КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/5467/2025 Категорія: ч.2 ст. 350 КК України
ЄУН: 752/6819/25 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 грудня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали у кримінальному провадженні 0000971, внесеному до ЄРДР 11 березня 2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, громадянина Україна, освіта середня спеціальна, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину 2023 року народження, фізичної особи-підприємця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, за апеляційною скаргою із змінами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Голосіївської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_10 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 4 серпня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 4 серпня 2025 року ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень.

Цим же вироком вирішено питання цивільного позову та доля речових доказів у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження службовій особі, яка виконує громадський обов`язок, у зв`язку з її службовою діяльністю, за наступних обставин.

Так, 11 березня 2025 року приблизно о 13.52 годині головний спеціаліст-інспектор з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_11 , будучи службовою особою у форменому одязі із знаками розпізнавання, а саме, в тактичній куртці з наявним шевроном на правій руці «КМДА» та нагрудною камерою, заступила на службу по виконанню своїх посадових обов?язків.

Відповідно до Розділу № 3 п. 1 Посадової інструкції, яка затверджена директором Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 23 листопада 2021 року головний інспектор з паркування зобов?язаний: виявляти та фіксувати у режимі фотозйомки (відеозапису) порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, розміщувати на лобовому склі транспортного засобу повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності осіб за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів; встановлювати відповідальних осіб за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів та інших реєстрів; виносити постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису); вносити інформацію про правопорушення та постанову про накладення адміністративних стягнень до Реєстру адміністративних правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Цього ж дня, близько 13.52 год. ОСОБА_11 в ході здійснення своїх службових обов?язків, перебуваючи на ділянці платного паркування, за адресою: м. Київ, вулиця Антоновича, 125, почала складати повідомлення про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення дорожнього руху, а саме, правила зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів припаркованих на проїжджій частині вищевказаної вулиці в зоні дії дорожніх знаків 5.43 «Зона стоянки» та 7.14 «Платні послуги», в тому числі склала повідомлення на автомобіль «Mercedes-Benz E 320» державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_9 .

Тим часом ОСОБА_9 , побачивши, що головний спеціаліст-інспектор з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_11 виконує свої посадові обов`язки, будучи обуреним рішенням останньої про притягнення до адміністративної відповідальності, перебуваючи на узбіччі асфальтної дороги за вищевказаною адресою, підійшов до ОСОБА_11 та почав висловлюватись в її адресу нецензурною лексикою. Після чого, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_12 , будучи обурений діями ОСОБА_11 , наблизився до останньої на відстань витягнутої руки, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою спричинення потерпілій, як службовій особі тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар ногою в область голені ОСОБА_11 , чим наніс останній легке тілесне ушкодження у вигляді синця на заднє-внутрішній поверхні лівого стегна в середній третині згідно з висновком експерта Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи». У подальшому, сівши до свого автомобілю «Mercedes-Benz E 320» державний номерний знак НОМЕР_2 , поїхав з місця вчинення злочину.

Не погоджуючись вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність - ст. 69 КК України; постановити у справі новий вирок, яким засудити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 350 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три ) роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, на підставі ст. 76 КК України покласти наступні обов`язки: протягом іспитового строку періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти зазначений орган про зміну місця проживання; в іншій частині вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи та правильність юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, вважає вирок незаконним в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність - ст. 69 КК України. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 65, ст. 69, ст. 12 КК України, роз`яснення, що містяться в абз. 2 п. 1, п. 8, абз. 2 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку мають дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів; призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Однак, на переконання апелянта, судом першої інстанції зазначені вимоги закону належним чином не виконав. Так, як наголошує прокурор, суд першої інстанції безпідставно застосував до обвинуваченого положення ст. 69 КК України, що є неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність. У свою чергу безпідставне застосування ст. 69 КК України призвело до призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, яке через свою надмірну м`якість, не відповідає суспільній небезпеці вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке законом віднесено до категорії нетяжких злочинів, обставини, які пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання, особу винного, який одружений, має на утриманні неповнолітню дитину 2023 року народження, є фізичною особою-підприємцем, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягався. При цьому, в обґрунтування можливості призначення ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 350 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, суд послався на такі пом`якшуючі покарання обставини, як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування завданого збитку потерпілій ОСОБА_11 . Разом з тим, як вказує прокурор, у порушення вимог ч. 1 ст.69 КК України, суд у вироку не умотивував, яким чином ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України.

Крім того, на думу прокурора, суд першої інстанції необґрунтовано визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, оскільки розкриття злочину відбулось завдяки зусиллями працівників правоохоронних органів шляхом проведення ефективних процесуальних та слідчих дій, внаслідок чого були здобуті беззаперечні докази вини ОСОБА_9 . З посиланням на правову позицію, викладену у постанову Верховного Суду від 7 квітня 2021 року у справі 263/15605/17, прокурор наголошує, що визнання особою вини та надання особою правдивих показань не підтверджує наявність такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

Окрім того, на переконання апелянта, обставина, яка пом`якшує покарання, - добровільне часткове відшкодування заподіяної шкоди відсутня, оскільки вона полягає у повному задоволенні винним або іншими особами обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди. Добровільне відшкодування завданого збитку - це добровільні дії, які фактично усувають негативні наслідки вчиненого злочину. Закон прямо вказує, що відшкодування повинно бути реальним та в повному обсязі.

Таким чином, як зазначає прокурор, суд, призначаючи покарання з застосуванням ст. 69 КК України, не умотивував таке рішення та помилково дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 350 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Не погоджуючись з висновком суду про можливість застосування вимог ст. 69 КК України, прокурор також звертає увагу на суспільну небезпеку даного кримінального правопорушення, родовим об`єктом якого є група суспільних відносин, що забезпечує загальновизнану повагу до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, публічного управління, інформування та журналістської діяльності, їх значення, вплив, довіру до них; видовим об`єктом є суспільні відносини, що забезпечують нормальну діяльність органів влади, управління, громадських організацій, службових осіб і представників громадськості; основним безпосереднім об`єктом є суспільні відносини, що забезпечують конкретну законну діяльність службової особи чи особи, яка виконує громадський обов`язок; додатковим обов`язковим об`єктом є суспільні відносини, що забезпечують: порядок виконання функцій відповідним органом державної влади та їхніми представниками; недоторканість службової особи, її близьких, а також особи, яка виконує громадський обов`язок, їх здоров`я, волі, безпеки, права на життя.

З огляду на викладене, прокурор зазначає, що суд у своєму рішенні не навів переконливих мотивів наявності підстав для застосування положень ст. 69 КК України з урахуванням принципу справедливості покарання й відповідності його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами, а призначене ОСОБА_9 покарання у вигляді штрафу, шляхом переходу на більш м`якій вид покарання, за своїм розміром явно несправедливим внаслідок м`якості і його не можна вважати необхідним та достатнім, вважаючи, що, враховуючи щире каяття обвинуваченого у вчиненому, добровільне часткове відшкодування завданого збитку потерпілій, обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ч. 2 ст. 350 КК України, однак наближено до мінімального розміру.

У змінах до апеляційної скарги, прокурор вказала, що не відмовляється від доводів щодо необґрунтованого застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_9 . Проте, вважає необхідним внести зміни та доповнення, а саме, вирок скасувати в частині застосування ст. 69 КК України; ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 2 ст. 350 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки; кваліфікувати дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 350 КК України як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі, у зв`язку з її службовою діяльністю; виключити з мотивувальної частини вироку посилання на ознаку потерпілої особи - «яка виконує громадський обов`язок». В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування змін прокурор посилається на те, що у мотивувальній частині вироку суд першої інстанції зазначив, що кваліфікує дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 350 КК України як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі, яка виконує громадський обов`язок, у зв`язку з її службовою діяльністю.

Однак, згідно визнаних судом у вироку доведеними та встановленими обставинам справи - ОСОБА_9 умисно заподіяв легке тілесне ушкодження службовій особі, у зв`язку з її службовою діяльністю, а саме, заподіяв легке тілесне ушкодження ОСОБА_11 , яка є головним спеціалістом - інспектором з паркування Департаменту територіального контролю м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА), та будучи службовою особою у форменому одязі із знаками розпізнавання (в тактичній куртці з шевроном на правій руці «КМДА» та нагрудною камерою) перебувала на службі та виконувала свої посадові обов`язки. Отже, суд першої інстанції помилково зазначив ознаку потерпілої особи «яка виконує громадський обов`язок». Потерпілими від кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 350 КК України, можуть бути службова особа або громадянин, який виконує громадський обов`язок. Суд першої інстанції, вірно визначивши формулювання обвинувачення, яке визнано судом доведеним та кваліфікацію дій ОСОБА_9 , в формулюванні кваліфікації зазначив зайву ознаку потерпілої особи, а саме «яка виконує громадський обов`язок». Таким чином, як наголошує прокурор, з огляду на вимоги ст. 337 КПК України кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 350 КК України є вірною та не ставиться питання про збільшення обсягу пред`явленого йому обвинувачення. У даному конкретному випадку підлягає приведенню у відповідність до закону лише формулювання правової кваліфікації дій ОСОБА_9 , а саме, дії ОСОБА_9 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 350 КК України як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі, у зв`язку з її службовою діяльністю, виключивши формулювання «яка виконує громадський обов`язок».

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги зі змінами, представника потерпілої, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, захисника та обвинуваченого, які просили залишити вирок без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги зі змінами, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з положеннями ст. 404 КПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК Українисудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції не у повному обсязі дотримався вказаних вимог закону.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, суд, допитавши обвинуваченого, потерпілу, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, впевнившись, що фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися, докази відносно них, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджував. Висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, які не оспорюються і в апеляційній скарзі, згідно з положеннями ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого за визнаних судом першої інстанції встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення кваліфіковані за ч. 2 ст. 350 КК України як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі, яка виконує громадський обов`язок, у зв`язку з її службовою діяльністю.

Кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 350 КК України прокурором не оспорюється.

Проте, прокурор вважає, що судом першої інстанції дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 350 КК України за кваліфікуючою ознакою «яка виконує громадський обов`язок», кваліфіковано неправильно.

Перевіряючи доводи прокурора у цій частині, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, зазначені у постанові від 27 лютого 2018 року у справі № 756/5578/15-к (провадження № 13-3зво18), відповідно до яких норми КПК України не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації дій, зокрема, й у тих кримінальних провадженнях, у яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч. 3 ст. 349 КПК України і визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирок місцевого суду, ухвалений в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, може бути оскаржений в апеляційному порядку у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченої особи.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.

Диспозицією ч. 2 ст. 350 КК України передбачена відповідальність за умисне нанесення побоїв або заподіяння легкого чи середньої тяжкості тілесного ушкодження службовій особі або громадянинові, який виконує громадський обов`язок, у зв`язку з їхньою службовою чи громадською діяльністю, а також вчинення таких дій щодо їх близьких.

Таким чином основним безпосереднім об`єктом цього злочину є нормальна робота та авторитет службової особи у зв`язку зі службовою діяльністю та громадянина, який виконує громадський обов`язок у зв`язку з громадською діяльністю. Додатковими об`єктами виступають здоров`я особи, право власності, а також здоров`я їх близьких родичів і близьких їм осіб.

Виклад фактичних обставин справи - це формулювання фактичного складу діяння, тобто конкретний опис поведінки особи й інших юридичних фактів, які встановлено (процесуально доведено), які мають кримінально-правове значення та в системному поєднанні утворюють фактичний склад злочину.

Формула кваліфікації - це сукупність буквених (літерних) і цифрових позначень, які вказують на кримінально-правові норми (статті, їх частини та пункти), що підлягають застосуванню. Вона дає відповідь на запитання: чи має діяння склад злочину і якою саме статтею кримінального закону він передбачений.

Значення формули кваліфікації полягає в тому, що за її допомогою можна здійснити стисле й точне посилання на закон про кримінальну відповідальність.

Юридичне формулювання обвинувачення - це, за суттю, юридична «розшифровка» і конкретизація формули кваліфікації. Іншими словами, це словесне посилання на ті кримінально-правові норми, які відображені у формулі кваліфікації; юридичні формулювання, що містяться у нормах кримінального закону, який встановлює відповідальність за вчинене посягання. У процесуальних документах, в яких закріплюється результат кваліфікації злочинів, відображається сутність обвинувачення, пред`явленого особі, тобто, вказується, у скоєнні якого злочину обвинувачується особа. Юридичне формулювання обвинувачення описується словами та за допомогою формули кваліфікації.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що згідно з обвинувальним актом ОСОБА_9 висунуто обвинувачення в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження службовій особі, яка виконує громадський обов`язок, у зв`язку з її службовою діяльністю, та його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 350 КК України.

Обвинувальний акт про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, розглядався судом першої інстанції за правилами, передбаченими ч. 3 ст. 349 КПК України.

З оскаржуваного вироку вбачається, що місцевий суд, встановивши, що ОСОБА_9 заподіяв ОСОБА_11 , яка є службовою особою, в ході здійснення нею службових обов?язків легке тілесне ушкодженнята кваліфікувавши дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 350 КК України, у мотивувальній частині вироку вказав, що вважає доведеною вину ОСОБА_9 в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження службовій особі, яка виконує громадський обов`язок, у зв`язку з її службовою діяльністю, тобто, вказав зайву кваліфікуючу ознаку - «яка виконує громадський обов`язок».

На переконання колегії суддів, допущена судом першої інстанції помилка підлягає виправленню судом апеляційної інстанції шляхом зміни вироку в частині правової кваліфікації (формули кваліфікації) дій ОСОБА_9 , викладених у мотивувальній частині вироку, вказавши, що ОСОБА_9 умисно заподіяв легке тілесне ушкодження службовій особі у зв`язку з її службовою діяльністю, а, відтак, апеляційна скарга прокурора у цій частині є обґрунтованою.

Така зміна вироку не погіршує будь-яким чином становища обвинуваченого, не впливає на кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 350 КК України.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора у цій частині підлягає до задоволення, а вирок суду - зміні на підставі ст. ст. 409, 413 КПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, колегія суддів доходить такого висновку.

Так, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, яке віднесено кримінальним законом до категорії нетяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, 2023 року народження, є фізичною особою-підприємцем, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягався; обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди потерпілій; відсутність обставин, що обтяжують покарання. З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про те, що перевиховання та виправлення винного можливо без ізоляції від суспільства про призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 ч. 1 КК України - переходу до більш м`якого виду основного покарання, що не зазначене у санкції ч. 2 ст. 350 КК України, - штрафу, з урахуванням наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання винного та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а саме - активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, часткове відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди, а також те, що потерпіла ОСОБА_11 не заперечувала щодо призначення покарання обвинуваченому із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

За приписами ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Окрім того, колегія суддів враховує, що частиною 1 статті 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 1 червня 2021 року № 570/32/18, у кожному випадку застосування статті 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.Виходячи зі змісту статті 69 КК України, суд при встановленні та визнанні декількох пом`якшуючих особі покарання обставин повинен співставити їх кількісну та якісну характеристики як таких, що досить істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, враховуючи індивідуальні особливості конкретної справи, та перебувають у такому співвідношенні одна з одною, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність призначення винному мінімального покарання в межах санкції відповідної статті або його призначення нижче від найнижчої межі.

З огляду на наведені вимоги закону, враховуючи положення ст. 69 КК України, правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України у частині, що стосується дискреційних повноважень суду при призначенні обвинуваченим покарання, з урахуванням встановлених під час апеляційного розгляду обставин, те, що обвинувачений засуджує свою поведінку, розкаявся у вчиненому, позицію потерпілої у цій частині; дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що сукупність встановлених обставин, у т.ч. і тих, що пом`якшують покарання обвинуваченого, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і, на думку колегії суддів, свідчать про те, що суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України - більш м`який вид основного покарання, що не зазначене у санкції ч. 2 ст. 350 КК України,у виді штрафу у розмірі 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень, яке не є м`яким, оскільки саме таке покарання за видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає принципам призначення покарання та сприятиме досягненню цілей покарання.

Таким чином, на думку колегії суддів, всупереч доводів апеляційних скарг, при призначенні покарання обвинуваченому судом першої інстанції враховані всі обставини справи, дані про особу обвинуваченого, позицію потерпілої, тобто й ті, на неврахування яких посилається прокурор в апеляційній скарзі.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду в частині, що стосується призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора у цій частині є непереконливими, а, відтак, у цій частині апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Таким чином, апеляційна скарга зі змінами прокурора підлягає до задоволення частково.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу із змінами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 - задовольнити частково.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 4 серпня 2025 року щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 350 КК України змінити в частині правової кваліфікації його дій:

- виключити з мотивувальної частини вироку посилання на ознаку потерпілої особи - «яка виконує громадський обов`язок»;

- кваліфікувати дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 350 КК України як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі, у зв`язку з її службовою діяльністю.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4