ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 689/2078/25

Провадження № 11-кп/820/200/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді - доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу обвинуваченого за ч.1 ст. 263 КК України ОСОБА_7 . на ухвалу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 15 січня 2026, в межах кримінального провадження № 0000357, про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на шістдесят діб, тобто до 15 березня 2026 року, з правом внесення застави у розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 232960 гривень, та одночасним покладанням визначених частиною п`ятою статті 194 КПК України таких обов`язків:

1) прибувати до прокурора або суду за кожною вимогою;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу прокурора або суду;

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

4) утримуватися від спілкування із свідками у даному кримінальному провадженні;

5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (за наявності).

У разі невиконання даних обов`язків застава звертається в дохід держави.

Строк дії ухвали з 15 січня 2026 року до 15 березня 2026 року.

Суд мотивував своє рішення тим, що на даний час тяжкість та суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення не зменшилась, а відтак ризик переховування та висока суспільна небезпечність обвинуваченого не зменшились. Попередній запобіжний захід був застосований із правом внесення застави. Таким чином, обвинувачений має альтернативну можливість вийти під заставу. Суд не вбачає підстав змінити (збільшити чи зменшити) або скасувати застосовану субсидіарну заставу та її розмір. Однак попередньо встановлений розмір - 70 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, станом на цей день становить 232960 гривень. Це пов`язано з тим, що з 01.01.2026 року збільшено ставку прожиткового мінімуму для працездатних осіб..

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою обрати йому більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Апелянт стверджує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та ризики в судовому засіданні не доведені і заявлені формально, не підтверджуються відповідними доказами, тому відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим у ст. 177 КПК України. Крім того вважає, що на даний час відпали ризики, зазначені в ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: він не має будь-якого наміру переховуватися від суду; позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, так як всі речові докази, які мають суттєве значення для кримінального провадження знаходяться в сторони обвинувачення; не має наміру перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; не збирається вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , на підтримку апеляційної скарги, з посиланням на зазначені у ній доводи, прокурора, який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Виходячи з вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до частин 1-3 статті 331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням сторони обвинувачення або захисту, має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід стосовно обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань, суд, під час судового розгляду, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання, суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст.199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має розцінюватися, в кожному кримінальному провадженні, з урахуванням конкретних обставин.

Ухвала місцевого суду, на думку колегії суддів, відповідає зазначеним критеріям.

Як убачається з матеріалів судового провадження, на розгляді в Ярмолинецькому районному суді Хмельницької області перебуває кримінальне провадження № 0000357 від 13 лютого 2025 про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

Прокурором, в суді першої інстанції, подано клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , яке відповідає вимогам ст.ст.184, ч.3 ст.199 КПК України, які ставляться до клопотань слідчого, прокурора про продовження строку тримання під вартою.

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 може:

- переховуватися від суду;

- вчинити інше кримінальне правопорушення.

Окрім цього, на думку прокурора, під час вирішення питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід врахувати наступні обставини:

- обвинувачений використовував збут бойових припасів, як джерело заробітку та немає інших значних законних джерел отримання доходу;

- незаконне поводження з бойовими припасами ОСОБА_7 здійснював системно, оскільки зафіксовано 2 факти такої протиправної діяльності;

- обвинувачений ОСОБА_7 , будучи у минулому військовослужбовцем, відповідно до вимог статті 12 Кримінального кодексу України, вчинив 2 умисні тяжкі кримінальні правопорушення, пов`язані з незаконним поводженням із бойовими припасами, які під час дії в Україні правового режиму воєнного стану могли бути використані за цільовим призначенням в ході бойових дій, проте обвинувачений привласнив їх та перемістив до адреси проживання, а в подальшому незаконно збув, що, серед іншого, опосередковано впливає на підтримання військової дисципліни і порядку у військах, оскільки такий спосіб незаконного заробітку може наслідуватись колишніми співслужбовцями обвинуваченого;

- збут зброї, бойових припасів та вибухових речовин є найбільш суспільно-небезпечним діянням, яким характеризується об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 263 КК України, оскільки такі дії ОСОБА_7 прямо посягають не лише на суспільні відносини у сфері обігу зброї, бойових припасів та вибухових речовин, а і опосередковано посягають на інші об`єкти, а саме громадську безпеку в цілому, можливість заподіяння шкоди життю і здоров`ю невизначеного кола осіб, можливе використання для вчинення інших тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень «покупцями», тощо.

Наведені в клопотанні прокурора підстави для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, належним чином, перевірялись суддею. При цьому був опитаний ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_6 , вислухана думка прокурора, з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку запобіжного заходу.

Обвинуваченому ОСОБА_7 , під час досудового розслідування, 26.07.2025 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням застави, який неодноразово продовжувався, і строк дії якого, оскаржуваною ухвалою, продовжено по 15 березня 2026 року з визначенням застави в розмірі 232960 грн., в разі внесення якої на нього будуть покладені обов`язки, зазначені в ухвалі суду.

До спливу цього строку судове провадження завершити не представляється можливим.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, передбаченого за ч.1 ст. 263 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років, та який, в умовах воєнного стану, визначається високим ступенем суспільної небезпеки.

Місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку, що, на даний час, тяжкість та суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 кримінального правопорушення не зменшилась, а відтак ризик переховування та висока суспільна небезпечність обвинуваченого не зменшились.

Отже, ризики, які були враховані при обранні запобіжного заходу обвинуваченому, та продовжують існувати в умовах воєнного стану; доступ обвинуваченого до зброї через невизначене коло військовослужбовців, з якими він знайомий, як колишній військовослужбовець, становлять значні ризики для вчинення нових злочинів, що дало суду підстави для задоволення клопотання прокурора та продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, адже лише такий найсуворіший запобіжний захід, на даний час, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку.

При цьому суд врахував, що за час досудового розслідування тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення не зменшилась, суттєві зміни в сімейному колі, чи колі спілкування не відбулись, а відтак ризик переховування та суспільна небезпечність обвинуваченого не зменшились.

Прокурор довів, що застосування стосовно ОСОБА_7 більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою не встановлено.

Доводам обвинуваченого та захисника про можливість застосування ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу надавалась оцінка попередніми ухвалами суду.

Твердження апелянта про відсутність ризиків, а відтак і про можливість зміни запобіжного заходу, не знайшли свого підтвердження, під час їх розгляду апеляційним судом, з врахуванням характеру висунутого обвинувачення та обставин кримінального провадження.

Колегія суддів враховує те, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений (обвинувачена) при застосуванні до нього (неї) більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього (неї) процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 ч.1 ст.177 КПК України, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

За таких обставин посилання апеляційної скарги на те, що прокурор не підтвердив зазначені ризики конкретними доказами не заслуговують на увагу

Отже потреба в обмеженні права на особисту свободу обвинуваченого, шляхом продовження, останньому, найсуворішого виду запобіжного заходу, є виправданою.

Суд першої інстанції, врахувавши всі ризики та обставини, визначені ст.178 КПК України, в їх сукупності, прийшов до обґрунтованого висновку, що лише найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , з чим погоджується апеляційний суд.

Крім того, жодних переконливих доказів з приводу того, що зменшились ризики, передбачені ст.177 КПК України, до суду апеляційної інстанції стороною захисту надано не було.

Твердження апеляційної скарги що до моменту затримання обвинувачений офіційно отримував військову пенсію, є учасником бойових дій, має на утриманні неповнолітню дитину, інвалід війни 2 групи, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий, на увагу суду не заслуговують, оскільки не є беззаперечними підставами, відповідно до вимог КПК України, для зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який.

З приводу доводів обвинуваченого ОСОБА_7 , що він хворіє на важке захворювання серця, в зв`язку з чим вимушений постійно приймати ліки та проходити обстеження, то жодних медичних висновків або інших об`єктивних доказів неможливості утримання його під вартою, за станом здоров`я, суду не надано.

З огляду на викладені обставини, твердження апелянта про те, що вказана ухвала суду є необгрунтованою та незаконною, такою, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та ризики в судовому засіданні не доведені та заявлені формально, не підтверджуються відповідними доказами, є передчасними, необгрунтованими та немотивованими, то вони є помилковими.

Посилання апелянта на те, що йому незрозуміло чому суд продовжив найсуворіший запобіжний захід і не взяв до уваги його клопотання про застосування йому більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, пояснюються змістом оскаржуваної ухвали, в якій суд виклав мотиви постановленого судового рішення.

Інші доводи апелянта не спростовують таких висновків слідчого судді.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, колегією суддів не виявлено, а наведені в апеляційні скарзі доводи не є достатніми для скасування оскаржуваної ухвали.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, що попередній запобіжний захід був застосований із правом внесення застави у розмір - 70 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 232960 гривень. Таким чином, обвинувачений має альтернативну можливість вийти під заставу. Апеляційний суд не вбачає підстав змінити (збільшити чи зменшити) або скасувати застосовану субсидіарну заставу та її розмір.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,405,407, 418, 4221 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Ухвалу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 15 січня 2026 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України ОСОБА_7 , в межах кримінального провадження № 0000357- залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3