УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в особі слідчого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференцзв`язку клопотання слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Рівному) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому Державного бюро розслідувань ОСОБА_6 , яке погоджене прокурором Рівненської спеціалізованої прокуратури ту сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий, у рамках кримінального провадження № 0007111 від 25.06.2025 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за погодженням із прокурором, звернувся до суду із вказаним клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 .

Своє клопотання обґрунтовує тим, що згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 20 лютого 2025 року старшого сержанта ОСОБА_4 призначено на посаду інспектора прикордонної служби 2 категорії оператора (БпПС) першого відділення інспекторів прикордонної служби третьої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) четвертої прикордонної комендатури швидкого реагування ІНФОРМАЦІЯ_1

Поряд із цим, відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», абз. 1 п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення. Правоохоронними органами є органи охорони державного кордону. Відтак, солдат ОСОБА_4 є працівником правоохоронного органу.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють.

Згідно ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Відповідно до підпункту б) пункту 2.3, пунктів п. 18.4 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правил дорожнього руху), зокрема:

п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

п. 10.1. Швидкість руху

Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

п. 10.9. Під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

Однак, ОСОБА_4 у порушення вищезазначених нормативно-правових актів вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту, за наступних обставин.

Встановлено, що 25 червня 2025 року приблизно о 19 години 00 хвилин, водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем ВАЗ 21101, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись заднім ходом в сторону магазину по вулиці Кооперативна, 22А, в селі Стрільськ, Сарненського району Рівненської області, і передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не переконавшись у безпеці маневру здійснив наїзд задньою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_7 , який перебував біля бетонного порогу, що примикає до магазину.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні.

26 червня 2025 року о 02.15 год ОСОБА_4 затримано у порядку ст. 208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Підозра ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, підтверджується зібраними доказами, а саме: повідомленням ТУ ДБР у м. Хмельницькому про кримінальне правопорушення, протоколом огляду місця ДТП від 26.06.2025, протоколом допиту свідка ОСОБА_8 , який був очевидцем ДТП, протокол допиту підозрюваного ОСОБА_4 , протоколами невідкладного обшуку, протокол затримання ОСОБА_4 , вилученими речовими доказами, а також іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Ухвалою Рівненського міського суду від 27 червня 2025 року до підозрюваного ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без розміру визначення застави до 25 серпня 2025 року.

Надалі, ухвалою Рівненського міського суду від 22 серпня 2025 року до підозрюваного ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без розміру визначення застави до 26 вересня 2025 року.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив його задоволити з підстав викладених у ньому та продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 без визначення розміру застави у межах строку досудового розслідування, вказавши на наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підозрюваний та його захисник в судовому засіданні не заперечували щодо задоволення клопотання слідчого.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що Третім слідчим відділом (із дислокацією у м. Рівне) Територіального управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, за процесуального керівництва Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону розслідується кримінальне провадження № 0007111 від 25.06.2025 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

За вищевказаних обставин, 26 червня 2025 року о 02.15 год ОСОБА_4 затримано у порядку ст. 208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою Рівненського міського суду від 27 червня 2025 року до підозрюваного ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без розміру визначення застави який було продовжено, востаннє до 26 вересня 2025 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розумність підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантій від безпідставного арешту й затримання, закріпленої у статті 5 параграфу 1 (с) Конвенції." Відповідно до практики Європейського суду "розумна підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 параграфу 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо вчинила злочин".

Враховуючи, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, слід взяти до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 , п. 32, Series A, №182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 ).

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.2007 року Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також, не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Так, вище вказані докази вказують на обґрунтованість та розумність оголошеної підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Як передбачено ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

В своїх рішеннях ЄСПЛ за скаргою № 40107/02 від «10» лютого 2011 року по справі «Харченко проти України», п. 80; за скаргою № 20808/02 від 04.03.2010 р. у справі «Шалімов проти України», суд визнає порушенням Конвенції продовження/обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за умови, якщо національні суди «…не розглянули жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів…».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Як встановлено в ході розгляду клопотання, заявлені стороною обвинувачення ризики на даний час не зменшились та є актуальними, оскільки вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, відносяться до категорії тяжких кримінальних правопорушень, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку значно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду. З матеріалів провадження також вбачається, що підозрюваний володіє паспортом для виїзду за кордон, являється військовослужбовцем Державної прикордонної служби, на якого покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні, тому обізнаний з правилами перетину державного кордону, може його перетнути у незаконний спосіб.

Слід зазначити, що ОСОБА_4 проходив військову службу у третьому прикордонному загоні Державної прикордонної служби України, однак згідно повідомлення з третього прикордонного загону підозрюваний з 01.04.2025 вважається такий, що перебуває поза військової службою, оскільки нез`явився вчасно на службу без поважних причин до розташування військової частини та військові обов`язки не виконує.

Враховуючи воєнний стан в Україні, підозра у вчинені резонансного злочину, вчиненого під час такого стану, з явним цинізмом по відношенню до інтересів держави та завдав негативного результату обороноздатності держави під час прямої воєнної агресії, існує ризик втечі підозрюваного за межі України з метою переховування від органу досудового розслідування та суду.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення хоча не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Так, у справі «Ілійков проти Болгарії», Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Враховуючи характер злочину, який інкримінуються підозрюваному ОСОБА_4 останньому достеменно відомо про анкетні дані осіб, які є свідками у даному кримінальному провадженні. Крім того частина очевидців події, ще не допитана в якості свідків, тому в разі незастосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, останній буде систематично контактувати з вказаними свідками, а тому може прямо (особисто) чи опосередковано (за допомогою сторонніх осіб) чинити тиск на свідків з метою вплинути на їх свідчення, зміни показань, тощо, що є ризиком згідно п.3 ст.177 КПК України.

Слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Тобто, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Наявність ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у якому підозрюється, обґрунтовується тим, що під час виконання обов`язків військової служби, у зв`язку із введенням правового режиму воєнного стану, незастосування до сержанта ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зумовить можливості незаконного впливу на потерпілого та свідків в цьому кримінальному провадженні.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, що виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини га основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає необхідним продовжити щодо підозрюваного винятковий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України та гарантувати його належну процесуальну поведінку.

Даних, які б вказували на неможливість застосування до ОСОБА_4 вказаного запобіжного заходу, не встановлено.

Для встановлення всіх обставин вчинення кримінального правопорушення та остаточного та беззаперечного доведення вини ОСОБА_4 у інкримінованому йому злочині в кримінальному провадженні необхідно виконати слідчі та процесуальні дії, проведення і завершення яких потребує додаткового часу, а саме: планується додатково допитати про обставини кримінального провадження підозрюваного, допитати інших свідків, одержати та долучити висновки судових медичних, трасологічної, токсикологічної експертиз; за результатами попередніх експертних досліджень та проведення допитів провести судову інженерно-транспортної експертизу щодо дослідження обставин та механізму скоєння дорожньо транспортних пригод, провести інші слідчі (розшукові) дії за результатами, яких вирішити питання про визначення кінцевої правової кваліфікації, з метою подальшого надання стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України доступ до матеріалів досудового розслідування, скласти обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування.

У зв`язку із складністю кримінального провадження строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні продовжено ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду, до п`яти місяців, тобто до 26 листопада 2025 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні; рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У відповідності до ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Тому, враховуючи суспільну небезпечність особи підозрюваного ОСОБА_4 , який вчинив тяжкий злочин, є необхідним продовжити відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, що на думку слідчого судді, є справедливим і здатний забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст. ст. 131-132, 176, 177, 182, 183, 194, 196, 199, 205 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задоволити.

Продовжити відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком 60 днів, тобто до 23 листопада 2025 року без визначення розміру застави.

Утримувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в Державній установі "Рівненський слідчий ізолятор" - м. Рівне, вул. Дворецька, 116.

Визначити строк дії ухвали до 23.11.2025.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали направити на виконання уповноваженій особі ДУ "Рівненський слідчий ізолятор", вручити учасникам судового розгляду.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя