Номер провадження: 11-кп/813/2361/25
Справа № 502/347/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в режимі відеоконфернції апеляційні скарги прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Кілійського районного суду Одеської області від 25 липня 2025 року, у кримінальному провадженні №0001433, внесеному до ЄРДР 20 вересня 2013 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з повною середньою освітою, фізичної особи-підприємця, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 18.08.2015 Кілійським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, відповідно до ст.. 75 КК України 1 рік іспитового строку.

-21.12.2023 Київським районним судом м. Одеси за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі.

-09.10.2024 Кілійським районним судом Одеської області за ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 185 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.07.2025 вказаний вирок залишено без змін.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кілія Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , до затримання мешкав за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого:

- 24.04.2002 вироком Кілійського районного суду Одеської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 Кримінального кодексу України до позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців, звільнений 15.11.2005 року на підставі постанови Малиновського районного суду м. Одеса від 08.11.2005 року, згідно ст. 81 КК умовно-достроково на 9 місяців 3 дні;

- 04.06.2009 року вироком Кілійського районного суду Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк три роки шість місяців, на підставі постанови Малиновського районного суду м. Одеса від 10.02.2011 року, згідно ст. 82 КК України невідбуте покарання замінене більш м`яким у виді виправних робіт з утриманням 20% заробітної плати, 16.08.2011 року на підставі постанови Кілійського районного суду Одеської області звільнений умовно достроково, згідно ст. 81 КК від подальшого відбування. покарання на п`ять місяців три дні;

- 06.09.2019 вироком Кілійського районного суду Одеської області за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 186 КК до позбавлення волі на строк п`ять років;

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 185 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки і 6 (шість) місяців.

Його ж визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого більш суворим призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання строком 2 (два) місяці та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років 2 (двох) місяців позбавлення волі

Згідно ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання призначеного за цим вироком, та призначеного покарання за вироками від 21.12.2023 Київського районного суду м. Одеси та від 09.10.2024 Кілійського районного суду Одеської області визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років 7 (семи) місяців позбавлення волі.

Зарахувано у строк покарання, остаточно призначеного ОСОБА_7 за цим вироком покарання, відбуте ним за вироками від 21.12.2023 Київського районного суду м. Одеси та від 09.10.2024 Кілійського районного суду Одеської області, починаючи обчислювати покарання з 28.12.2022.

Зарахувано у строк покарання період перебування ОСОБА_7 під вартою з 20.11.2015 по 12.08.2016 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Одночасно зазначеним вироком визнано винним ОСОБА_10 у скоєнні кримінальих правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 162 КК України, відносно якого вирок не оскаржується.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 02.11.2015 приблизно о 13:30 годині, ОСОБА_10 , повторно за попередньою змовою з ОСОБА_11 , умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, впевнившись, що їх дії не будуть помічені, шляхом пошкодження метало-пластикового вікна, проникли до приміщення будинку АДРЕСА_4 . Знаходячись в приміщенні будинку та вчинюючи таємне викрадення майна, ОСОБА_10 та ОСОБА_12 були помічені господарями будинку ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , після чого, усвідомлюючи відкритий характер своїх дій, відкрито викрали майно, а саме гроші в сумі 2100 гривень, золотий ланцюжок вагою 4 грами, вартістю 500 гривень за 1 грам, загальною вартістю 2000 гривень, золотий хрестик вагою З грами, вартістю 500 гривень за 1 грам, загальною вартістю 1500 гривень, золоту каблучку вагою 2,5 грами з червоним каменем, вартістю 500 гривень за 1 грам, загальною вартістю 1250 гривень тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_15 матеріальну шкоду на загальну суму 6850 гривень. Далі ОСОБА_10 та ОСОБА_7 з місця скоєння злочину втекли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

20.11.2015 ОСОБА_10 , повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , умисно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, шляхом пошкодження вхідних дверей та двох вікон, проникли до будинку АДРЕСА_5 , звідки викрали фотоапарат марки «Кенон», спричинивши потерпілій ОСОБА_16 матеріальну шкоду на суму 2500 гривень.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за епізодом від 02.11.2015 за ч. 3 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з проникненням у житло, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб; за епізодом від 20.11.2015 за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаного з проникненням у житло, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи вирок районного суду стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 , та в частині доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікації його дій, прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що районний суд, ухвалюючи вирок, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, мотивуючи наступним:

- суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень в порядку ч. 4 ст. 70 КК України, врахував дві попередні судимості: вирок Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2023 та вирок Кіліського районного суду Одеської області від 09.10.2024, який ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.07.2025 залишено без змін, проте, залишив поза увагою те, що вироком Кіліського районного суду Одеської області від 09.10.2024, який ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.07.2025 залишено без змін, покарання, призначене ОСОБА_12 вироком Київського районного суду м. Одеси від 21.12.2023, уже враховано.

На підставі наведеного прокурор просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити. Призначити ОСОБА_17 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки і 6 (шість) місяців, за ч. 3 ст. 186 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупнітю криміальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом частково приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Кілійського районного суду Одеської області від 18.08.2025 року, до покарання, призначеного за цим вироком, призначити ОСОБА_12 покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком, та покарання, призначеного вироком Кілійського районного суду Одеської області від 09.10.2024, визначити ОСОБА_12 остаточне покарання у виді 5 років 7 місяців позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду першої інстанції - залишити без змін.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком, з огляду на наступні обставини:

- призначене судом покарання за своїм розміром надто суворе і несправедливе, підлягає зміні в бік пом`якшення;

- судом не взято до уваги, що з 14.07.2024 по 25.07.2025 він перебував в ДУ «ІСІ», де значно суворіші умови, і слід зарахувати цей строк з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі наведеного обвинувачений просить вирок в частині призначеного покарання змінити в бік пом`якшення, зарахувавши строк перебування в ДУ «ІСІ».

Інші учасники кримінального провадження вирок суду не оскаржували.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та просив задовольнити її у повному обсязі, заперечував проти апеляційної скарги прокурора.

Захисник просила задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого та змінити вирок в частині призначеного покарання, заперечувала проти апеляційної скарги прокурора.

Прокурор уважав апеляційну скаргу сторони захисту необґрунтованою, а свою апеляційну скаргу просив задовольнити.

Потерпілі про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином та не повідомили про поважні причини свого неприбуття, з клопотанням про відкладання судового засідання не звертались (а.с.22-27 т. 6).

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів, перевіряючи законність та обґрунтованість вироку лише стосовно ОСОБА_12 у межах доводів апеляційних скарг сторони обвинувачення і захисту, установила таке.

Відповідно до кримінального провадження та оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_7 винним себе у злочинах за ознаками ч. 3 ст. 185, ч. 3 т. 186 КК України визнав у повному обсязі та підтвердив обставини вчинених кримінального правопорушення.

За таких обставин суд першої інстанції за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особу обвинуваченого.

У апеляційних скаргах прокурора та обвинуваченого не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом першої інстанції та доведеність вини ОСОБА_7 у вчинені злочинів, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Стосовно доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 4 Кримінального кодексу України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» звернув увагу судів на необхідність точного виконання вимог закону щодо змісту резолютивної частини обвинувального вироку, яка має бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом.

Відповідно до ст. 19 КПК України ніхто не може бути двічі покараним за одне й те саме кримінальне правопорушення, за яким він уже був засуджений на підставі вироку суду, що набрав законної сили.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку буде встановлено, що засуджений винен також в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

Проте, як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, визначаючи остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у порядку ч. 4 ст. 70 КК України щодо ОСОБА_12 , не врахував положення вказаної норми та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Так, приймаючи рішення про призначення покарання ОСОБА_12 за сукупністю кримінальних правопорушень, суд послався на два попередні вироки Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2023 року та Кілійського районного суду Одеської області від 09 жовня 2024 року, який ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 липня 2025 року залишено без змін.

Однак, покарання, призначене вироком Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2023 року, уже було враховане при ухваленні вироку Кілійського районного суду Одеської області від 09 жовтня 2024 року. Відтак повторне врахування цього покарання призвело до його фактичного подвоєння.

Суд, ухвалюючи новий вирок, не має права дублювати покарання, призначене попереднім вироком, оскільки діє презумпція законності та обґрунтованості попереднього судового рішення, яка підтверджується застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України.

Подібний правовий висновок, обов`язковий для застосування судами, міститься у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 01 квітня 2024 року у справі № 183/6854/20, де зазначено, що при визначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень суд не повинен повторно враховувати вже об`єднане покарання за попереднім вироком.

Внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність покарання, призначене вироком Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2023 року, фактично підлягає виконанню двічі що істотно погіршує становище обвинуваченого.

Таким чином, колегія судів вважає доводи прокурора слушними, та констатує, що при призначенні остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України щодо ОСОБА_12 суд мав враховувати лише вирок Кілійського районного суду Одеської області від 09 жовтня 2024 року.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого стосовно суворості призначеного покарання, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК УКраїни, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, характеристику особи обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

На підставі викладеного, врахувавши ч.ч. 1, 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років 7 (семи) місяців позбавлення волі. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Щодо посилань обвинуваченого про необхідність зарахування періоду його перебування в ДУ «ІСІ» з 14.07.2024 по 25.07.2025, де значно суворіші умови і слід зарахувати цей строк з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначається рішення про залік досудового тримання під вартою.

Частиною 5 ст. 72 КК України визначено, що у разі засудження до позбавлення волі суд зараховує строк попереднього ув`язнення в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи застосовано попереднє ув`язнення.

Згідно ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

24.12.2015 набрав чинності Закон України № 838-VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року, яким ч. 5 ст. 72 КК України викладена в такій редакції «Зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі».

Закон України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» № 2046-VIII від 18.05.2017, відповідно до якого строк попереднього ув`язнення підлягає зарахуванню у строк відбування покарання день за день, набув чинності 20.06.2017.

Відповідно до ч.2 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Згідно з ч.1 ст. 3 КК УКраїни, законодавство України про кримінальну відповідальністьстановить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.

Злочини обвинуваченим було вчинено у період з 2013 року по 2015 рік, тобто до дня набрання чинності Закону № 2046-VIII, а тому до обвинуваченого застосувано положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції від 26.11.2015 року та зарахувано у строк відбування покарання весь час попереднього ув`язнення за даним кримінальним провадженням з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі, як зазначено у висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 29 серпня 2018 року по справі №663/537/17.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 в порядку ст. 208 КПК України було затримано 20.11.2015 року (а.с. 140 т. 5) та ухвалою слідчого судді Кілійського районного суду Одеської області від 23 листопада 2015 року (справа 502/5739/15-к) відносно нього застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово продовжувався. 12 серпня 2016 року з Ізмаїльської установи виконання покарань (№ 22) був звільнений з-під варти, згідно ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.08.2016 року. (а.с. 127 т. 5).

Таким чином, оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 зараховано у строк покарання період перебування ОСОБА_7 під вартою з 20.11.2015 по 12.08.2016 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Разом з тим, матеріалами справи не підтверджено інший строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 , який би підлягав зарахуванню в даному кримінальному провадженні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону .

Відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Керуючись ст. ст. 370, 404, 405, 407, 409, 412, 413, 414, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 - задовольнити .

Вирок Кілійського районного суду Одеської області від 25 липня 2025 року, у кримінальному провадженні №0001433, внесеному до ЄРДР 20 вересня 2013року, за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 15 ч.3 ст.185, ч.3 ст.186, ч.3 ст.185 КК України, - змінити в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_17 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки і 6 (шість) місяців, за ч. 3 ст. 186 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупнітю криміальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом частково приєднання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Кілійського районного суду Одеської області від 09.10.2024, до покарання, призначеного за цим вироком, призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання, призначеного за цим вироком, та покарання, призначеного вироком Кілійського районного суду Одеської області від 09.10.2024, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років 7 місяців позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4