В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000705 від 12.06.2025 року за обвинуваченням,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сєвєродонецьк, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше не судимого,

у вчинені ним кримінального правопорушення, передбачених ч. 4 ст. 111-1 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени зазначеної організації утримуються у своїх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значну участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, будь то політичного, економічного, військового чи іншого характеру не можуть бути виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили або загрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання суперечок та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва. серпня 1975 року, який був підписаний СРСР, правонаступником якого є російська федерація.

Статтями 1 і 2 III Конвенції про відкриття військових дій від 18 жовтня 1907 року, що вступила в дію 26 січня 1910 року і 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути негайно повідомлено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання повідомлення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки було схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Відповідно до зазначеного документу, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Відповідно до пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року російська федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні свої зобов`язання згідно з принципами Заключного акту співробітництву в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність, суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримання миру та стабільності у Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, укладеного між державами СНД, серед яких є Україна та російська федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів одна одної та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їх непорушність, а також вирішувати всі суперечки, що виникають з питань кордонів та територій, лише мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо вони виникнуть; не встановлювати із нею політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій та комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічну, фінансову, військову та іншу допомогу.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН та зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною та російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року 13/98-ВР та федеральним законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42 - ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів і зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, не застосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, дотримання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису та карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганський областей належить до території України.

Статтями 1 - 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною та незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною.

Згідно статті 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати та змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народу і не може бути узурповане державою, її органами чи посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, не посягати на права та свободи, честь та гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132 - 134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою України та в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її ведення.

Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно-правових актів, 22 лютого 2022 року президент російської федерації, реалізуючи свій злочинний план, направлений на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до Ради Федерації звернення про використання збройних сил російської федерації за межами російської федерації, яке було задоволене.

24 лютого 2022 року о 5 годині президент російської федерації оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

Того ж дня, близько 05 год. 10 хв. збройними силами російської федерації, що діяли за наказом керівництва російської федерації та збройних сил російської федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, тоді ж, війська російської федерації вдерлися сухопутним шляхом на територію суверенної держави України.

У зв`язку з чим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.22 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено по теперішній час.

Факт повномасштабного збройного вторгнення не приховувався владою рф, а також установлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема Резолюцією Генеральної асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п.п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії російської федерації проти України», п. п. 17, 18 наказу від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього» (Україна проти рф та ін.)».

Відповідно до ч. 2 ст. 29 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року № 959-XII (із змінами та доповненнями) передбачено: «Заходи у відповідь на дискримінаційні та/або недружні дії інших держав, митних союзів або економічних угруповань здійснюються відповідно до законів України, міжнародних договорів України, загальноприйнятих правил, стандартів та норм міжнародного права. Такими заходами є: - застосування повної заборони (повного ембарго) на торгівлю».

Крім того ч. 11 ст. 29 вказаного Закону визначено, що у разі якщо дискримінаційні та/або недружнi дії щодо України застосовуються державою, визнаною Верховною Радою України державою-агресором та/або державою-окупантом, заходи у відповідь, визначені частиною третьою цієї статті, можуть застосовуватися за рішенням Кабінету Міністрів України.

Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 №129-VIII затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУAM, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором.

Так, з моменту реєстрації до повномасштабного вторгнення на територію України здійснювало діяльність ПрАТ «Сєвєродонецький Оргхім» (, до вересня 2023 року адреса реєстрації Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, проспект Гвардійський, буд. 32), яке виконувало роботи та надавало послуги з виготовлення проектно-технічної та пусконалагоджувальної документації для підприємств хімічної, нафто та газовидобувної сфери.

До початку збройної агресії російської федерації проти України ПрАТ «Сєвєродонецький Оргхім», надавало послуги з пусконалагоджування та проектування підприємствам, розташованим на території російської федерації: ОАО «ТНК», ОАО «НК Лукойл», ОАО «НК «Роснефть», АООТ «Томскнефть», ОАО «Саханефтегаз», ОАО «Таас-Юряхнефть», ЗАО «Каспий-1», ЗАО «Арктикнефть», ОАО «Комсомольский НПЗ-Роснефть», АО «Саратовский НПЗ», ЗАО «Рязанская нефтеперерабатывающая компания», ОАО «Промстрой», ОАО «Газпромнефть-Московский НПЗ», ОАО «Новошахтинский завод нефтепродуктов», Филиал ОАО АНК «Башнефть» «Башнефть-Новойл», ООО «Афипский НПЗ», ОАО «Куйбышевский НПЗ», ОАО «Газпромнефть-Омский НПЗ».

При цьому одним із співвласників ПрАТ «Сєвєродонецький Оргхім» та генеральним директором громадянином України ОСОБА_1, а також співвласником та технічним директором підприємства ОСОБА_2, для виконання аналогічних послуг з виготовлення експлуатаційно - технічної, проектно-технічної та пусконалагоджувальної документації та надання даних послуг (виконання робіт) для підприємств хімічної, нафто та газовидобувної сфери, створено на території російської федерації ООО «ТехИнновации» (м. Москва, ул. Петровка, д. 26, стр.2, ИНН ).

Засновниками ООО «ТехИнновации» з моменту створення підприємства до червня 2024 року були працівники ПрАТ «Сєвєродонецький Оргхім», а саме: громадянин України ОСОБА_3 та громадянин України ОСОБА_4, в рівних частинах, які після початку повномасштабного вторгнення рф на територію України продовжували контролювали діяльність ООО «ТехИнновации», та отримувати дивіденди з її діяльності.

З моменту створення ООО «ТехИнновации», директором ООО «ТехИнновации» був громадянин України ОСОБА_5, а в подальшому з 18.04.2024 громадянин рф ОСОБА_6 , при цьому фактичний контроль за діяльністю підприємства, а саме узгодження договорів, приймання та звільнення працівників, виплата заробітної платні, надбавок, та фактичне керівництво підприємством здійснювалось ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Таким чином, громадяни України ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, налагодили стійкі, систематичні взаємовідносини з російськими підприємствами та їх службовими особами, з приводу виготовлення експлуатаційно - технічної, проектно-технічної та пусконалагоджувальної документації та надання послуг (виконання робіт) для підприємств, які знаходяться на території російської федерації, використовуючи ООО «Техинновации» (м. Москва, ул. Петровка, д. 26, стр.2, ИНН ).

Після повномасштабного вторгнення рф на територію України тобто з 24.02.2022, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, розуміючи що будь - яка діяльність ПрАТ «Сєвєродонецький Оргхім» із підприємствами, які знаходяться на території російської федерації є незаконною, не припинили з ними співпрацю, а добровільно вирішили продовжити свої дії використовуючи ООО «Техинновации», раніше налагоджені зв`язки з представниками підприємств російської федерації, та за рахунок діючих та звільнених працівників ПрАТ «Сєвєродонецький Оргхім».

Так, для продовження своєї злочинної діяльності усвідомлюючи, що будь-яка допомога з боку громадян України країні-агресору буде шкодити державі Україна, її територіальній цілісності, обороноздатності, санкційній політиці, і фактично спрямована на зміну меж території України, призводить до загибелі людей, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, діючи умисно, з власної ініціативи, керуючись корисливим мотивом, пов`язаним із отриманням прибутку та особистим збагаченням через невстановлених слідством осіб, залучили низку діючих та колишніх працівників ПрАТ «Сєвєродонецький Оргхім», у тому числі, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 до виготовлення експлуатаційно - технічної, проектно-технічної та пусконалагоджувальної документації, презентацій програмних продуктів, надання послуг (виконання робіт), для підприємств держави агресора, відповідно до укладених господарських договорів з останніми.

У такий спосіб ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та інші вказані громадяни України усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи з корисливих мотивів, завдаючи шкоди Україні, не припинили співпрацю з державою-агресором через російські приватні компанії, а добровільно вирішили продовжити свої дії спрямовані на провадження господарської діяльності у взаємодії з підприємствами держави агресора, шляхом виготовлення експлуатаційно - технічної, проектно-технічної та пусконалагоджувальної документації, презентацій програмних продуктів, надання послуг (виконання робіт) для нафтопереробних, металургійний та інших підприємств, розташованих на території російської федерації, тим самим порушуючи вимоги постанов Кабінету Міністрів України «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації» від 03.03.2022 №187 та постанови Національного банку України «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» №18 від 24.02.2022.

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4 та інші вказані громадяни України, будучи фахівцями у своїй області знань, маючи вищу освіту, розуміючи протиправність свої дій, враховуючи комплексне виконання робіт на замовлення російських підприємств, отримували від невстановлених осіб підприємств російської федерації та працівників ООО «Техинновации», технічні завдання, завдання на розрахунок, комплекти креслень, російські технічні стандарти, листи, накази, схеми, зауваження, зразки для оформлення розрахунків, які слугували їм як вихідні дані та допоміжні документи, підтримували стійкі зв`язки із замовниками та представниками підприємств держави агресора, необхідні для реалізації злочинного плану.

Не раніше 24.02.2022, громадянин України ОСОБА_4 , будучи керівником офісу управління проектами ПрАТ «Сєвєродонецький Оргхім» (), виконуючи вказівки ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, перебуваючи за місцями свого проживання, остання адреса - АДРЕСА_2 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи з корисливих мотивів, добровільно вирішив виконати роботи із формування цінових пропозицій з використання програмного забезпечення, розробки документації по проектах, виконання робіт із оптимізації систем управління, а також контролю та наповнення баз даних (систем) інформацією для ПАО «ГМК «Норильский Никель» (ИНН ).

Так, після початку повномасштабного вторгнення ОСОБА_4 здійснював аналіз технічних завдань для виконання проектно-технічних робіт для ПАО «ГМК «Норильский Никель», на підставі яких в подальшому ООО «Техинновации» (ИНН ) були укладені договори про надання послуг (виконання робіт) з ПАО «ГМК «Норильский Никель» (ИНН ).

Розрахунок за надані послуги (роботи) в адресу ООО «Техинновации» здійснювався ООО «НН Девелопмент» (ИНН ), що є структурним підприємством ПАО «ГМК «Норильский Никель» (ИНН ), відповідно до умов договору № ННД/432-2022 от 08.12.2022.

Крім того, до своєї злочинної діяльності ОСОБА_4 залучив інших невстановлених осіб, які спільно поетапно здійснювали виготовлення презентації програмного продукту ТР АІМ, а саме: «Информационная модель» адаптированого к проекту НМЗ-НСК», для ПАО «ГМК «Норильский Никель» (ИНН ) в проекті Надежденский металлургический завод имени Б.И. Колесникова. Нейтрализация серной кислоти» (шифр - НМЗ-НСК).

Згідно спільного злочинного плану, ОСОБА_4 відповідав за контакти з представниками російських підприємств, отримання завдань на виконання робіт від представників та уповноважених осіб підприємств російської федерації, доручення (розподіл) їх виконання конкретним виконавцям, виконання робіт із оптимізації систем управління, а також розподіл оплати за виконану роботу між всіма учасниками.

Зокрема, через службових осіб ООО «Техинновации» (ИНН - рф) та представників ПАО «ГМК «Норильский Никель» (ИНН ) ОСОБА_4 отримував необхідну інформацію - вихідні дані, для створення презентації програмного продукту.

Крім того, ОСОБА_4 , в період з 03.03.2022 по 04.03.2025 діючи спільно із службовими особами ООО «Техинновации» (ИНН - рф) вживав заходів для виведення на територію України в адресу ПрАТ «Сєвєродонецький Оргхім» () грошових коштів, отриманих ООО «Техинновации» (ИНН ) в російській федерації від провадження господарської діяльності. Зокрема, з метою уникнення заборон визначених постановою Національного банку України «Про роботу банківської системи в період запровадження воєнного стану» № 18 від 24.02.2022 за участі ОСОБА_4 укладено договір між ООО «Техинновации» і «TP AIM UAB» (Литовська Республіка), з відповідними додатками, на нібито використання програмного забезпечення. На підставі вказаного договору та додатків до нього, в період з 03.03.2022 по 04.03.2025, з банківських рахунків ООО «Техинновации» на рахунки «TP AIM UAB» (Литовська Республіка) перераховано кошти в сумі 400 000 Євро, отримані від провадження господарської діяльності з державною агресором.

Спілкування з службовими особами ООО «ТехИнновации» (ИНН - рф), ПАО «ГМК «Норильский Никель» (ИНН - рф) та іншими службовими особами підприємств російської федерації відбувалося з використанням програмного забезпечення «Skype», «Outlook.com» з обліковим записом ІНФОРМАЦІЯ_2 , електронної поштової скриньки ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та месенджерів «Viber», «Telegram», «Whats Up», за номером « НОМЕР_1 ».

У такий спосіб в період з 03.03.2022 по 04.03.2025 ОСОБА_4 , будучи громадянином України, діючи умисно, з корисливих мотивів, здійснював провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором та її представниками: підприємством ООО «Техинновации» (ИНН - рф), ПАО «ГМК «Норильский Никель» (ИНН - рф), шляхом надання послуг (виконання робіт) останнім.

Таким чином, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 111-1 КК України, а саме провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором.

19.09.2025 року прокурор третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадження органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000705 від 12.06.2025, з одного боку, та обвинувачений у цьому провадженні - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з іншого боку, за участю захисника: ОСОБА_5 , діючи на підставі ст. ст. 468, 469, 470, 472, 473, 476 КПК України в приміщенні Офісу Генерального прокурора за адресою: м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8б, уклали угоду про визнання винуватості.

Згідно вказаної угоди про визнання винуватості обвинувачений ОСОБА_4 беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 111-1 КК України, cторони погоджуються з формулюванням фактичних обставин вказаних кримінальних правопорушень, їх правовою кваліфікацією за ч.4 ст. 111-1 КК України та формулюванням обвинувачення, а також ОСОБА_4 зобов`язується співпрацювати з органом досудового розслідування щодо викриття кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою (особами).

Прокурором при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості у відповідності до вимог ст. 470 КПК України враховано наступні обставини: 1) ступінь та характер сприяння підозрюваного та обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього та інших осіб, а саме активне сприяння ОСОБА_4 розкриттю кримінального правопорушення, що виразилось у повідомленні про всі обставини вчинення правопорушення, а також про відомі їй злочинні дії інших осіб та вчинених ними злочинів, і повідомлена інформація підтверджена доказами, а також його стан здоров`я - особа з інвалідністю 2 групи; 2) характер і тяжкість обвинувачення - ОСОБА_4 вчинив нетяжкий злочин; 3) наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; 4) наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Обвинувачений ОСОБА_4 критично оцінює свою злочинну поведінку, в тому числі шляхом повного визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність, активно сприяє розкриттю кримінальних правопорушень, тобто добровільно своїми активними діями надає та в подальшому готовий надавати допомогу органам досудового розслідування та суду в з`ясуванні тих обставин вчинення кримінальних правопорушень, що мають істотне значення для повного його розкриття (щиро розповідає про час, місце вчинення злочину, надав інформацію про інших осіб, причетних до вчинення злочинів тощо).

Крім цього, при укладенні угоди враховано стан здоров`я ОСОБА_4 , а також те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується.

Обставини, передбачені ст. 67 КК України, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , не встановлені.

Обставини, передбачені ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 , повне та беззастережне визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Сторони дійшли згоди, про те, що враховуючи наявність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 кримінального правопорушення, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, із урахуванням положень ст.ст. 50, 51, 52, 53, 65, 66 Кримінального кодексу України, сторони дійшли згоди про призначення ОСОБА_4 покарання за скоєння злочину, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України, враховуючи санкцію вказаної статті, та призначити йому основне покарання у виді штрафу в розмірі шість тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, з позбавленням права займатись певною діяльністю - виготовлення експлуатаційно - технічної, проектно-технічної та пусконалагоджувальної документації, надання послуг (виконання робіт) з презентацій програмних продуктів для нафтопереробних, металургійний та інших підприємств, розташованих на території російської федерації, на строк 10 років, з конфіскацією майна.

Згідно угоди, підписуючи її, сторони розуміли, що відповідно до положень ч. 2 ст. 473 КПК України наслідками укладання та затвердження угоди про визнання винуватості є обмеження їх права оскарження вироку згідно з вимогами ст. ст. 394 та 424 КПК України, обвинуваченому роз`яснено наслідки невиконання угоди про визнання винуватості.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив затвердити угоду про визнання винуватості, та призначити ОСОБА_4 узгоджене сторонами покарання.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованому йому злочину передбаченого ч.4 ст. 111-1 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав та зазначив, що він розуміє надані йому законом права, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер пред`явленого обвинувачення, вид покарання, який до нього буде застосований в результаті затвердження угоди про визнання винуватості та наполягає на затвердженні вказаної угоди.

Захисник у підготовчому судовому засіданні просив затвердити угоду про визнання винуватості.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні зазначив, що вважає, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України та КК України, просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене в угоді покарання.

Суд, вивчивши надані матеріали, заслухавши учасників судового провадження, дійшов наступного висновку.

Відповідно ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення яким затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу;

Відповідно ст. 468 КПК України в кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України, тобто у провадженні господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором.

Судом встановлено, що обвинувачений цілком розуміє положення п. 1 ч. 1 ст. 473 КПК України, ч. 4 ст. 474 КПК України, укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Узгоджені обвинуваченим та прокурором вид і міра покарання є такими, що відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого.

Відповідно до ст. 475 КПК України, якщо суд переконався що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Дослідивши угоду про визнання винуватості та переконавшись, що укладена угода є добровільним волевиявленням обвинуваченого, тобто не є наслідком застосування до нього насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, з`ясувавши у обвинуваченого чи цілком він розуміє наслідки затвердження угоди, роз`яснивши обвинуваченому право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення у вчинені якого його обвинувачують, встановивши правильне розуміння обвинуваченим змісту та наслідків затвердження угоди, а також перевіривши її відповідність вимогам кримінального процесуального законодавства, заслухавши доводи учасників підготовчого судового засідання та роз`яснивши обвинуваченому обмеження права щодо оскарження вироку, передбачені ст. 473 КПК України, суд доходить висновку, що угода про визнання винуватості, укладена між прокурором та обвинуваченим, відповідає вимогам КПК України, умови угоди не суперечать інтересам суспільства і не порушуються права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, укладення угоди є добровільним, узгоджені вид та міра покарання відповідають загальним засадам призначення покарання.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які, відповідно до ст. ст. 22, 26 КПК України, були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Враховуючи викладене, суд, заслухавши учасників судового засідання, обвинуваченого в судовому засіданні та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу ОСОБА_4 , прийшов до висновку, що винуватість останнього у вчиненні інкримінованих йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

При цьому, суд констатує факт, що стороною захисту під час судового засідання не заявлялися клопотання щодо виклику свідків сторони захисту, витребування речей та документів, приєднання речей та документів в якості доказів.

Таким чином, обвинувачений був вільний у реалізації процесуальних прав сторони захисту.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого йому пред`явлено обвинувачення.

Дослідивши матеріали кримінального провадження в обсязі, узгодженому сторонами кримінального провадження, суд дійшов висновку, що інкриміноване обвинуваченому діяння повністю доведене і вірно кваліфіковане органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 111-1 КК України, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 , суд кваліфікує за ч. 4 ст. 111-1 КК України, а саме: провадженні господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором.

Суд врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , а саме повне та беззастережне визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що є пом`якшуючими покарання обставинами відповідно до ст.66 КК України.

Обставини, що обтяжують його покарання, досудовим розслідуванням та судом не встановлено.

Крім цього, при призначенні покарання судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що характеризують особу ОСОБА_4 , який не спостерігається на обліку у лікаря-психіатра або лікаря-нарколога, раніше не судимий, має 2 групу інвалідності, та враховує його стан здоров`я.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

З огляду на вказане, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_4 , покарання узгоджене сторонами, а саме передбачене санкцією ч. 4 ст. 111-1 КК України, та призначити йому основне покарання у виді штрафу в розмірі шість тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, з позбавленням права займатись певною діяльністю - виготовлення експлуатаційно - технічної, проектно-технічної та пусконалагоджувальної документації, надання послуг (виконання робіт) з презентацій програмних продуктів для нафтопереробних, металургійний та інших підприємств, розташованих на території російської федерації, на строк 10 років, з конфіскацією майна.

Саме таке покарання на думку суду є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження скоєння нових злочинів. Суд вбачає за належне визначити йому узгоджену міру покарання в угоді.

Під час досудового розслідування щодо ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, строк дії якого закінчився, до суду клопотань про обрання запобіжного заходу не надходило.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати у даному провадженні відсутні. Речові докази залишені в межах кримінального провадження №0000492 від 31.05.2024 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 75, 100, 104, 368, 370, 371, 394, 475 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 19.09.2025 року укладену між прокурором третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадження органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000705 від 12.06.2025, з одного боку, та обвинувачений у цьому провадженні - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з іншого боку, за участю захисника: ОСОБА_5 , укладену на підставі ст. ст. 468, 469, 470, 472, 473, 476 КПК України.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України та призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання у вигляді основного покарання у виді штрафу в розмірі шість тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 102 000 тис. грн. (сто дві тисячі гривень) з позбавленням права займатись певною діяльністю - виготовлення експлуатаційно - технічної, проектно-технічної та пусконалагоджувальної документації, надання послуг (виконання робіт) з презентацій програмних продуктів для нафтопереробних, металургійний та інших підприємств, розташованих на території російської федерації, на строк 10 років, з конфіскацією майна.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1