення до скоєного, даних про особу обвинуваченого, апеляційний суд доходить висновку, що вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню у зв`язку із м`якістю покарання, з ухваленням нового вироку з призначенням ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, в межах санкції статті закону, що буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Зважаючи на те, що апеляційним судом прийнято рішення про необхідність зміни призначеного ОСОБА_6 покарання із штрафу на обмеження волі, тому, в даному випадку, підлягають застосуванню положення ч. 4 ст. 70 КК України, із призначенням покарання за сукупністю злочинів за цим вироком та вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.11.2024 р.

За наведених обставин, через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 05.03.2025 р. відносно ОСОБА_6 підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку, яким ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді обмеження волі, з подальшим визначенням остаточного покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, а змінені під час апеляційного розгляду вимоги прокурора задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити.

Вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 5 березня 2025 року відносно ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 162 КК України, покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим, призначеним вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.11.2024 р., остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії вироку суду.

В іншій частині вирок залишити без змін

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3