Справа № 645/6339/24
Провадження № 1-кп/645/232/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року м. Харків

Немишлянський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

за участі:

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000067, по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Івано-Шийчине Богодухівського району Харківської області, українця, громадянина України, який працює на посаді коменданта гуртожитку № 7 Державного біотехнологічного університету, з середньою-спеціальною освітою, не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України, -

в с т а н о в и в:

І . Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

14.02.2023 о 10 год. 00 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи в коридорі біля спільної кухні гуртожитку № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 , де він працює на посаді коменданта вказаного гуртожитку, побачив потерпілу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У подальшому міжОСОБА_7 та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт на побутовому ґрунті.

У ході конфлікту, на підґрунті особистих неприязних відносин, у ОСОБА_7 виник протиправний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Далі, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи діяти саме таким чином, ОСОБА_7 умисно наніс потерпілій почергово не менше 4 ударів кулаками обох рук в обличчя з лівого та правого боку, які переважно потрапили в орбітальні ділянки, ніс та область підборіддя.

Так, своїми умисними протиправними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку із синцем в периорбітальній ділянці зліва та закритим переломом кісток носу, що ускладнилася невралгією лівого трійчастого нерву, яке відповідно до п. 2.3.2. «а», п. 2.3.3. наказу МОЗ України від 17.01.1995 року № 6 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, є легким тілесним ушкодженням, що спричинило короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня).

ІІ. Позиція сторони захисту.

Допитаний в судових засіданнях обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що працює близько 14 років комендантом у гуртожитку ІНФОРМАЦІЯ_2 по АДРЕСА_1 . У гуртожитку було обмежене споживання електрики, тому він, як комендант, знімав показання з лічильників кожного дня і відправляв через застосунок вайбер в Університет звіти. Потерпіла ОСОБА_9 проживає в даному гуртожитку і їй обвинувачений неодноразово повідомляв про необхідність обмеження споживання електроенергії, оскільки вона готувала їжу на електропічці. Проте потерпіла завжди лаялася нецензурною лайкою і не рахувалася ні з чиєю думкою. Інші мешканці гуртожитку до необхідності економити електроенергію ставилися з розумінням. Перед 14.02.2023 року була нарада при університеті і там повідомили про велике споживання в гуртожитку електроенергії і якщо це не зміниться люди будуть виселені з гуртожитку. 14.02.2023 року електрик ОСОБА_10 (син обвинуваченого) сказав ОСОБА_7 , що у ОСОБА_9 замість пічки до 2000 КвТ стоїть пічка на 6600 КвТ і вона знову електрика облаяла нецензурною лайкою. Обвинувачений піднявся на другий поверх гуртожитку, ОСОБА_9 стояла в коридорі, посеред коридору. З ним піднявся син, більше нікого там у коридорі не було. Обвинувачений мовчки пройшов понад стінкою з лівого боку на кухню і побачив там з правого боку велику електричну пічку з 4-ма конфорками, 2 з яких були зайняті, там стояли відро та каструля, де грілася вода. ОСОБА_9 одразу зайшла на кухню за ним. ОСОБА_7 відключив пічку з розетки, а ОСОБА_9 схопила кришку з каструлі та вдарила його. Тоді він навмисно штовхнув відро з пічки у раковину, яка була поряд. Після чого ОСОБА_9 накинулася на обвинуваченого (нігтями в обличчя), він захищався відштовхуючи її долонями, їх розтягнув електрик. ОСОБА_9 свідомість не втрачала. Через 10 хвилин, після того, як ОСОБА_7 спустився до свого кабінету, увірвалися працівники поліції, а після них ОСОБА_9 , яка прикривала ніс серветкою. Коли вона серветку кинула на підлогу, серветка була чиста. Тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 він не бачив, крові не було. А у ОСОБА_7 було подряпане обличчя. Поліція, на скільки відомо обвинуваченому, не стала «знімати побої» у ОСОБА_9 , а поліцейські потім зайшли до ОСОБА_7 і запропонували йому написати заяву. Він вів себе емоційно, проте ніяких зауважень йому працівники поліції не робили. Пізніше прийшов син потерпілої та її представник, які хотіли опитати людей, проте всі відмовилися. ОСОБА_9 забрала швидка допомога, але буквально через годину-півтори вона зі своїм сином повернулася до гуртожиту. Йому не відомо чому вона повернулася з лікарні. Після цього він потерпілу жодного разу не бачив. Лише дуже часто приходив її син за речами. Через тиждень йому почали телефонувати знайомі і розповідати, що він ОСОБА_9 нібито зламав щелепу. На питання захисника обвинувачений пояснив, що якби ОСОБА_9 не поводила себе зухвало, він ніколи не повів би себе так, як 14.02.2023 року, а так він вважає, що потерпіла просто спровокувала його. Він не мав умислу на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

У судовому засіданні 20.03.2025 року обвинувачений пояснив, що під час конфлікту 14.02.2023 року свідка ОСОБА_11 в гуртожитку не було.

ІІІ. Докази, надані сторонами кримінального провадження, та їх оцінка судом.

Допитана в судових засіданнях потерпіла ОСОБА_9 повідомила суду, що з ОСОБА_7 , як комендантом гуртожитку, у неї склалися нормальні відносини. 14.02.2023 року на кухню зайшов електрик ОСОБА_12 і сказав, що треба економити електроенергію. На що потерпіла відповіла згодою. Коли потерпіла зібралася йти до своєї кімнати з кухні, то прийшов ОСОБА_7 і почав кричати, ображати її та штовхнув потерпілу і вона вдарилася головою об двері сусіднього приміщення. Вдарив її кулаками в обличчя десь 4 рази, від чого у неї з носу пішла кров. Удари наносив у коридорі. Спочатку штовхнув, після цього ОСОБА_7 наніс удари. Коли був конфлікт у коридорі проходив хлопець з кімнати № НОМЕР_2 ОСОБА_13 і бачив конфлікт. Він просто спостерігав, у ситуацію не витручувався. Після цього комендант скинув воду з пічки. ОСОБА_12 (його син) стояв на порозі кухні і дивився. Вона просила ОСОБА_12 заспокоїти його батька. Після побиття ОСОБА_9 втрачала свідомість. Після чого зателефонувала колишньому чоловікові, який викликав поліцію та швидку допомогу. Швидка направила її «просвітитися» і відвезли в «неотложку». У той день в лікарню вона не лягла, оскільки захотіла зібрати речі. На другий день вона лягла в лікарню: у неї був пошкоджений ніс і вона отримала нервовий стрес. Після цього коменданта не бачила. За її речами в гуртожиток ходив син.

У судовому засіданні 20.03.2025 року потерпіла додатково уточнила, що під час конфлікту 14.02.2023 року бачила якогось хлопця в коридорі. А коли ОСОБА_11 зателефонував справитися про її здоров`я, то вона дізналася, що це був ОСОБА_11 . Під час конфлікту у свідка допомоги не просила, тому що просила сина ОСОБА_7 зупинити його батька. Коли давала після подій 14.02.2023 року в поліції перші пояснення та писала заяву про кримінальне правопорушення, не говорила про ОСОБА_11 , оскільки її ніхто не питав про це.

У судовому засіданні 16.10.2025 року потерпла додатково пояснила, що особисто судовому експерту для проведення експертизи ніякої медичної документації не передавала, все віддавала дізнавачу.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснив, що є сином потерпілої. 14.02.2023 року мати зателефонувала йому і сказала, що її побив комендант гуртожитку ОСОБА_7 . Свідок знайшов адвоката і з нею поїхав в гуртожиток до матері. ОСОБА_9 там не застав, як йому повідомили її відвезли до лікарні. В гуртожитку був батько свідка. Свідок і адвокат поїхали в лікарню і там побачили ОСОБА_9 , у неї на обличчі були синці: на очах, підборідді, носі. Вона була у пригніченому стані. Лікар казав про перелам носу та струс мозку. Лікар дав направлення на комп`ютерну томографію. Після лікарні зробили КТ (знімок датований тим же днем, а висновок лікаря наступним), заїхали в поліцію, щоб написати заяву, потім поїхали в гуртожиток, щоб мати зібрала речі. Свідок звернув увагу суду, що це не перший випадок такого ставлення коменданта до мешканців гуртожитку. Чергова гуртожитку ОСОБА_40 до 14.02.2023 року розповідала свідку, що одного разу ОСОБА_15 кричав на його матір. Також, свідок чув, що після цього випадку комендант напав на мешканця, який є громадянином В`єтнаму. Через 5-6 тижнів свідок прийшов за речами матері і чув, як комендант говорив про матір свідка, що вона крадійка. Після 14.02.2023 року потерпіла ОСОБА_9 до гуртожитку не приходила, наразі проживає у сина.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 повідомив суду, що є колишнім чоловіком потерпілої ОСОБА_9 . Щодо події пояснив, що йому зателефонувала ОСОБА_9 і сказала, що її побив комендант гуртожитку і попросила прийти до неї в гуртожиток. Свідок прийшов швидко, оскільки живе через дорогу від гуртожитку. ОСОБА_9 сиділа на ліжку, «вся побита» (з носа текла кров, підборіддя побите), а поряд з нею серветки валялися. ОСОБА_9 ще раз розповіла, що комендант її побив через те, що вона підігрівала воду на кухні, бив по обличчю, штовхнув о дверний косяк. Коли приїхала поліція, вони зайшли до кабінету ОСОБА_7 , у того не було ніяких тілесних ушкоджень. ОСОБА_9 поїхала до лікарні з бригадою швидкої допомоги, а свідок залишився у гуртожитку чекати адвоката. Також, свідок пояснив, що відносини у потерпілої та обвинуваченого були погані, він її часто ображав. Така інформація свідку відома зі слів ОСОБА_9 та інших мешканців і співробітників гуртожитку.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що знає потерпілу, оскільки вони проживали в одному гуртожитку, а обвинувачений є комендантом гуртожитку. 14.02.2023 року він прийшов до гуртожитку по АДРЕСА_1 , до кімнати НОМЕР_4, щоб забрати свої речі. Коли свідок проходив по коридору першого поверху, то почув, як лається комендант гуртожитку. Той йшов зі своїм сином: син попереду, комендант позаду. Свідок пішов за ними, оскільки комендант голосно висловлювався і свідок хотів дізнатися, що трапилося. Коли піднялися на другий поверх, то свідок побачив, що в кінці коридору, майже біля кухні, стояла ОСОБА_9 . Син обвинуваченого обійшов її і зайшов на кухню, а ОСОБА_7 зупинився біля потерпілої та наніс їй два удари лівою рукою та приблизно два удари правою рукою в обличчя ОСОБА_9 , а потім приблизно два удари в область грудної клітини. Свідок був від них на відстані 3-4 метри. Комендант в цей час був спиною до свідка, і свідок не знає чи той бачив його. Його син ОСОБА_12 був на кухні поза зором свідка. ОСОБА_9 говорила сину коменданта, щоб той забрав свого батька. ОСОБА_9 могла свідка бачити, оскільки знаходилася обличчям до нього. Потерпіла після ударів подалася назад та прикрила обличчя руками, а комендант зайшов у кухню. ОСОБА_9 не наносила ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Свідок побачив, що конфлікт вичерпано і пішов до своєї кімнати збирати речі. Гуртожиток покинув приблизно через 10-15 хвилин. Близько 12.00 год. свідок зателефонував ОСОБА_9 , щоб спитати як вона, проте вона не взяла трубку. Через деякий час зателефонував син потерпілої і повідомив, що її забрала швидка допомога. Сину потерпілої свідок сказав, що бачив як все було. В якості свідка він був залучений слідчим.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснив суду, що знайомий з ОСОБА_9 більше 20 років, з обвинуваченим ОСОБА_7 особисто не знайомий. 18 серпня свідок був понятим під час слідчої дії за участю мешканця гуртожитку на ім`я ОСОБА_17 , який показав, як ОСОБА_7 наносив удари ОСОБА_9 , після чого вона втратила рівновагу і вдарилася потилицею об двері чи стіну. ОСОБА_17 бачив, що ОСОБА_7 був зі своїм сином, а ОСОБА_18 одна. Все відбувалося у коридорі загального користування, недалеко від кухні. Також ОСОБА_17 пояснював, що така поведінка з боку коменданта була не вперше. Свідок під час спілкування між собою мешканців гуртожитку, чув про коменданта багато поганої інформації. Слідчий експеримент фіксувався на папері та велася фотозйомка на телефон, результати фотозйомки свідок не бачив.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснив суду, що тривалий час працював у гуртожитку. Про коменданта пояснив, що той грубо поводився з персоналом. Особисто у свідка були конфлікти з ОСОБА_7 по робочим моментам. Також свідок був понятим під час слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_11 .. Цей свідок показав, що комендант ОСОБА_7 чотири рази вдарив потерпілу в обличчя і два рази в груди. Конфлікт відбувався через те, що потерпіла гріла воду на кухні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 пояснив суду, що працює в ІНФОРМАЦІЯ_4 . За викликом 102 бригада приїхала до гуртожитку по АДРЕСА_3 у складі: свідка, ОСОБА_21 , ОСОБА_22 . Свідок побачив там потерпілу (указав на неї в залі суду), у неї були подряпини на обличчі. Поліцейські викликали швидку. Під час спілкування дізналися, що ушкодження потерпілій наніс комендант гуртожитку (указав в залі на обвинуваченого). Чи мав комендант тілесні ушкодження свідок не пригадав, слова потерпілої комендант заперечував. Потерпіла була більше у стресі, а комендант вів себе агресивно-емоційно, ситуацію пояснював із застосуванням нецензурної лайки.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_23 пояснив суду, що працює в ІНФОРМАЦІЯ_4 . За викликом 102 бригада приїхала до гуртожитку по АДРЕСА_3 у складі: свідка, ОСОБА_21 , ОСОБА_24 . Потерпіла була у стресі, в неї були видимі подряпини і начебто кров на обличчі. Потерпіла повідомила, що у неї стався конфлікт з комендантом гуртожитку через те, що вона гріла воду на кухні, в ході якого вона і отримала тілесні ушкодження. Вони опитали потерпілу та коменданта. Ще в цей час приїздив представник (адвокат) когось з учасників конфлікту.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_25 пояснив, що він є лікарем швидкої медичної допомоги. Подія була у 2023 році, тоді свідок працював лікарем інтерном-стажистом у складі фельдшерської бригади: лікаря ОСОБА_26 та водія ОСОБА_27 . Бригада прибула на виклик до жінки, у неї був травмований ніс. Проте свідок не зміг чітко пригадати чи була це саме потерпіла ОСОБА_18 , яка присутня в залі суду. Свідок повідомив, що перед допитом подивився виїзну карту бригади ШМД і окрім перелому носу не зміг пригадати інших ушкоджень за сплином часу. ОСОБА_28 потерпілу старший бригади, свідок виконував лише його вказівки. Стану потерпілої та конкретного перебігу виїзду бригади свідок чітко не зміг пригадати. Загалом під час виїзду бригади проводиться огляд пацієнта за зовнішніми параметрами, щоб оцінити обстановку, потім проводять огляд. У виїзних картах бригада ставить лише попередній діагноз, остаточний діагноз ставить мед заклад, куди доставляється пацієнт. Чи була саме ОСОБА_18 госпіталізована після доставлення до лікарні свідку не відомо. Але загалом, якщо пацієнта не прийняла лікарня, бригада повинна відвести пацієнта до іншої, більш профільної лікарні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_27 показав, що працює водієм у бригаді швидкої медичної допомоги. Адресу виклику та дату не пригадав. Пояснив, що був виклик за адресою, свідок з автомобілю не виходив, до автомобіля швидкої допомоги фельдшер підвів жінку, в неї можливо була травма голови, оскільки її відвезли до лікарні швидкої медичної допомоги.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_29 повідомив, що працював у гуртожитку № НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , окрім того обвинувачений є його батьком. Гуртожиток знаходився на грані зачинення, тому всіх мешканців просили економити електроенергію. ОСОБА_29 у день події зранку робив обхід гуртожитку. На другому поверсі середнього під`їзду, де мешкає ОСОБА_9 , свідок побачив індукційну плиту на 7200 кВт і на ній стояли два заповнених водою відра та каструля і грілася вода. Свідок попросив ОСОБА_9 виключити плиту, на що вона відмовилася і прогнала свідка. ОСОБА_29 прийшов до коменданта і переповів йому цю розмову. Комендант ОСОБА_7 направився до ОСОБА_9 . Оскільки він був у хворобливому стані після хіміотерапії, то свідок пішов слідом за ним. На кухні знаходилася ОСОБА_9 , ОСОБА_7 вимкнув плиту з розетки, після чого ОСОБА_9 схопила кришку від каструлі і вдарила ОСОБА_7 по голові, той намагався прикриватися руками, але вона почала дряпати йому обличчя. Свідок стояв за комендантом між кухнею та коридором та попросив ОСОБА_9 зупинитися, став між ними і намагався коменданта відтягнути він ОСОБА_9 , яка не заспокоювалася, нецензурно висловлювалася, говорила, що у неї «все схвачено» і вона коменданта «посадить». Комендант ОСОБА_7 ОСОБА_9 тілесних ушкоджень не спричиняв. Наявні у ОСОБА_9 тілесні ушкодження на думку свідка сфальсифіковані. Свідка ОСОБА_11 або інших осіб, окрім свідка ОСОБА_29 , потерпілої та обвинуваченого, під час інциденту не було. Коли вони з комендантом йшли з кухні, то також нікого не зустріли. Після цього приїхали адвокат, син та колишній чоловік ОСОБА_9 і вони зачинилися у квартирі потерпілої. Коли приїхали працівники поліції, ОСОБА_9 вимагала, щоб у неї «зняли побої», проте ніяких побоїв свідок не бачив, лише маленьку серветку біля носу. Поліцейські повідомили, що не бачать видимих тілесних ушкоджень. Коли приїхала швидка допомога, то ОСОБА_9 проїхала з ними в лікарню. У ОСОБА_7 були ушкодження на лобі від удару кришки і подряпини на обличчі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_30 пояснив, що жив у гуртожитку по АДРЕСА_1 з дитинства. Свідок чув від сина потерпілої, що взимку 2023 року ОСОБА_7 побив ОСОБА_9 . Свідок також повідомив, що по відношенню до нього комендант також допускав грубість. На підтвердження своїх показів свідок надав слідчому відеозапис, на якому згідно з протоколом огляду предметів від 17.08.2023 року ОСОБА_7 висловлюється в бік Фан Тхе Вінь образливими словами та штовхає його ( т. 1 а.с. 197-203).

Відповідно до висновку експерта № 12-14/176-А/23 складеного 04.04.2023 року за результатом проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з урахуванням даних огляду, даних з медичної документації та даних консультації лікаря-рентгенолога, у відповідь на поставлені слідчим питання експерт дійшов висновків, що у ОСОБА_9 , 75 років, мала місце закрита тупа черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку із синцем в периорбітальній ділянці зліва та закритим переломом кісток носу, що ускладнилася невралгією лівого трійчастого нерву, за механізмом: вищевказане ушкодження утворилося від ударної травматичної дії тупого твердого предмету (предметів), з місцем прикладання сили відповідно локалізації тілесних ушкоджень. При цьому за своїм характером і виглядом, що описаний у медичній карті, не виключається їх утворення в день госпіталізації у лікувальний заклад, а саме 14.02.2023 року, при обставинах, що зазначає потерпіла. За ступенем тяжкості: закрита тупа черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку із синцем в периорбітальній ділянці зліва та закритим переломом кісток носу, що ускладнилася невралгією лівого трійчастого нерву у свої сукупності належить до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня), відповідно до п. 2.3.2. «а», п. 2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р. Керуючись приміткою п.4.6. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., діагноз: «Забій грудної клітини», що вказаний у медичній документації з КНП « ІНФОРМАЦІЯ_6 » ХМР на ім`я ОСОБА_9 , не підтверджений об`єктивними медичним даними, так, як встановлений на підставі суб`єктивних факторів та не підтверджуються об`єктивним судово-медичним даними - наявністю будь-яких ушкоджень (в тому числі синець, садно чи інше) в цій ділянці, тому, при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, не враховувався.

Локалізація тілесних ушкоджень, що встановлені у ОСОБА_9 , в цілому доступна для спричинення їх власною рукою. Питання, щодо утворення тілесних ушкоджень від падіння з висоти власного росту, викладене некоректно, тобто, відсутній опис положення потерпілого, траєкторія падіння, зона взаємодії травмуючої поверхні із тілом, а також дані опису контактуючої поверхні. Проте, враховуючи характер та локалізацію ушкоджень, що мають місце у ОСОБА_9 , можна прийти до висновків, що тілесні ушкодження не могли утворитися в результаті одноразового мимовільного (самостійного) падіння з висоти зросту на тверду поширену поверхню та ударом о неї ( т. 1 а.с. 157-158).

Згідно з відомостями з протоколу проведення слідчого експерименту від 14.04.2023 року за участю потерпілої ОСОБА_9 , та фото таблиці до нього, зі слів потерпілої ОСОБА_9 14.02.2023 року в приміщенні гуртожитку № 7 ІНФОРМАЦІЯ_7 , приблизно о 10 год. 10 хв., комендант гуртожитку ОСОБА_7 під час конфлікту підійшов до потерпілої на відстань приблизно витягнутої руки, обличчям звернутим один до одного та зненацька з розмаху з права на ліво правою рукою та з ліва на право лівою рукою наніс почергово удари кулакакми обох рук в обличчя з ліва та з права , що переважно потрапило у орбітальні ділянки, ніс та область підборіддя, ударів приблизно чотири. Після чого, коли потерпіла прикривала обличчя руками ОСОБА_7 вдарив двічі в область грудної клітини, по передній поверхні з ліва, удари були прямі, кулаком правої руки. В результаті ударів потерпіла вдарилася потилицею об двері, які знаходись позаду неї. Більше ударів ОСОБА_7 не наносив. Після цього потерпіла дійшла до своєї кімнати, де втратила свідомість, присівши на диван (т. 1 а.с. 159-162).

Відповідно до висновку експерта № 12-14/206-А/23 складеного 19.04.2023 року за результатом проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з урахуванням висновку експерта № 12-14/176-А/23 та даних протоколу проведення слідчого експерименту, механізм утворення закритої тупої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку із синцем в периорбітальній ділянці з ліва та закритим переломом кісток носу, що має місце у ОСОБА_9 , 75 років, не суперечить об`єктивним судово-медичним даним відповідно строку і способу їх утворення, на який вказує потерпіла під час проведення слідчого експерименту за її участю від 14.04.2023 року, в частині обставин, часу та локалізації травматичних впливів (ударів) (т. 1 а.с. 163-164).

Згідно з відомостями з протоколу проведення слідчого експерименту від 08.08.2023 року за участю свідка ОСОБА_11 , та фото таблиці до нього, зі слів свідка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у приміщенні гуртожитку № 7 ДБТУ м.Харкова приблизно о 10 год. ранку комендант гуртожитку ОСОБА_7 під час конфлікту з мешканкою даного гуртожитку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підійшовши до неї на відстань витягнутої руки обличчям звернен6им до ОСОБА_9 зненацька з розмаху наніс, наскільки пам`ятає свідок, почергово удари кулаком обох рук в обличчя ОСОБА_9 , а саме: перший удар наніс правою рукою зліва, другою ОСОБА_7 рукою наніс наступні удари, тобто лівою рукою в область обличчя ОСОБА_9 з права. Вказані удари були нанесені в область орбітальної ділянки, ніс та область підборіддя. Загальна кількість ударів, нанесених ОСОБА_7 було чотири. Після чого, коли ОСОБА_9 прикривала обличчя руками ОСОБА_7 ударив її двічі в область грудної клітини по передній поверхні зліва кулаком правої руки, в результаті чого потерпіла втратила рівновагу, позадкувавши назад, та вдарилася потилицею об дерев`яні двері (т. 1 а.с. 165-169).

Відповідно до висновку експерта № 12-14/421-А/23 складеного 10.08.2023 року за результатом проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з урахуванням висновку експерта № 12-14/176-А/23 та висновку експерта № № 12-14/206-А/23, а також даних протоколу проведення слідчого експерименту, механізм утворення закритої тупої черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку із синцем в периорбітальній ділянці з ліва та закритим переломом кісток носу, що має місце у ОСОБА_9 , 75 років, не суперечить об`єктивним судово-медичним даним відповідно строку і способу їх утворення, на який вказує свідок під час проведення слідчого експерименту за його участю від 08.08.2023 року, в частині обставин, часу та локалізації травматичних впливів нападника (ударів) (т. 1 а.с. 170-171).

Згідно з відомостями з протоколу проведення слідчого експерименту від 18.08.2023 року за участю свідка ОСОБА_11 , та фото таблиці до нього, 18.08.2023 року під час проведення слідчої дії, а саме слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 , який проводився за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого відтворено обставини на місці події та встановлення механізму нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та відтворення дій обстановки отримання потерпілою тілесних ушкоджень. 18.08.2023 року о 13.00 год. всім учасника слідчого експерименту було запропоновано пройти до гуртожитку № 7 м.Харкова. Зайшовши у вказаний гуртожиток ОСОБА_11 показав, що зайшов у гуртожиток № 7 м.Харкова 14.02.2023 року приблизно о 10.00 год. за своїми речами, він піднявся по сходах на другий поверх гуртожитку, під час чого ОСОБА_11 , знаходячись навпроти входу в загальний коридор другого поверху, зупинився, так як комендант ОСОБА_7 , який йшов перед нив в напрямку приміщення кухні в агресивній формі викрикував: «Я тебе посаджу, я тебе вб`ю». Вказані погрози були адресовані ОСОБА_9 , яка в цей час стояла навпроти входу в кухню, знаходячись безпосередньо в загальному коридорі другого поверху. ОСОБА_11 продовжив спостерігати, що саме сталося, і в той момент, коли ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_9 , ОСОБА_7 несподівано розпочав наносити кулаками удари по обличчю та голові ОСОБА_9 . А саме: спочатку ОСОБА_7 з розмаху наніс правою рукою приблизно два удари, які прийшлися в область лівої сторони обличчя та носу ОСОБА_9 , після чого одразу наніс кулаком лівої руки наступні приблизно два удари, які прийшлися в область правої сторони обличчя ОСОБА_9 та її носу, а також голови.

ОСОБА_11 бачив, як ОСОБА_9 намагалася захиститися та прикривала обличчя після серії перших ударів, але ОСОБА_7 , який мав явну перевагу, так як наносив удари зненацька, та явну фізичну перевагу, попри спроби ОСОБА_9 закрити обличчя руками наніс їй другу серію ударів. Після нанесення вказаних ударів ОСОБА_7 потерпілій, комендант гуртожитку наніс їй два удари в область грудної клітини ОСОБА_9 , після яких остання втратила рівновагу позадкувавши назад, та вдарилася потилицею об дерев`яні двері кухні, які були відчинені та знаходилися в частині загального коридору та знаходилися позаду ОСОБА_9 . Також, свідок ОСОБА_11 чув як ОСОБА_9 намагалася припинити подальші нанесення ударів ОСОБА_7 та голосно прохала його сина ОСОБА_12 , щоб він зупинив коменданта. Вказаний син в той час знаходився в приміщенні кухні. ОСОБА_11 бачив, як вони з комендантом йшли по коридору другого поверху ( т. 1 а.с. 173-179).

Відповідно до інформації від 11.09.2023 року КНП ХОР « ІНФОРМАЦІЯ_9 » 14.02.2023 року о 10.56 год. надійшов виклик до служби ЕМД за адресою: АДРЕСА_2 до ОСОБА_9 . Виклик надійшов від особи чоловічої статі, який назвався чоловіком. Обслуговування даного виклику здійснювала бригада НОМЕР_3 у складі: фельдшера ОСОБА_26 , лікаря-інтерна ОСОБА_25 та водія ОСОБА_27 . До відповіді долучено копію карти виїзду швидкої медичної допомоги № 1627 від 05.08.2023 року (т. 1 а.с. 180).

Згідно з відомостями карти виїзду швидкої медичної допомоги № 1627 від 05.08.2023 року під час огляду ОСОБА_9 лікарями бригади ШМД встановлено попередній діагноз: ЗЧМТ, струс головного мозку, забій потиличної ділянки, закритий перелом кісток носу, забій грудної клітини з ліва…. (т. 1 а.с. 181).

Також судом досліджено медичну документацію ОСОБА_9 , 1947 р.н., а саме: консультативний висновок лікаря-спеціаліста від 14.02.2023; Виписку № 2622 з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_9 з КНП « ІНФОРМАЦІЯ_10 » ХМР; КТ кісток черепу ОСОБА_9 ; висновок щодо ОСОБА_9 з відділення магнітно-резонансної томографії КНП « ІНФОРМАЦІЯ_10 » ХМР від 15.02.2023 року ( т. 1 а.с. 182-185).

Відповідно до Положення про студентський гуртожиток ІНФОРМАЦІЯ_11 комендант гуртожитку зобов`язаний: забезпечувати освітлення та опалення приміщень, стежити за дотриманням правил користування газовим, електричним та водосантехнічним обладнанням, за економним використанням газу, електроенергії, води ( т. 1 а.с. 223-224).

Допитаний в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_31 висновки експертиз № 12-14/176-А/23, № 12-14/206-А/23, № 12-14/421-А/23 підтвердив. Щодо показів потерпілої та свідка ОСОБА_13 експерт повідомив, що механізм спричинення тілесних ушкоджень не суперечить об`єктивним медичним даним. Тілесні ушкодження могли утворитися за обставин, вказаних потерпілою. Під час особистого дослідження експертом потерпілої на момент дослідження не було встановлено будь-яких зовнішніх тілесних ушкоджень, оскільки цей огляд був проведений 28.03.2023. Експерт особисто не фіксував змін у зовнішньому вигляді щодо викривлення перегородки носу, оскільки спирався на медичні дані, встановлені лікарем ЛОРом. Для встановлення ступненю тяжкості тілесних ушкоджень викривлення носової перетинки не є достовірною ознакою наявності перелому носу. До висновку про наявність перелому кісток носу потерпілої експерт прийшов після консультації рентген знімків, в результаті якої був виявлений такий перелом. Також це вказано в копії КТ кісток носу, наданих на експертизу.

Також експерт повідомив, що всі медичні документи для дослідження йому були надані слідчим. Експертом для об`єктивності проведення судово-медичної експертизи, в тому числі підтвердження наявності перелому був залучений суміжний спеціаліст в галузі рентгенології - лікар рентгенолог ОСОБА_32 , який підтвердив наявність перелому, який був зазначений в медичній документації. Потерпіла при даній консультації не була присутня. Цей висновок-консультація пишеться лікарем від руки і залишається в архіві відділення судово-медичної експертизи № 1 з копією висновку експерта, а в оригінал експертизи вписуються ці роз`яснення. Дізнавачу окремо копія цієї консультації не надається. 04.04.2023 року - це дата консультації. Всі КТ знімки були надані одразу. Амбулаторну карту потерпілої також було надано дізнавачем для проведення експертизи. Вона була передана з постановою про проведення експертизи. Може це не було закріплено в письмовому вигляді, але вона була передана з постановою дізнавачем. Самостійно експерт в жодному разі медичну документацію не збирав, оскільки не має на це право. Медичну документацію слідчому надавав лише дізнавач. Якби навіть не була надана медична карта потерпілої на експертизу, висновки експертизи щодо ступеню тяжкості тілесних ушкоджень не змінилися б. Вся надана медична документація була вписана у висновок експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 298-1 КПК України процесуальними джерелами доказів у кримінальному провадженні про кримінальні проступки, крім визначених статтею 84 цього Кодексу, також є пояснення осіб, результати медичного освідування, висновок спеціаліста, показання технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Тобто джерелами доказів у кримінальному провадженні про кримінальні проступки є й докази, визначені положеннями ст. 84 КПК України (показання, речові докази, документи, висновки експертів), і пояснення осіб, результати медичного освідування, висновок спеціаліста, показання технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

Покази потерпілої суд сприймає як правдиві, оскільки вони є відносно послідовними, враховуючи похилий вік потерпілої, та в основних деталях логічно узгоджуються із показаннями свідка ОСОБА_11 , який надав подібні показання стосовно нанесення ОСОБА_7 ударів в обличчя ОСОБА_9 . Вказаний свідок є особою незацікавленою, і підстав оговорювати ним ОСОБА_7 судом не встановлено.

Ці показання також узгоджуються із показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 та ОСОБА_23 , які повідомляли про наявність у ОСОБА_9 14.02.2023 тілесних ушкоджень в області обличчя, показами свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_27 , членів бригади ШМД, яка доставила 14.02.2023 року ОСОБА_9 до лікарні, а також відомостями карти виїзду швидкої медичної допомоги № 1627 від 05.08.2023 року, в яких був відображений первинний діагноз ОСОБА_9 14.02.2023 року (а.с. 181), та дослідженнями КТ № 890222 від 14.02.2023 (а.с. 184).

Зазначені свідки повідомили суду про факти, які вони сприймали особисто, а саме, що безпосередньо бачили потерпілу ОСОБА_9 з наявними у неї тілесними ушкодженнями, які, з її пояснень, завдав обвинувачений.

Доводи сторони захисту про допит у цій справі осіб, які не мають, на думку захисту, ніякого відношення до події кримінального правопорушення та не володіють інформацією щодо обставин справи, зокрема ОСОБА_27 , ОСОБА_30 та понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_19 , які є давніми знайомими потерпілої, суд відхиляє, оскільки ці свідки повідомили суду про факти так, як вони їх сприймали особисто.

Показання ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_29 , який є сином обвинуваченого, стосовно того, що ОСОБА_9 сама спровокувала конфлікт і сама наносила удари обвинуваченому, а він лише захищався, суд сприймає критично як позицію захисту із наміром уникнути відповідальності за вчинене, окрім того, ці покази суперечать показам потерпілої та свідка ОСОБА_11 про події 14.02.2023, та даним висновку судово-медичної експертизи щодо характеру та локалізації тілесних ушкоджень, виявленим у ОСОБА_9 згодом тілесним ушкодженням та відсутності відомостей про тілесні ушкодження у ОСОБА_7 після подій 14.02.2023 року.

Окрім того, законність дій потерпілої ОСОБА_9 щодо участі у конфлікті та нанесенні тілесних ушкоджень могла бути предметом досудового розслідування і судового розгляду в межах іншого кримінального провадження. Проте, відомостей про звернення обвинуваченого до відділу поліції з відповідною заявою матеріали справи не містять.

Щодо показів свідка ОСОБА_30 та наданих ним відео, які сторона захисту просила визнати недопустимими доказами, суд зазначає, що показання свідка є одним із видів доказів у кримінальному провадженні, які можуть підтверджувати також попередню діяльність обвинуваченого.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 88 КПК України, докази, які стосуються судимостей підозрюваного, обвинуваченого або вчинення ним інших правопорушень, що не є предметом цього кримінального провадження, а також відомості щодо характеру або окремих рис характеру підозрюваного, обвинуваченого є недопустимими на підтвердження винуватості підозрюваного, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, враховуючи те, що сторона обвинувачення не погоджується на визнання цих доказів допустимими (п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК) і відсутні інші підстави для визнання доказів допустимим, які зазначені в ч. 2 ст. 87 КПК, то покази свідка ОСОБА_30 та надане ним відео, де зафіксована груба поведінка обвинуваченого, суд визнає недопустимим доказом на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому у цій справі кримінального правопорушення.

Щодо показів свідка ОСОБА_30 про те, що від сина потерпілої він чув, що взимку 2023 року ОСОБА_7 побив ОСОБА_9 , то ці покази хоча і являються показами з чужих слів, проте кореспондуються з показами сина потерпілої - свідка ОСОБА_14 , які він надав в судовому засіданні 13.01.2025 року. Таким чином, підстави, передбачені статтею 97 КПК України для визнання недопустимими показів свідка в цій частині судом не встановлені.

Показання потерпілої ОСОБА_9 щодо способу нанесення їй ОСОБА_7 тілесних ушкоджень детально продемонстровані нею під час проведення слідчого експерименту від 14.04.2023 (ас. 159-162), під час якого вона підтвердила надані нею покази. Свідок ОСОБА_11 під час слідчих експериментів від 08.08.2023 та 18.08.2023 (а.с. 165-169, 172-179) також підтвердив свої покази, оскільки був безпосереднім свідком події кримінального правопорушення.

Сторона захисту вважала, що протоколи слідчих експериментів від 08.08.2023 та 14.04.2023 за участю ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не містять даних про місце проведення слідчої дії, характеристики засобів фіксації, підпису понятих, свідка та експерта на додатку до протоколу - фототаблиці, що виключає можливість використання цих документів, як доказів у кримінальному провадженні.

За положеннями ст. 104 КПК України у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. У випадку фіксування процесуальної дії під час досудового розслідування за допомогою технічних засобів про це зазначається у протоколі. Перед підписанням протоколу учасникам процесуальної дії надається можливість ознайомитися із текстом протоколу. Зауваження і доповнення зазначаються у протоколі перед підписами. Протокол підписують усі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії.

Відповідно до положень ст. 105 КПК України особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки. Додатками до протоколу можуть бути: 1) спеціально виготовлені копії, зразки об`єктів, речей і документів; 2) письмові пояснення спеціалістів, які брали участь у проведенні відповідної процесуальної дії; 3) стенограма, аудіо-, відеозапис процесуальної дії; 4) фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерних даних та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу.

Додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Відповідно до ч. 2 ст. 240 КПК за необхідності слідчий експеримент може проводитися за участю спеціаліста. Під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. А також ч. 6 норми передбачає, що про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

З протоколів проведення слідчого експерименту від 14.04.2023 року за участі потерпілої ОСОБА_9 та від 08.08.2023 року за участі свідка ОСОБА_11 вбачається, що в них не зазначено місце проведення вказаних слідчих дій.

Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження, слідчі експерименти у цій справі було проведено у присутності потерпілої (14.04.2023), свідка ОСОБА_11 (08.08.2023, 18.08.2023), понятих, а також судово-медичного експерта (14.04.2023. 08.08.2023) та статиста (18.08.2023). Протокол слідчого експерименту підписали учасники процесуальної дії та поняті, при цьому зауважень або скарг від учасників слідчої дії не надходило. Допитані в судових засіданнях потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_11 , поняті підтвердили факт своєї участі у слідчому експерименті і суду зауважень щодо порядку проведення даної процесуальної дії не висловили. Під час допиту судово-медичного експерта ОСОБА_33 , останній також не висловив заперечень щодо участі у слідчих експериментах у цій справі.

Інформація, яка відображена в протоколах слідчих експериментів, містить дані саме про відтворення дій, обстановки, обставин події, а отже вказані слідчі дії були проведені згідно зі ст. 240 КПК і повністю відповідають легітимній меті слідчого експерименту.

З протоколів слідчих експериментів від 14.04.2023, 10.08.2023, 18.08.2023 року вбачається, що в ході слідчих дій потерпіла ОСОБА_9 і свідок ОСОБА_11 відтворили обстановку та обставини події, які відбувалася 14.02.2023 року у гуртожитку № 7 ІНФОРМАЦІЯ_7 . При цьому вони вказали, де саме під час кримінального правопорушення знаходилися потерпіла та обвинувачений, і свідок ОСОБА_11 показав на манекені як ОСОБА_7 завдавав ударів ОСОБА_14 .

Суд вважає, що незазначення в протоколах слідчих експериментів від 14.04.2023, 08.08.2023 року конкретного місця їх проведення, не є суттєвим порушенням приписів КПК України, оскільки отримання відомостей під час слідчого експерименту є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання.

Також, у протоколах проведення слідчого експерименту від 14.04.2023 року за участі потерпілої ОСОБА_9 та від 08.08.2023, 18.08.2023 року за участі свідка ОСОБА_11 не зазначено про застосування технічних засобів під час проведення даних слідчих дій.

Однак суд доходить висновку, що зміст зображуваного на фотографіях (механізму нанесення потерпілій тілесних ушкоджень), відображених у фототаблицях як додатках до зазначених протоколів, сумнівів не викликає й не заперечується учасниками слідчих дій, як і не свідчить про таке істотне порушення вимог КПК, яке би вказувало на недопустимість результатів огляду місця події.

Аналогічні за змістом висновки були викладені у постанові ВС від 20.08.2024 у справі № 127/21545/22, де зазначено, що «не свідчить про істотне порушення вимог КПК відсутність у протоколі огляду місця події інформації про застосування технічних засобів під час проведення цієї слідчої дії, якщо зміст зображуваного на фотографіях (труп потерпілого), відображених у фототаблиці як додатку до зазначеного протоколу, не викликає сумнівів і не заперечується».

Щодо відсутності підписів інших учасників слідчої дії, окрім дізнавача, на фототаблицях до слідчих експериментів, то відповідно до вимог ст. 105 КПК додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, упаковані з метою надійного збереження, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків.

Проте у матеріалах справи відсутні відомості, що при складенні цих фототаблиць були присутні інші особи, окрім дізнавача.

Таким чином, при оцінці таких доказів як протоколи слідчих експериментів та фототаблиці, як додатки до них, судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального, що могло б стати підставою для визнання цих доказів недопустимими.

Стороною захисту під час судового розгляду подане клопотання про визнання недопустимими висновків експерта № 12-14/176-А/23, № 12-14/2106-А/23, № 12-14/ 421-А/ 23 в частині визначення супеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознаками зламаних кісток носу потерпілої ОСОБА_9 .

Захисник обвинуваченого наполягав на тому, що експерт при проведенні судово-медичної експертизи використав інформацію, отриману в поза процесуальний спосіб та не відкриту стороні захисту на підставі ст. 290 КПК України. Також захист наголошував, що відсутність у матеріалах кримінального провадження медичної документації, на які посилається судово - медичний експерт, виключає залучення як допустимих доказів указаної документації та сформованого на її основі експертного висновку.

Судом встановлено, що висновок експерта № 12-14/176-А/23 був складений на підставі постанови дізнавача СД ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_34 .

До постанови були долучені: виписка з медичної карти стаціонарного хворого 2-е н/х відд. № 2622; висновок МРТ від 15.12.2023 з оптичним диском; консультативний висновок лікаря спеціаліста КНП « ІНФОРМАЦІЯ_12 № 10/331 від 14.02.2023; дослідження КТ кісток черепу № 890222 від 14.02.2023 ( а.с. 156)

У експертному висновку експерт послався на копії консультативного висновку № 10/331 від 14.02.2023; копії КТ кісток черепу № 890222 від 14.02.2023; копію медичної карти стаціонарного хворого 2-е н/х відд. № 2622; дані з медичної карти амбулаторного хворого з КНП « ІНФОРМАЦІЯ_13 » ХМР та рентген знімки (а.с. 157-158).

Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1 ст.7 КПК, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Суб`єктами збирання доказів зі сторони обвинувачення є слідчий, дізнавач, прокурор, а у випадках отримання доручення в порядку ч.2 ст. 41 КПК, оперативні підрозділи.

Частиною 2 ст. 93 КПК визначені способи збирання доказів стороною обвинувачення, до яких належать проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим кодексом.

На підставі статей 3, 56 КПК потерпіла є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 84 вказаного Кодексу показання потерпілої є процесуальним джерелом доказу.

Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпіла наділена правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди її здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпіла не згодна надати наявні в її розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК.

Окрім того, у силу ч. 2 КПК України призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

При вирішенні клопотання сторони захисту про визнання висновків експерта частково недопустимими суд враховує позицію Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладену у справі № 754/14281/17 в постанові від 27.01.2020 року, де зазначено, якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації. Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би не відкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 зазначеного Кодексу. Разом із цим, безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Під час розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_7 сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано відповідні висновки. Про ненадання на ознайомлення медичних документів при завершенні дізнання захисник заявив лише під час дослідження висновків експерта.

Протягом судового розгляду сторона захисту не порушувала питання про необхідність дослідження медичної картки та рентген знімків потерпілої, а лише вказувала на часткову недопустимість висновків експерта з мотивів непроцесуального способу наданні медичної документації експерту.

Згідно з ч.4 ст.69 КПК України експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.

Допитаний в судовому засіданні 11.09.2025 року судово-медичний експерт ОСОБА_31 повідомив, що всі документи, покладені в основу експертизи отримав від дізнавача, оскільки за законом він позбавлений права самостійно збирати докази. Окремо зазначив, що не дослідження відомостей з амбулаторної карти хворого з КНП « ІНФОРМАЦІЯ_13 » не змінило б висновків експертизи.

У судових засіданнях 25.09.2025 та 16.10.2025 року потерпіла ОСОБА_9 на питання додатково повідомила, що давала дізнавачу медичні документи, до експерта вона безпосередньо не зверталася.

Право потерпілого подавати докази слідчому протягом кримінального провадження передбачено п. 3 ч. 1 ст. 56 КПК України. Дізнавач при здійсненні дізнання наділяється повноваженнями слідчого ( ч. 1 ст. 40-1 КПК).

Також, з висновку експерта вбачається, що надані рентген-знімки на ім`я ОСОБА_9 були проконсультовані 04.04.2023 року лікарем рентгенологом рентгенологічного відділення КНП « ІНФОРМАЦІЯ_6 » ХМР ОСОБА_35 .

Допитаний у судовому засіданні 11.09.2025 року судово-медичний експерт ОСОБА_31 повідомив, що звернувся до лікаря рентгенолога з метою консультації за рентген знімками. Відомості щодо проведеної консультації поклав в основу висновку експерта, а сам документ, що підтвердив консультацію долучив до копії висновку, яка залишилася зберігати в експертній установі.

За клопотанням сторони захисту на вимогу суду ДСУ « ІНФОРМАЦІЯ_14 » 19.09.2025 року надано та 25.09.2025 року досліджено судом завірену копію направлення на консультацію до висновку експерта № 12-14/176-А/ 23 та консультативного висновку рентгенологічних знімків лікарем-ретнгенологом ОСОБА_36 від 04.04.2023 року.

Згідно з п. 4.5. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ № 6 від 17.01.1995 року в необхідних випадках судово-медичний експерт може використовувати відомості досліджень, що проводяться із залученням відповідних спеціалістів, не обстежуючи потерпілого особисто. У цих випадках у висновках експерта (акті) зазначається: де, коли і ким досліджувався потерпілий, які відомості при цьому встановлені і яких висновків дійшов спеціаліст. Підсумки складаються експертом з урахуванням вказаних результатів, що викладені письмово.

Таким чином, з урахуванням того, що судом з показів потерплої та експерта встановлено надання медичної документації, отриманої від потерпілої, дізнавачем експерту, а також законність звернення експерта за консультацією до лікаря рентгенолога, суд доходить висновку про відсутність підстав вважати, що медична картка та рентген знімки були отримані експертом з порушенням процесуального закону, а висновки судово-медичної експертизи, сформовані, зокрема, і на цих доказах, є недопустимими доказами.

З огляду на викладе, суд не вбачає підстав для визнання недопустимими висновків судового-медичного експерта в даній справі, оскільки вони складені із дотриманням вимог статей 101,102 КПК України. Судово-медичний експерт ОСОБА_31 є кваліфікованим експертом із відповідною освітою та стажем роботи, згідно з вимогами Закону України «Про судову експертизу», внесений до реєстру атестованих судових експертів ІНФОРМАЦІЯ_15 , був попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384,385 КК України. Вказану експертизу було проведено з дотриманням Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом ІНФОРМАЦІЯ_16 від 17 січня 1995 року № 6 та у відповідності до форми медичної документації 170/0, затвердженої Наказом МОЗ України 05.08.99 р. № 197.

У судових дебатах захисник зазначив, що оскільки про підозру ОСОБА_7 було повідомлено одночасно з оголошенням про закінчення дізнання, це позбавило його заявити певні клопотання.

Слід зазначити, що кримінальне правопорушення, в вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 згідно з вимогами ст. 12 КК України відноситься до кримінального проступку.

Особливості досудового розслідування кримінальних проступків закріплено у Главі 25 (ст.ст. 298-302) КПК України.

У статті 298-4 КПК України закріплені положення щодо особливості повідомлення про підозру при досудовому розслідування кримінального проступку.

У цій нормі закону не міститься жодних обмежень щодо вручення особі повідомлення про підозру у день закінчення дізнання. Таких обмежень не закріплено і у ст. 278 КПК «Вручення письмового повідомлення про підозру».

Згідно з ч. 5 ст. 301 КПК України, у разі прийняття прокурором рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор зобов`язаний у межах строків, визначених частиною другою цієї статті (не пізніше трьох днів після отримання матеріалів дізнання разом з повідомленням про підозру), забезпечити надання особі, яка вчинила кримінальний проступок, або її захиснику, потерпілому чи його представнику копій матеріалів дізнання шляхом їх вручення, а у разі неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень, зокрема шляхом надсилання копій матеріалів дізнання за останнім відомим місцем проживання чи перебування таких осіб. У разі відмови вказаних осіб їх отримати чи зволікання з отриманням вказані особи вважаються такими, що отримали доступ до матеріалів дізнання.

Враховуючи, що у даному кримінальному провадженні були відсутні підстави для звернення прокурора до суду з клопотанням про розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні, то прокурором було виконано вимоги ч. 5 ст. 301 КПК України. І при виконанні цих вимог закону не заборонено стороні захисту заявляти відповідні клопотання.

Також, слід зазначити, що своїм правом заявити відповідні клопотання сторона захисту не скористалася і в підготовчому засіданні. Також, у підготовчому судовому засіданні стороною захисту не було подано жодної скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, які не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу ( ч. 2 ст. 303 КПК).

Таким чином, до доводів сторони захисту про порушення вказаним вище чином права обвинуваченого на захист, суд відноситься критично.

З огляду на досліджені судом в даній справ докази, суд вважає доведеним факт нанесення ОСОБА_7 умисних легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілій ОСОБА_9 при обставинах, викладених в обвинувальному акті.

Відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Статтею 93 КПК України передбачено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Таким чином, досліджені вище письмові докази та покази свідків не містять суттєвих протиріч, переконливі як кожен окремо, так і їх сукупність у взаємозв`язку. Жоден із них не спростований, містить інформацію щодо предмету доказування, отриманий в установленому законом порядку.

ІV. Кваліфікація дій обвинуваченого.

Захист стверджував, що в судовому засіданні з показів потерпілої ОСОБА_9 встановлено, що потерпіла під час конфлікту з ОСОБА_7 від поштовху вдарилася головою об косяк дверей, внаслідок чого отримала ЧМТ, струс головного мозку та втратила свідомість. Відповідний механізм отримання потерпілою тілесних ушкоджень підтвердили свідок ОСОБА_11 та висновки судово-медичних експертиз.

У свою чергу обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував, що між ним та потерпілою мала місце «штовханина» під час якої потерпіла могла контактувати з полотном дверей та отримати струс головного мозку.

На думку сторони захисту такий механізм отримання потерпілою ОСОБА_9 тілесних ушкоджень виключає прямий умисел з боку обвинуваченого на завдання їй струсу головного мозку, оскільки ОСОБА_7 не міг передбачити, що потерпіла під час конфлікту оступиться та вдариться головою. А завдання легких тілесних ушкоджень з необережності діючим законодавством не передбачено, як кримінальне правопорушення. На підтвердження своїх доводів захист посилався також на п.п. 26, 27 ППВСУ № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я».

Із вказаною позицією захисту суд не погоджується з таких підстав.

Слід зазначити, що для встановлення наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, має бути встановлено: діяння, спрямоване на заподіяння легкого тілесного ушкодження; наслідки у вигляді спричинення цього ушкодження; причинний зв`язку між зазначеним діянням та наслідком.

Матеріалами кримінального провадження, на думку суду, беззаперечно доведено що саме обвинувачений ОСОБА_7 був ініціатором фізичного конфлікту з потерпілою ОСОБА_9 , оскільки ці обставини підтвердила потерпіла та свідок ОСОБА_13 , і сам обвинувачений не заперечував, що піднявся на другий поверх гуртожитку, де знаходилася потерпіла через отримане ним повідомлення про порушення потерпілою умов використання електричної енергії. Саме обвинувачений ОСОБА_7 завдав потерпілій ОСОБА_9 почергово не менше 4 ударів кулаками обох рук в обличчя з лівого та правого боку, які переважно потрапили в орбітальні ділянки, ніс та область підборіддя, що спричинило легкі тілесні ушкодження, описані у висновках експерта.

Так, з висновку експерта № 12-14/176-А/23, складеного 04.04.2023 року за результатом проведення судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що потерпілій були заподіяні різні тілесні ушкодження, зокрема, закрита тупа черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку із синцем в периорбітальній ділянці зліва та закритим переломом кісток носу, що ускладнилася невралгією лівого трійчастого нерву, за механізмом: вищевказане ушкодження утворилося від ударної травматичної дії тупого твердого предмету (предметів), з місцем прикладання сили відповідно локалізації тілесних ушкоджень. При цьому за своїм характером і виглядом, що описаний у медичній карті, не виключається їх утворення в день госпіталізації у лікувальний заклад, а саме 14.02.2023 року, при обставинах, що зазначає потерпіла. Характер таких тілесних ушкоджень підтверджує факт їх заподіяння за обставин, викладених у обвинувальному акті, та підтверджених у ході судового розгляду.

Посилання захисту на положення п.п. 26, 27 ППВСУ № 2 від 07.02.2003 року, на думку суду, не є релевантним у цій справі, оскільки в положеннях цих пунктів мова йде про розмежування правильності кваліфікації кримінальних правопорушень, передбачених ст. 119 України (вбивство через необережність) та ст. 128 КК України (необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження).

Разом з умислом і мотивом вчинення цього кримінального правопорушення, під час судового провадження, було з`ясовано всі передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування. Надані суду докази, досліджені в повному обсязі, і їх, на думку суду, достатньо для вирішення питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого правопорушення поза розумним сумнівом.

Таким чином, за встановлених судом фактичних обставин кримінального правопорушення версію сторони захисту щодо можливого заподіяння ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень з необережності, суд відхиляє.

Оцінивши у сукупності наявні у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також сукупність наданих сторонами обвинувачення та захисту доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, в порядку ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, виходячи із засад справедливості, виваженості та неупередженості, керуючись законом, суд доходить висновку, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення за ч.2 ст. ст. 125 КК України знайшло своє підтвердження в ході судового розгляду.

Дії ОСОБА_7 за фактично вчинене підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України суд вважає доведеною.

V. Мотиви призначення покарання.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання, яке належить призначити обвинуваченому ОСОБА_7 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, офіційно працевлаштований, на обліку у лікаря-психіатра і лікаря-нарколога не перебуває, за місцем роботи характеризується позитивно, за місцем проживання характеризується задовільно, у квітні 2019 року мав діагноз: обмежені функції хребта та акта ходьби; у 2021 році проходив лікування з приводу діагнозу: рак сигмовидної кишки з перфорацією, розлитий перитоніт ( т. 1 а.с. 188-196, 225-226).

Також, матеріали справи не містять відомостей, які могли б скомпрометувати потерпілу ОСОБА_9 . Згідно з інформаційною довідкою Ст.ДОП ВП № 2 ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_37 , ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 мешкає одна тривалий час. За час мешкання зарекомендувала себе з доброї сторони, конфліктів з сусідами не влаштовує, алкогольні напої та наркотичні речовини не вживає. Компрометуючі матеріали та заяви у відношенні ОСОБА_9 до ВП № 2 ХРУП № 2 не надходило (т. 1 а.с. 187).

Відповідно до ст. 66 КК України обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнає захворювання на тяжку хворобу.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, згідно зі ст. 67 КК України, суд визнає вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання у відповідності до вимог ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено законом до проступків, особу винного, обставини, визнані судом такими, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У санкції ч. 2 ст. 125 КК України передбачені такі види покарання: штраф від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до одного року, або пробаційний нагляд на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк.

Відповідно до положень ст. 53 КК України штраф - це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині цього Кодексу, з урахуванням положень частини другої цієї статті. Розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного.

Розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу (ч. 2 ст. 53 КК).

На підставі вищевикладеного, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке віднесено законом до проступків, особу винного, який задовільно характеризується, досяг пенсійного віку, не судимий, має тяжке захворювання, суд вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020,00 гривень.

Суд вважає, що відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, таке покарання є співмірним протиправному діянню та необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

VІ. Цивільний позов.

За ч. 1 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Необхідно зазначити, що кримінальне правопорушення тягне за собою ряд юридичних наслідків, тому для потерпілого найважливішим є відновлення його порушеного права, яке досягається за допомогою цивільного позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Потерпілою ОСОБА_38 був заявлений цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням в сумі 150 000,00 грн.

Разом з тим, кожна заявлена цивільним позивачем вимога повинна бути обґрунтована належними й допустимими доказами.

В обґрунтування позову потерпілою зазначено, що моральна шкода полягає у завданні потерпілій обвинуваченим фізичного болю, сильного фізичного та емоційного стресу, внаслідок отриманих ударів та їх насідків. Був порушений звичний спосіб життя потерпілої, яка у 75 років перенесла душевні страждання, нервовий стрес, переживання за своє майбутнє життя, вимушена приймати заспокійливі медичні препарати (до позову додано копії чеків). На даний час потерпіла боїться проживати по місцю реєстрації у гуртожитку та живе у свого сина, від чого також відчуває певні незручності.

З положень ч.ч.1,2 ст. 1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За змістом п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина його є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Щодо доводів захисту про те, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівникам під час виконання ними своїх трудових обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України), слід зазначити наступне.

Об`єднана плата КЦС ВС у постанові від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20 виснувала, що у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди- явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи

У цій же постанові ВС зазначено, що тлумачення частини першої статті 1172 ЦК України свідчить, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником, у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і завдав відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), проходженням стажування, посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Таким чином, для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Проте в обвинувальному акті зазначено та встановлено судом, що обвинувачений наніс потерпілій тілесні ушкодження через особисту неприязнь, тому суд вважає, що ОСОБА_7 спричиняючи ОСОБА_9 тілесні ушкодження діяв не в межах своїх службових повноважень, оскільки Положенням про студентський гуртожиток ІНФОРМАЦІЯ_11 (т. 1 а.с. 223-224) не закріплено права коменданта застосовувати силу до мешканців гуртожитку.

Так, у відповідності зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985 р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Суд керується також рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Ромашов проти України" від 27.07.2004 року, в якому зазначено, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом констатації судом факту порушення.

Окрім того, в даному рішенні Європейський суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Суд вважає, що з вини обвинуваченого ОСОБА_7 , який визнаний судом винним у спричиненні потерпілій ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, які потягли короткочасний розлад здоров`я, який, окрім того, не вчинив ніяких дій по добровільному відшкодуванню спричиненої шкоди, потерпілій була завдана моральна шкода, яка полягає у фізичних і душевних стражданнях, заподіяних незаконними діями обвинуваченого.

Законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 572/3209/17.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої потерпілій ОСОБА_9 суд враховує обставини вчиненого обвинуваченим діяння, характер і глибину душевних страждань потерпілої внаслідок отриманих тілесних ушкоджень та відчутого фізичного болю, витрачений час на проведення медичної діагностики та лікування, пережитий страх жінки похилого віку під час побиття? та виходячи із засад розумності і справедливості, суд оцінює моральну шкоду, спричинену потерпілій у 20 000,00 грн.

VІІ. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Приписами ст. 118 КПК встановлено, що процесуальні витрати складаються з: витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

У позові потерпілої ОСОБА_9 заявлено вимогу про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрат на правову допомогу в сумі 35 000,00 грн.

У судовому засіданні 16.10.2025 року представником потерпілої подано клопотання про долучення до справи доказів понесених витрат на правову допомогу, в якому зазначено про збільшення цих вимог на 500,00 грн.

За результатом розгляду цієї вимоги суд доходить таких висновків.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати й оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на таку допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК).

Верховний Суд у своїй практиці вказує, що обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові ІНФОРМАЦІЯ_17 (справа № 826/1216/16).

В обґрунтування понесених потерпілою витрат на правову допомогу матеріали справи містять такі докази: договір № 28 від 14.02.2023 року, укладений між АО « ІНФОРМАЦІЯ_18 » в особі адвоката ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ордер, виданий на підставі вказаного договору; Акт наданих послуг № 1 до Договору № 28 про надання правової допомоги від 14.02.2023 року.

У вказаному Акті, який підписали адвокат ОСОБА_8 від імені АО « ІНФОРМАЦІЯ_18 » та ОСОБА_9 , зазначено, що клієнт прийняв насступну правничу допомогу: представництво на досудовому розслідуванні у кримінальному провадженні № 0000067 від 15.02.2023 року (допомога при складанні заяви про кримінальне правопорушення, участь при допиті потерпілої, участь при проведенні слідчих експериментів, складання т подання процесуальних документів дізнавачу) - 10 годин, вартість однієї години 1500,00 грн - усього 15000,00 грн; складання та подання цивільного позову по справі 645/6339/24 - 7 годин, вартість однієї години 1500,00 грн - усього 10500,00 грн; підготовка та участь в судових засіданнях по справі № 645/6339/24 - 4 години, вартість однієї години 2500,00 грн - усього 10000,00 грн.

Підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, входить до предмета доказування у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 КПК. Для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати й оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг. Підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, входить до предмета доказування у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 КПК.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений з адвокатом-представником.

Для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо).

На це вказав у своїй постанові від 19 серпня 2024 року Касаційний кримінальний суд Верховного Суду по справі №521/3869/22.

За висновком, викладеним у додаткові постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на таку допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК).

Надаючи оцінку відомостям, викладеним у п. 1 Акту наданих послуг № 1 до Договору № 28 про надання правової допомоги від 14.02.2023 року суд зазначає, що представником потерпілої не надано доказів надання потерпілій допомоги при складанні заяви про кримінальне правопорушення, участі при допиті потерпілої, складанні та поданні процесуальних документів дізнавачу, оскільки судом відповідні документи не досліджувалися, клопотання про їх долучення до справи та дослідження судом не заявлено. З протоколу проведення слідчого експерименту від 14.04..2023 року вбачається, що вказана слідча дія, проведена а участі потерпілої ОСОБА_9 та її представника - адвоката ОСОБА_8 , тривала 50 хвилин (з 10.50 год до 11.40 год).

Таким чином, в цій частині витрати на правову допомогу підтверджуються лише на суму 1500,00 грн, оскільки доведено, що одна година витрачена представником потерпілої при участі у слідчому експерименті.

Надаючи оцінку відомостям, викладеним у п. 2 Акту наданих послуг № 1 до Договору № 28 про надання правової допомоги від 14.02.2023 року суд ураховує розумність розміру витрат на професійну правову допомогу в цій частині, а також те, що заявлені витрати не є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг не відповідають критерію реальності витрат, оскільки доводи на витрачання представником позивача на складення позовної заяви у цій справі протягом 7 годин є сумнівними.

Витрати на правову допомогу в цій частині суд оцінює у 3000,00 грн.

Надаючи оцінку відомостям, викладеним у п. 3 Акту наданих послуг № 1 до Договору № 28 про надання правової допомоги від 14.02.2023 року суд зазначає, що справа перебувала на розгляді Немишлянського районного суду м.Харкова майже один рік. За цей час було проведено одне підготовче засідання (26.11.2024 року) та 10 судових засідань (05.12.2024, 13.01.2025, 20.03.2025, 17.04.2025, 12.05.2025, 26.06.2025, 24.07.2025, 11.09.2025, 25.09.2025, 16.10.2025).

У всіх цих судових засіданнях представник позивача - адвокат ОСОБА_8 приймала активну участь, жодного разу розгляд справи не було відкладено за ініціативою представника потерпілої, тому в цій частині витрати на правову допомогу вважаються доведеними в сумі 10 000,00 грн.

У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, враховуючи особливості розгляду справи, її значення для учасників, беручи до уваги зауваження захисника про завищення розміру витрат на правову допомогу, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру, співмірності та складність справи, матеріальний стан обвинуваченого, суд доходить висновку про те, що розмір судових витрат на правову допомогу потерпілій, які підлягають стягненню з обвинуваченого, слід зменшити до 14 500,00 грн.

Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.

Судові витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374 Кримінального процесуального кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначити йому покарання у вигляді штрафу, в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів громадян, тобто у сумі 1020 (одна тисяча двідцять) гривень.

Роз`яснити ОСОБА_7 , що згідно з п.п. 8, 10 розділу ІІІ Порядку виконання уповноваженими органами з питань пробації судових рішень про призначення покарання у виді штрафу, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1301/5 від 27 квітня 2018 року, засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання судовим рішенням законної сили і повідомити про це орган пробації шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Якщо засуджений не з`явився до органу пробації, не підтвердив сплату штрафу шляхом пред`явлення документа після закінчення місячного строку від набрання судовим рішенням законної сили, орган пробації з урахуванням наявної інформації про засудженого надсилає подання до суду, який виніс судове рішення, для вирішення питання про розстрочку виплати несплаченої суми штрафу або заміну несплаченої суми штрафу покаранням у виді громадських, виправних робіт або позбавлення волі, відповідно до вимог частини п`ятої статті 53 Кримінального кодексу України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, в сумі 20 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог позову - відмовити.

Вимоги потерпілої ОСОБА_39 про стягнення витрат на правову допомогу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 витрати на правову допомогу у кримінальному провадженні в сумі 14 500,00 грн.

У задоволенні решти вимог про стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.

Згідно з ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Немишлянський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1