Справа № 466/110/24
Провадження № 1-кп/466/272/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2025 року

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

секретаря судових засідань ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

представника потерпілого ОСОБА_6

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Львові матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0001389 від 19.08.2023 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, інваліда 2 групи, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

у с т а н о в и в :

обвинувачений ОСОБА_4 18.08.2023 року приблизно в 19.35 год, перебуваючи на території гаражного кооперативу «Чайка», що по вул. Мідній, 2 в м. Львові, під час словесного конфлікту, який виник на грунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, умисно, наніс один удар правою рукою в шию та один удар лівою рукою в нижню щелепу потерпілому ОСОБА_8 . Внаслідок таких ударів потерпілому ОСОБА_8 спричинені наступні ушкодження: забій шиї справа, перелом виросткового відростка нижньої щелепи праворуч зі зміщенням, які згідно висновку експерта №236/23 від 30.08.2023 року відносяться до середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення категорично заперечив та пояснив, що дійсно 18.08.2023 року ближче до вечора він перебував на території гаражного кооперативу «Чайка». Він бачив, що потерпілий перебуває у своєму гаражі та вирішив з`ясувати, чому при попередніх зустрічах останній ображав його нецензурною лайкою.

Він підійшов до гаражу та побачив, що ОСОБА_8 з друзями вживають алкогольні напої. Він покликав ОСОБА_8 на розмову, та коли потерпілий підійшов, був налаштований агресивно та наніс йому удар в щелепу. Для того, щоб не продовжувати конфлікт, він, обвинувачений, повернувся до себе в гараж.

За деякий час він вирішив повернутися та з`ясувати, чому потерпілий так себе поводить по відношенню до нього. Він відкликав потерпілого в сторону, почав з ним розмову, але останній не бажав нічого пояснювати, поводився агресивно та намагався його, обвинуваченого, вдарити. Ухиляючись від удару потерпілого він пригнувся та у відповідь наніс удар, який прийшовся потерпілому десь в район голови. Після того розвернувся та не бажаючи продовжувати конфлікт, пішов до себе.

Зазначає, що дитини на місці конфлікту не було, оскільки він з потерпілим спілкувався за кутом гаражу, умисного удару він потерпілому не наносив, а лише захищався він ударів потерпілого. Просить виправдати його за пред`явленим обвинуваченням, оскільки діяв в межах необхідної оборони. Цивільний позов не визнає повністю.

Заслухавши в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_8 , показання свідків, перевіривши представлені суду стороною обвинувачення та стороною захисту докази, суд вважає доведеною винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Зокрема, вина ОСОБА_4 стверджується безпосередньо дослідженими в ході судового розгляду, оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, наступними доказами.

Показаннями потерпілого ОСОБА_8 , даними в судовому засіданні про те, що 18.08.2023 вечором він разом із своїми знайомими перебував на території гаражного кооперативу «Чайка». Приблизно в 19.35 до них підійшов обвинувачений ОСОБА_4 , відкликав його, потерпілого, в сторону, та почав погрожувати через конфлікт, який стався ще весною. Посперечавшись невеликий проміжок часу вони розійшлися. Обвинувачений пішов до свого гаражу, а потерпілий до свого.

За деякий час обвинувачений знову повернувся, але вже з двома невідомими чоловіками, та викликав його, потерпілого, поговорити. Коли потерпілий підійшов, обвинувачений раптово наніс йому удари - один удар правою рукою в шию та один удар лівою рукою в нижню щелепу. Їх розняв свідок ОСОБА_9 , оскільки ОСОБА_4 мав намір продовжувати наносити удари. Все це відбувалося в присутності його малолітньої доньки та дружини, яка перебувала на п`ятому місяці вагітності.

Показаннями свідка ОСОБА_9 , даними в судовому засіданні про те, що 18.08.2023 року він разом з дружиною та потерпілим перебував на території гаражного кооперативу «Чайка». Потерпілий є власником одного з гаражів і вони смажили там шашлик. Приблизно о 19.35 до них підійшов незнайомий чоловік обвинувачений ОСОБА_4 , який відкликав потерпілого в сторону для розмови. Розмови він не чув. За деякий час обвинувачений знову прийшов до гаражу та покликав ОСОБА_8 . Вони відійшли за кут гаража. Самої розмови він не чув, але за деякий час почув звук удару. Коли прибіг, то побачив, що ОСОБА_4 наніс потеплілому удари в щелепу. Він розборонив чоловіків, обвинувачений пішов з місця події, а вони з потерпілим повернулись в гараж. За деякий час викликали карету швидкої допомоги.

Аналогічними за змістом та по суті показаннями свідка ОСОБА_10 , даними в судовому засіданні.

В судовому засіданні було досліджено та прийнято судом у якості доказів винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, письмові докази, представлені стороною обвинувачення.

Консультаційним висновком спеціаліста від 19.08.2023 час огляду 0:23 встановлено, що потерпілий ОСОБА_8 оглянутий лікарем-отолорингологом. Результати КТ: злам виросткового відростка нижньої щелепи справа. Висновок: поверхнева травма шиї, забій м`яких тканин шиї.

Консультаційним висновком спеціаліста від 18.08.2023 час огляду 21.30 встановлено, що потерпілий ОСОБА_8 оглянутий лікарем-стоматологом. Результати КТ: злам виросткового відростка нижньої щелепи справа. Висновок: перелом виросткового відростка нижньої щелепи.

Висновком експерта №236/23 від 30 серпня 2023 р. встановлено, що згідно представлених медичних документів та при огляді потерпілого було встановлено: забій шиї праворуч, перелом виросткового відростка нижньої щелепи праворуч зі зміщенням. Вказані ушкодження могли утворитись 18 серпня 2023 року від контакту з тупими предметами, якими могли бути удари кулаками сторонньої особи в ділянку обличчя та шиї праворуч, не могли бути заподіяні потерпілим самостійно та не характерні для утворення при падінні з висоти власного росту і відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я.

Суд приймає як доказ вини обвинуваченого і протокол слідчого експерименту від 22 листопада 2023, проведеного за участі потерпілого ОСОБА_8 , під час якого потерпілий показав як саме та в яку частину тіла йому було нанесено удари обвинуваченим. Так, показав, що перед нанесенням першого удару обвинувачений його штовхнув, та кулаком правої руки наніс удар в шию, в район кадика. Потім він відійшов кудись, повернувся за 5-7 хвилин, відкликав потерпілого в сторону, а коли той відмовився йти, наніс удар кулаком в праву частину голови. До протоколу долучено фототаблицю та DVD-R диск з відеозаписом даної слідчої дії, який оглянуто в судовому засіданні.

Висновком додаткової судово-медичної експертизи №341/23 від 30.11.2023 року встановлено, що після ознайомлення з фототаблицями та показами потерпілого під час проведення слідчого експерименту 22.11.2023 експерт вважає, що тілесне ушкодження у вигляді перелому виросткового відростка нижньої щелепи праворуч зі зміщенням могло утворитись 18 серпня 2023 року при обставинах, на які вказує потерпілий ОСОБА_8 і не могли утворитись при падінні з висоти власного росту. Судово-медичних даних, які б свідчили про контакт потерпілого зі стороннім предметом, який міг бути в кулаку ОСОБА_4 , яким він наніс тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_8 немає.

Протоколом пред`явлення особи до впізнання від 08 грудня 2023 року стверджується, що потерпілий ОСОБА_8 вказав на обвинуваченого ОСОБА_4 як на особу, яка нанесла йому тілесні ушкодження. До протоколу долучено DVD-R з записом слідчої дії, який досліджено судом.

При цьому суд не бере до уваги заперечення захисника щодо неналежності даного доказу, оскільки дана слідча дія була проведена у відповідності до вимог ст. 228 КПК України, яка не вимагає, щоб особи, які пред`являються були схожі між собою. Має не бути різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі, що було дотримано слідчим.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 20 жовтня 2023 року вбачається, що свідок ОСОБА_4 показав як саме та за яких обставин він наніс удар потерпілому ОСОБА_8 . При цьому ОСОБА_4 стверджує, що захищався від потерпілого. В судовому засіданні оглянуто також фототаблицю та відеозапис даної слідчої дії.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 15 грудня 2023 року вбачається, що підозрюваний ОСОБА_4 показав як відбувалися події 18.08.2023 року. При цьому пояснив, що він, перебуваючи на території гаражного кооперативу підійшов до ОСОБА_8 , щоб з`ясувати, чому останній при кожній зустрічі до нього чіпляється. Під час розмови ОСОБА_8 раптово наніс йому удар кулаком в щелепу зліва. ОСОБА_4 після того, щоб не продовжувати конфлікт, розвернувся та пішов до себе з гараж. З губи текла кров. За деякий час він повторно повернувся до гаражу, де був ОСОБА_8 з друзями, відкликав його в сторону, бажаючи з`ясувати, чому він наніс йому удар. Під час короткої розмови він зрозумів, що ОСОБА_8 хоче його вдарити, та ухилячись від можливого удару він наніс удар ОСОБА_8 після цього він побачив, що до них наближається колега потерпілого та щоб уникнути подальшого конфлікту, розвернувся та пішов.

В судовому засіданні оглянуто також фототаблицю та відеозапис даної слідчої дії.

В судовому засіданні також оглянуті та досліджені представлені стороною обвинувачення витяги журналу єдиного обліку №16375 від 18.08.2023 19:57:44 та №16417 від 19.08.2023 02:34:43; заява потерпілого ОСОБА_8 від 19.08.2023.

Дані матеріали кримінального провадження, хоча і не є доказами в розумінні ст. 84 КПК України, але є процесуальними документами, які підтверджують законність проведення органами досудового слідства слідчих дій в межах даного кримінального провадження.

Крім того в судовому засіданні було оглянуто прийняту як доказ сторони захисту заяву ОСОБА_4 від 21.09.2023 про вчинення щодо нього кримінального правопорушення ОСОБА_8 . На думку суду ця заява жодним чином не спростовує факту нанесення ОСОБА_4 тілесних ушкоджень потерпілому, як і не доводить слів обвинуваченого про те? що він захищався від ударів потерпілого. Інших, будь-яких належних чи допустимих доказів того, що саме ОСОБА_8 наносив удари ОСОБА_11 , суду не представлено.

Суд відхиляє твердження захисника про те, що в порядку ст.290 КПК обвинуваченому та стороні захисту були відкриті докази сторони обвинувачення лише частково, а тому відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази, з наступних мотивів.

Як вбачається із розписки про отримання копії обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування від 27 грудня 2023 року підозрюваний ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 отримали копію обвинувального акту у кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР за №0001389 від 19.08.2023 року, а також копію реєстру матеріалів досудового розслідування на 5 аркушах.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова 02 січня 2024 року було встановлено строк для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження №0001389, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.08.2023, підозрюваному ОСОБА_4 та його захиснику до 04 січня 2024 року включно.

Частиною 10 ст. 290 КПК України передбачено, що після спливу строку на ознайомлення, встановленому слідчим суддею, сторона захисту вважається такою, що реалізувала своє право на доступ до матеріалів.

Тобто на етапі досудового розслідування цього кримінального провадження було здійснено судовий контроль щодо належного ознайомлення сторони захисту з матеріалами досудового розслідування. Ігнорування обвинуваченим ОСОБА_4 та його захисником названої ухвали слідчого судді не свідчить про порушення його права на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Відтак, сторона обвинувачення виконала свій обов`язок по наданню доступу до матеріалів досудового розслідування, які були в його розпорядженні.

Разом з тим, суд зазначає, що ознайомлення з матеріалами кримінального провадження з боку сторони захисту є їх правом, а не обов`язком.

22 лютого 2024 року прокурором у даному кримінальному провадженні було подано суду клопотання про обсяг доказів, якими на думку сторони обвинувачення підтверджується вина ОСОБА_4 . З таким клопотанням сторона захисту ознайомилась та в свою чергу просила дослідити ще ряд інших доказів, в тому числі і допитати свідків. 12 вересня 2024 року судом було завершено та повністю досліджено письмові докази у справі, за участю сторін кримінального провадження. Тобто у сторони захисту до моменту завершення з`ясування обставин справи було достатньо часу для ознайомлення з доказами.

На підставі наведеного вище суд вважає належними та допустимими письмові докази, подані стороною обвинувачення, а відтак приймає їх.

Щодо обставин події, що відбулася 18.08.2023 року судом також було допитано свідків сторони захисту.

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , який є сусідом як обвинуваченого, так і потерпілого, повідомив, що 18.08.2023 року вечором, він перебував біля свого гаражу, що на території гаражного кооперативу «Чайка». Його гараж знаходиться на відстані 15-20 метрів від гаражу потерпілого ОСОБА_8 . Він бачив, як обвинувачений ОСОБА_4 , на велосипеді під`їхав поговорити до потерпілого. На скільки йому відомо, через те, що останній кілька разів нецензурно висловлювався в сторону ОСОБА_4 . Він бачив, що потерпілий був налаштований агресивно, а також бачив, що потерпілий під час розмови, наніс обвинуваченому удар в обличчя, від якого у ОСОБА_4 з губи пішла кров. Конфлікт тривав близько 5 хвилин і всі розійшлися, однак за якийсь час обвинувачений знову повернувся до потерпілого. Що відбувалося в цей раз свідок не бачив, оскільки бачив лише спину обвинуваченого. Разом з тим повідомив, що за якийсь час до нього підійшла дружина потерпілого ОСОБА_8 та попросила були свідком того, що ОСОБА_4 побив її чоловіка. Він відмовився, оскільки що відбувалося під час другого конфлікту не бачив.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні зазначив, що також є сусідом як обвинуваченого, так і потерпілого у гаражному кооперативі «Чайка». 18.08.2023 року він прийшов до обвинуваченого, щоб попросити насос та побачив, що у того розбита губа, з якої тече кров. На його запитання обвинувачений розповів, що губу йому розбив потерпілий ОСОБА_8 , який наніс удар під час словесного конфлікту.

Аналогічні за змістом та по суті пояснення в частині того, що у обвинуваченого ОСОБА_4 була розбита губа, дав в судовому засіданні в свідок ОСОБА_4 брат обвинуваченого.

Суд вважає, що пояснення свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_4 не підтверджують показань обвинуваченого ОСОБА_4 в частині того, що останній захищався від ударів потерпілого, оскільки жоден із них не був безпосередньо присутнім під час конфлікту, що відбувся, та в своїх показах вони розповідають про конфлікт, що в часі передував вчиненню кримінального правопорушення.

Крім того в судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_14 , який не був очевидцем події, що відбулась 18.08.2023 року, однак повідомив суду, що знайомий як з обвинуваченим, так і з потерпілим. Обвинуваченого знає як агресивну людину, натомість потерпілий є зовсім не конфліктним.

Оцінюючи докази в їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, такими, що знаходяться в об`єктивному зв`язку з матеріалами кримінального провадження.

Незважаючи на заперечення ОСОБА_4 його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України доведена повністю. Судом встановлено, що внаслідок ударів обвинуваченого, нанесених умисно потерпілому ОСОБА_8 , останньому спричинені тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості, та такі його дії органом досудового слідства кваліфіковані вірно.

Що стосується твердження сторони захисту, що обвинувачений діяв в стані необхідної оборони, то суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Отже, сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).

Отже, для вирішення питання щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж необхідно врахувати конкретні обставини кримінального провадження, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

В судовому засіданні не здобуто жодних переконливих доказів, які б свідчили, що потерпілий ОСОБА_8 намагався нанести обвинуваченому будь-якого виду тілесні ушкодження. Події, про які стверджує обвинувачений, коли потерпілий розбив йому губу, за поясненнями самого ж ОСОБА_4 передували в часі події, під час яких були нанесені середньої тяжкості ушкодження потерпілому. Заява про вчинення кримінального правопорушення ніби то вчиненого потерпілим подана обвинуваченим за спливом значного проміжку часу.

Крім того на переконання суду, вся поведінка обвинуваченого свідчить, що саме він був ініціатором конфлікту, адже саме він як в перший раз, так і під час кримінального правопорушення підійшов до потерпілого, відкликав його в сторону та почав з`ясовувати стосунки.

Таким чином суд вважає, що коли визначальним у поведінці обвинуваченого було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому, то такі його дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Відтак, дії обвинуваченого ОСОБА_15 носили протиправний характер та містять склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України

Призначаючи міру покарання обвинуваченому ОСОБА_15 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання суд не вбачає. При цьому виключає з числа таких, що обтяжують покарання, обставину, зазначену в обвинувальному акті - вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини, оскільки така не знайшла свого підтвердження в ході розгляду справи судом. Так, в судовому засіданні свідки сторони обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ствердили, що конфлікт та нанесення удару відбулося не в присутності дитини, а дитина перелякалася вже після завершення конфлікту, коли здійнявся галас.

Суд вважає, що покарання за ч.1 ст.122 КК України слід обрати в межах санкції статті за якою кваліфіковано злочин у виді обмеження волі.

Враховуючи особу обвинуваченого, його характеристику, відношення до вчиненого, суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства. Відтак суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого від реального відбування покарання з призначенням іспитового терміну, передбаченого ст. 75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Що стосується цивільного позову, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

24 січня 2024 року до суду надійшов цивільний позов у кримінальному провадженні, поданий представником потерпілого та цивільних позивачів адвокатом ОСОБА_6 позов поданий в інтересах потерпілого ОСОБА_8 та малолітньої ОСОБА_16 , 2018 р.н., інтереси якої представляє її мати ОСОБА_17 .

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

З долучених до цивільного позову квитанцій та рахунків, вбачається, що потерпілим ОСОБА_8 на придбання ліків, титанових пластин, обстежень витрачено 13572,80 грн.

З урахуванням того, що ОСОБА_4 своїми умисними діями заподіяв потерпілому матеріальну шкоду, розмір якої підтверджений відповідними доказами, суд вважає, що позов в цій частині слід задовольнити повністю.

Крім того, відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до п.31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02.07.2004 №13 «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів», при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди за позовом потерпілого суди повинні керуватися відповідними положеннями Цивільного кодексу України (435-15) та роз`ясненнями, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5).

Згідно даних висновків судово-медичної експертизи, потерпілому завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я та є небезпечними для життя. Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд виходить з того, що моральна шкода завдана протиправними діями винної особи, що призвело до тривалого розладу здоров`я потерпілого.

Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 709/1173/17 (провадження № 51-875км19), згідно з якою, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. (п.6 ст.3 ЦК України).

Суд зауважує, що висновки експертів мають для суду рекомендаційний та консультативний характер, яким суд надає оцінку у сукупності з іншими доказами по даній справі, а виходячи із положень ст.129 КПК України, ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом на підставі фактичних обставин справи з урахуванням вимог розумності і справедливості. Тобто, вирішення даного питання законодавцем віднесено до дискреційних повноважень суду (судового розсуду).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. (Постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

У даному випадку обвинувачений завдав потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості, які є небезпечними для життя та спричинили тривалий розлад здоров`я, які на думку суду завдали останньому фізичних та душевних страждань у зв`язку із втратою здоров`я, що в силу норм Конституції України є найвищою немайновою цінністю. Однак, заявлений потерпілим розмір моральної шкоди з огляду на обставини справи суд вважає завищеним.

Що стосується стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_16 , яка є малолітньою донькою потерпілого суд дійшов до наступного висновку.

В обґрунтування позовних вимог в цій частині представник позивача покликається на те, що малолітня ОСОБА_16 була присутня під час нанесення її батьку тілесних ушкоджень, що в свою чергу вплинуло на її психологічний стан.

Натомість під час розгляду даного кримінального провадження судом було встановлено, що малолітня ОСОБА_16 не була безпосереднім очевидцем конфлікту ОСОБА_4 та її батька. Моральні страждання скоріш за все викликані самим фактом побиття останнього, приїздом лікарів того, що спричинило стрес для дитини При цьому в супереч того, що психолог рекомендувала не нагадувати дитині про подію конфлікту, батьки самі наполягали на її допиті у слідчого, що на думку суду спричинило додатковий стрес для дитини.

Виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості суд приходить до висновку, що стягненню на користь потерпілого підлягає сума в розмірі 150000 гривень, а на користь ОСОБА_16 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_17 стягненню підлягає сума в розмірі 30000 гривень, що на думку суду є належним відшкодуванням у цьому випадку.

Також цивільним позивачами заявлено вимогу про відшкодування витрат на правничу допомогу у даному кримінальному провадженні в розмірі 50000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони (Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 жовтня 2022 року у справі № 753/10228/20, провадження № 51-5868км21).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

У даному кримінальному провадженні адвокатом було подано позовну заяву та інші документи у справі, адвокат приймав участь у судових засіданнях.

Враховуючи те, що потерпілий отримав адвокатські послуги, суд вважає за необхідне стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з цим, з огляду на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються незначною кількістю нормативно-правових актів, стосовно них існує судова практика, складнощів щодо процесу доказування чи витребування доказів не виникало, оскільки докази в кримінальному провадженні збирає сторона обвинувачення, суд вважає, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним, а тому, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України, слід зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що подані адвокатом два попередні розрахунки судових витрат стосуються однієї події, яка є предметом розгляду у даному кримінальному провадженні.

Відтак, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі є завищеними, а тому з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_16 слід стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн, що буде співрозмірним, на думку суду, з ринковими цінами адвокатських послуг та конкретними обставинами справи.

Речові докази відсутні.

Запобіжний захід не обирався.

Керуючись ч.3 ст.349, ст.ст. 371, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді обмеження волі, якщо він потягом 2 року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_4 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільнийй позов задовольнити частково.

Стягнути з засудженого ОСОБА_4 в користь потерпілого Вітіва 13572,80 (тринадцять тисяч п`ятсот сімдесят дві гривні 80 коп) у відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнути з засудженого ОСОБА_4 в користь потерпілого Вітіва 150000 (сто п`ятдесят тисяч) грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з засудженого ОСОБА_4 в користь малолітньої ОСОБА_16 , в інтересах якої дії її матір ОСОБА_17 30000 (тридцять тисяч) грн у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з засудженого ОСОБА_4 в користь потерпілого Вітіва 10000 (десять тисяч) грн у відшкодування витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Запобіжний захід не обирався.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1