Справа № 446/438/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/918/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження № 0000307 за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 09.09.2025, стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні якого перебуває 2 малолітніх дітей, працюючого митним брокером ТОВ «Брокер Компані», інваліда 3-ї групи, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України,

з участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_10

захисника - адвоката ОСОБА_11 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 09.09.2025, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, і призначено йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 років пробаційного нагляду з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

У відповідності до ст. 59-1 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Арешт накладений ухвалами слідчого судді Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 04.12.2024 буде скасовано після набрання вироком законної сили.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на проведення інженерно-транспортної експертизи в розмірі 5969,25 грн.; на проведення інженерно-транспортної експертизи в розмірі 3979,50 грн.; на проведення інженерно-транспортної експертизи в розмірі 3979,50 грн.; на проведення інженерно-транспортної експертизи в розмірі 3979,50 грн.; на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 7163,10 грн..

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

На вирок суду першої інстанції прокурор подав апеляційну скаргу у якій просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, апелянт вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції обрав вид і розмір покарання ОСОБА_7 з урахуванням характеру і ступеня тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, зокрема при цьому зазначив, що ОСОБА_7 , на обліку у психіатра не перебував, перебуває на обліку в нарколога. Також суд вказав на те, що обвинувачений на час вчинення ДТП був позбавлений прав керування та притягувався до кримінальної відповідальності. При цьому місцевий суд визнав щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку обставинами, що пом`якшують засудженому покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують.

Враховуючи зазначені обставини суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 286-1 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді 2 років пробаційного нагляду з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Апелянт наголошує, що однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК України є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Так, суд першої інстанції, визнавши щире каяття, визнання винуватості, виявлення жалю з приводу вчиненого, добровільне відшкодування в повному обсязі заподіяної потерпілій шкоди обставинами, що пом`якшують ОСОБА_7 покарання, не обґрунтував того, як ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим діяння, наслідком якого є заподіяння шкоди здоров`ю особи та безпідставно застосував при призначенні ОСОБА_7 покарання норму, передбачену ст. 69 КК України.

Більше того, суд не надав у своєму рішенні оцінки тим обставинам, що ОСОБА_7 будучи в стані алкогольного сп`яніння та позбавлений прав керування транспортним засобом, за вчинене раніше адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, перебуваючи на обліку в нарколога, керував транспортним засобом, тим самим поставив під небезпеку не лише своє життя, а й інших учасників дорожнього руху, грубо порушив правила дорожнього руху, допустив ДТП в результаті якого водій іншого транспортного засобу отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Зважаючи на наведене вище, позицію потерпілої, яка просила призначити підсудному покарання не пов`язане із ізоляцією від суспільства, а також обставина відшкодування їй в повному обсязі завданої шкоди, у цій справі не мають вирішального значення, з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого ОСОБА_7 діяння у сфері безпеки руху. Той факт, що засуджений судимості не має, є особою молодого віку, офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, а також неперебування на диспансерному психіатричному обліку, інвалідність 3 групи, яку він отримав внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України.

Апелянт покликається, що ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду від 15.08.2025 у цьому ж кримінальному провадженні відмовлено в затвердженні угоди про примирення, укладеної між потерпілою ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_7 . Суд таку відмову мотивував тим, що сторони угоди узгодили покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу.

При цьому суд, заначивши в ухвалі від 15.08.2025 щодо відсутності достатніх підстав для призначення ОСОБА_7 на підставі ст. 69 КК України більш м`якого покарання, узгодженого угодою про примирення, ніж передбачено санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України, у вироку від 09.09.2025 ці ж підстави використав для мотивування призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 02.12.2024 близько 16:00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння за кермом технічно справного автомобіля марки «Honda» моделі «HR-V», д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по автодорозі Н-17 сполученням «Львів-Луцьк» 19 км + 100 м в напрямку м.Луцьк, неподалік с. Новий Став Львівського району, Львівської області, діючи всупереч ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», згідно якої учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху, грубо порушив вимоги чинних розділів Правил, а саме: пункту 1.2 відповідно до якого в Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів; п .1.5 яким визначено, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; підпункту «б» пункту 2.3., відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; підпункту «а» пункту 2.9, згідно якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; дорожньої розмітки 1.1. (вузька суцільна лінія) розділу 34 «Дорожня розмітка», яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків (осьова розмітка) на дорогах з двома чи трьома (2+1) смугами руху в обох напрямах, позначає межі смуг руху у попутному напрямку (розділювальна розмітка) , позначає межі проїзної частини, на які в`їзд заборонено ( напрямні острівці та острівці безпеки) розділяє пішохідний і велосипедний рух на суміжних пішохідних та велосипедних доріжках, позначений знаком 4.18 розділяє смуги на велосипедних доріжках з двостороннім рухом у разі наближення до велосипедного переїзду, позначеного розміткою 1.15, при проходженні заокругленої ділянки дороги в ліву сторону здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, що призвело до зіткнення з автомобілем марки « Lexus» моделі «NX200» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , яка рухалась в зустрічному напрямку до м. Львів.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля «Lexus» моделі «NX200» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді тупої травми грудної клітки у вигляді перелому 1-2 ребер зліва, лівобічного травматичного гемопневмотораксу, перелом 2-3 ребер зліва, перелому ручки грудини, перелому поперечних відростків поперекових хребців L1-L4 справа та L3 зліва, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора ОСОБА_8 , який просив задовольнити апеляційні вимоги сторони обвинувачення, думкку представника потерпілої- адвоката ОСОБА_10 , підтриману потерпілою ОСОБА_9 , які просили відмовити в задоволенні апеляційних вимог прокурора, думки захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_11 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_7 , які, кожен окремо, просили відмовити у задоволення апеляційної скарги прокурора, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, з врахуванням письмових пояснень обвинуваченого та його захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено в діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, апеляційний суд не проводить їх детальний аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Доводи прокурора щодо істотних порушеннь вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання ОСОБА_7 , невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально - вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2018 року по справі № 761/34674/15.

Дискреційні повноваження суду також визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Частина 2 ст.50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, за яких вчинений злочин, в тому числі і ті обставини, які пом`якшують покарання. Дотримання цих вимог з приводу загальних засад призначення покарання необхідне, оскільки саме за допомогою них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Тобто, законодавець надає суду дискреційне повноваження за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті.

Так, для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (постанова ВС від 27.04.2021 року № 712/4384/20).

Як неодноразово зазначав Верховний Суд (зокрема, у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 744/884/17, провадження № 51-8413км18), норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК України, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК України можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК України і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій у вчиненні кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчиненого та/або небезпечність винуватого.

Як вбачається з вироку судом першої інстанції, при призначені обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, за ч.1 ст. 286 -1 КК України, було враховано дані досліджені в судовому засіданні, які характеризують особу обвинуваченого, та враховано, що останній раніше не судимий, одружений, являється інвалідом третьої групи, має на утриманні двох малолітніх дітей, працевлаштований, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має позитивну характеристику директора ТОВ «Скіддерс Європа» у якій зазначено про те, що обвинувачений підтримує волонтерський рух, на обліку в психолога не перебуває, перебуває на обліку у нарколога, до кримінальної та відповідальності раніше не притягувався. Також судом враховано, що обвинувачений на час вчинення ДТП був позбавлений прав керування та притягувався до адміністративної відповідальності.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого у відповідності до ст. 66 КК України суд визнав його щире каяття, яке полягало у тому, що обвинувачений дійсно жалкує про вчинене, негативно оцінює свої злочинні дії та їх наслідки та готовий понести покарання за вчинене; добровільне відшкодування завданого збитку, що виразилось у повному відшкодуванні завданої потерпілій шкоди, здійсненого своєчасно без будь-якого примусу.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого у відповідності до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Суд вважав, що відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність кількох пом`якшуючих покарання обставин істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим, так як його щире каяття та жаль свідчить про усвідомлення наслідків таких дій та недопущення їх в подальшому, а добровільне відшкодування завданого потерпілій збитку свідчить про вчинення вичерпних та необхідних дій, які компенсували завдану шкоду здоров`ю потерпілій.

Крім того, суд врахував особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, а вчинив необережний нетяжкий злочин, тобто не мав конкретних мотивів чи умислу на його вчинення, позитивно характеризується за місцем праці та проживання, офіційно працевлаштований, бере активну участь у діяльності спрямованій на гуманітарну допомогу в умовах війна в Україні, що доводиться листом від 19.08.2025, має на утриманні двоє малолітніх дітей, що у своїй сукупності вказує на виключно позитивну характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_7 та у сукупності з наявністю кількох обставин, які пом`якшують покарання дає підстави для застосування ст. 69 КК України.

Крім того, при прийнятті такого рішення судом було взято до уваги позицію потерпілої, яка не має жодних претензій до обвинуваченого, прийняла його вибачення та відшкодування шкоди і просить його суворо не карати та не позбавляти обвинуваченого волі.

Тому, суд вважав, що наведені обставини, надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння, яке інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_7 виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший, а тому є можливим призначити обвинуваченому покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України, та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення у виді пробаційного нагляду з позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк.

На переконання колегії суддів судом першої інстанції підставно та обґрунтовано було викладено у вироку всі необхідні доводи щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 вимог ст. 69 КК України.

Так санкція ч.1 ст. 286-1 КК України передбачає відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк до 3 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 3 до 5 років.

Згідно ст. 12 КК України даний злочин віднесений до категорії нетяжкого за який передбачено покарання у виді штрафу або позбавлення волі на строк не більше 5 років.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу стороні обвинувачення на практику Верховного Суду, викладену в ухвалі від 03.03.2025 у справі № 182/5470/24, де зазначено, що згідно з приписами ч. 1 ст. 59-1 КК покарання у виді пробаційного нагляду полягає в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства.

Тобто в разі призначення покарання у виді пробаційного нагляду особа зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються завжди закріплені в пунктах 1 3 ч. 2 ст. 59-1 КК, та факультативні передбачені пунктами 1 5 ч. 3 ст. 59-1 КК, тобто, які можуть покладатися додатково, залежно від характеру та ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення або необхідності більш суворого нагляду за засудженим, з огляду на його особу.

Крім того Верховний Суд звернув увагу на безпідставність порівняння ст. 59-1 КК зі ст. 75 КК, оскільки пробаційний нагляд не співвідноситься зі звільненням від відбування покарання з випробуванням з огляду на те, що останній є окремим інститутом кримінального закону та передбачає звільнення від покарання, а пробаційний нагляд за своєю суттю є одним із його видів у системі покарань.

Відтак апеляційні вимоги прокурора про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 тяжкого злочину, необгрунтування застосування підстав для застосування вимог ст. 69 КК України, не взяття в повній мірі судом першої інстанції до уваги даних про особу обвинуваченого, який перебуває на обліку в лікаря нарколога, що раніше порушував вимоги ч.1 ст. 130 К та був позбавлений права керування транспортним засобом, однак знову сів за кермо та вчинив ДТП з наслідками для потерпілої, а також міркування про те, що покарання за ст. 59-1 КК України наближене до звільнення від покарання за ст. 75 КК України, є безпідставними, упередженими, бездоказовими та суперечать чинному законодавству, оскільки прокурором в апеляційній скарзі вказані посилання на позиції висловлені в постановах Верховного Суду, які до даного кримінального провадження не можуть бути застосовані через невідповідність злочину та обставин справ.

Стороною захисту в повному обсязі в суді апеляційної інстанції спростовані доводи апеляційної скарги прокурора та підставно наголошено на тому, що за ст. 59-1 КК України обвинуваченому призначено саме покарання, а не звільнено від відбування покарання, і між цим не можна проводити аналогію.

Колегія суддів вважає недоречним покликання прокурора на те, що в матеріалах справи наявна ухвала суду про відмову в затвердженні угоди між потерпілою та обвинуваченим і дані, які характеризують особу обвинуваченого, в ухвалі і у вироку є однакові, але в ухвалі їх було недостатньо для затвердження угоди, а для застосування у вироку вимог ст. 69 КК їх достатньо.

Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції, за власним переконанням, з врахуванням всіх обставин справи, підставно було відмовлено в задоволені угоди, адже там мова йшла про застосування до обвинуваченого покарання у виді штрафу, яке суд вважав недостатнім для належного покарання ОСОБА_7 за скоєний ним злочин.

Отже в апеляційній скарзі прокурора не наведено жодних вагомих підстав для скасування вироку суду першої інстанції та призначенні обвинуваченому більш тяжкої міри покарання, а саме ізоляція від суспільства у виді позбавлення волі.

На переконання колегії суддів призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді пробаційного нагляду з позбавлення права керування транспортними засобами, відповідає вимогам ст.50, 65 КК України.

Призначене покарання буде необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 09.09.2025, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України з призначенням покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 років пробаційного нагляду з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: