Справа № 308/431/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.10.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

учасників судового процесу: прокурора ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/500/25 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ужгородського міськрайонногосуду Закарпатської області від 18 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 вересня 2025 року клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляду тримання під вартою та про продовження строку дії обов`язків задоволено частково.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вказує на те, що висновки суду щодо наявності обставин, що обґрунтовують достатність доказів для продовження дії запобіжного заходу, не ґрунтуються на будь-яких доказах та суперечать приписам процесуального закону. Зазначає, що з 10-ти членів злочинної організації - 5, в тому числі 2 її організатори, перебувають на волі, 4 під цілодобовим домашнім арештом, і лише 1 ОСОБА_8 під вартою. Вказує, що клопотання про зміну запобіжного заходу було подане до суду захистом і мотивоване виключною подією серйозним гострим захворюванням підзахисного ОСОБА_7 інфарктом міокарда, який стався у підзахисного 30.05.25 під час судового засідання по іншій справі. Зазначає, що у ОСОБА_7 діагностовано вкрай важкі захворювання, які не тільки потребують додаткового обстеження, постійного лікування, реабілітації після інфаркту, але і консультації лікарів та нагляд. Стверджує, що в умовах УВП № 9 неможливо ні обстежуватися, ні лікуватися, ні перебувати під постійним наглядом вузьких спеціалістів кардіологів, які не тільки повинні проводити обстеження на вузькоспеціалізованій апаратурі, якої немає і близько в СІЗО, але і своєчасно здійснювати дії для збереження життя підзахисного. Вважає, що подальше утримання в СІЗО підзахисного призведе до позбавлення його права на отримання необхідної і достатньої медичної допомоги, що очевидно суперечить приписам ст. 49 Конституції України. Вважає, що виключно запобіжний захід у вигляді домашнього арешту може забезпечити і потреби кримінального провадження і належний лікарський догляд з виїздом на обстеження і консультації за відповідними дозволами для підзахисного. Зазначає, що сім`я ОСОБА_7 немає коштів на заставу, в судовому засіданні була подана довідка про розмір соціальної, яку він отримує дещо більше 2000 грн., тому і просить застосувати фактично суворіший запобіжний захід ніж застава, який передбачає вільне пересування, - домашній арешт, вільне пересування при якому обмежене або відбувається з дозволу суду. На думку захисника, слідство в обвинуваченні не навело жодного факту (події) і не вказало жодного доказу, який би свідчив про те, що ОСОБА_7 може бути обвинуваченим у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту психотропних речовин, а тим більше у передачі цих речовин іншим саме членам злочинної організації, передання від реалізації психотропів коштів її керівникам, тощо, чи в будь-якій іншій участі у складі організації, ці обставини у обвинуваченні не встановлені, а придумана стороною обвинувачення фабула про участь у «злочинній організації» це витвір слідства на вільну тему, не підтверджений будь-якими доказами. Звертає увагу, що ОСОБА_8 має тісні соціальні зв`язки, він постійно проживає в с. Сюрте у власному будинку з дружиною - стоматологом, та її неповнолітньою донькою. (докази наявності права власності на будинок надані стороною обвинувачення). Зазначає, що ОСОБА_8 є інвалідом 2-ї групи, у нього неодноразово була зламана та всихає права рука, м`язи на ній не працюють, саме тому йому в деяких випадках необхідна допомога, не завжди може управлятися однією рукою. Зазначає, що сторона обвинувачення покладає на суддю відповідальність за перебування інваліда 2-ї групи в умовах з обмеженими побутовими можливостями та обмеженим доступом до медичного обслуговування, а з врахуванням наявних на сьогодні доказів можливої непричетності ОСОБА_9 до інкримінованих йому злочинів - міра відповідальності судді занадто велика, вона не співмірна з ризиками, про які слідство формально вказує у клопотанні, і які жодним чином не доведені.

Просить суд, скасувати ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 18.09.25 в частині продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави ОСОБА_7 , змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Судове провадження розглядається за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , неявка якого з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що обвинувачений належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, а також те, що від обвинуваченого ОСОБА_7 не надходило клопотання про бажання брати участь у розгляді апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, пояснення адвоката ОСОБА_6 , яка просила задовольнити її апеляційну скаргу та надала ряд доказів медичних документів, які підтверджують не тільки встановлені діагнози, а і погіршення здоров`я підзахисного ОСОБА_7 , що надають вагомі підстави для її задоволення, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали контрольного провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Колегія суддів звертає увагу, що затримання та тримання особи під вартою мають бути законними, з точки зору як матеріального, так і процесуального права. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) констатував, що Конвенція, по суті, відсилає до національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства, водночас вимагаючи також, щоб будь-яке позбавлення свободи відповідало меті статті 5 Європейської Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка полягає в захисті людини від свавілля. Підставами для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є: а)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення; б) наявність конкретних фактичних та правових підстав.

За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність взяття особи під варту, про продовження строків тримання особи під вартою покладений на органи досудового слідства, - ініціаторів клопотань і, зокрема, прокурора. При цьому необхідно враховувати, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку із чим він обирається чи продовжується лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 2 ст. 194 КПК України, і його належної поведінки.

Відповідно до ст. 194 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, передбаченим ст. 177, 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора про продовження строку застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою дотримано не в повній мірі.

Як встановлено апеляційним судом - у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває на розгляді кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000298 від 10.10.2023 за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_7 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України.

Подане прокурором до суду першої інстанції клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 мотивовано тяжкістю обвинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 3 ст. 307 КК України та ризиками, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави і які, на думку прокурора, не зменшились, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти таким ризикам.

При цьому, ухвала Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.09.2025 про продовження строку тримання під вартою, теж мотивована тяжкістю інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень - особливо тяжких злочинів, санкція яких передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк від до 12 років, та тим, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, на момент розгляду клопотання ОСОБА_7 , а також потребами судового розгляду даного кримінального провадження.

На переконання колегії суддів, такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не узгоджується із вимогами кримінального процесуального законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ходорковський проти Росії» при оцінці позбавлення свободи будь-кого суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними. Отже, коли єдиною підставою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є побоювання того, що підозрюваний зникне, до підозрюваного має бути застосовано інший запобіжний захід, якщо він зможе забезпечити достатні гарантії явки в суд (орган досудового розслідування), наприклад, через застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Стаття 199 КПК України прямо вказує, що при розгляді клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою саме прокурор і слідчий мають довести, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. У разі, якщо прокурор, слідчий не доведе, що зазначені вище обставини, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою. Крім того обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Така правова позиція, викладена і у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема у п. 80 рішення від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» ЄСПЛ вказував, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Після цього прокурори і суди не навели аргументованих підстав для продовження тримання заявника під вартою, лише зазначили, що запобіжний захід було обрано правильно.

Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. Інших підстав національні суди у цій справі не наводять. Крім того, національні владні органи не розглядали можливість застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою. Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена і у п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України».

Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого. Крім того, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.

Цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не було, оскільки ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі суду не вмотивовано, на підставі яких саме наявних у провадженні фактичних даних можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 .

Як вбачається з ухвали, - суд поклав в основу рішення про продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою положення, викладені в КПК України, зокрема, про можливість переховування від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, без вагомості доказів таким ризикам, та не врахував характеризуючі дані про особу обвинуваченого та стан його здоров`я, а саме: наявність постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , не взяв до уваги тривалий термін перебуванняОСОБА_7 під вартою, а також наявність у обвинуваченого серйозних проблем зі здоров`ям, які потребують систематичного лікування.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник-адвокат ОСОБА_6 підтвердила доводи, викладені нею в апеляційній скарзі та пояснила, що у обвинуваченого ОСОБА_7 30.05.25 під час судового засідання по іншій справі погіршився стан здоров`я, стався інфаркт міокарда, тобто діагностовано вкрай важкі захворювання, які не тільки потребують додаткового обстеження, постійного лікування, реабілітації після інфаркту, але і консультації лікарів та нагляд - встановлені такі діагнози, які є підставою для його звільнення від подальшого перебування під вартою.

Проте, в умовах УВП № 9 неможливо ні обстежуватися, ні лікуватися, ні перебувати під постійним наглядом вузьких спеціалістів кардіологів, які не тільки повинні проводити обстеження на вузькоспеціалізованій апаратурі, якої немає і близько в СІЗО, але і своєчасно здійснювати дії для збереження життя підзахисного.

Як вбачається із наданих стороною захисту копій документів, ОСОБА_7 перебував на лікуванні в Закарпатському обласному клінічному центрі кардіології та кардіохіргії з діагнозом ІХС: гострий не Q інфаркт міокарда ЛШ, гіпертонічна хвороба ІІІ ст.ст.2, ризик 4, СН іі А зі зниженою систологічною функцією ЛШ (ФВ 48-49%), та після виписки зі стаціонару з метою профілактики повторного інфаркту міокарда та інсульту потребуватиме продовження стандартного медикаментозного лікування та нагляду в амбулаторних умовах, що включає щоденний прийом таблетованих препараті, амбулаторну реабілітацію та періодичний лабораторний та лікарський контроль.

У зв`язку з викладеним, враховуючи норми національного та міжнародного права, беручи до уваги тривалий час перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, його критичний стан здоров`я, та враховуючи, що хоч останній обвинувачується у скоєнні особливо тяжких злочинів, апеляційний суд дійшов висновку, що наявні ризики відносно ОСОБА_7 значно знизилися. Вищевказаним ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, можливо запобігти, шляхом заборони обвинуваченому залишати житло за місцем його проживання та покладення відповідного контролю на органи внутрішніх справ.

Відповідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Домашній арешт як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного шляхом його ізоляції за місцем проживання.

Такий запобіжний захід в даний час є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості пред`явленого йому обвинувачення і зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків.

За вказаних підстав, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, а апеляційна скарга сторони захисту до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 177, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 вересня 2025 року 2025 року у частині продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляду тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю, з обов`язком не залишати місце проживання: АДРЕСА_1 на строк до 15 листопада 2025 року.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) прибувати на виклики до суду на кожну вимогу;

2) не залишати цілодобово житло за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду;

3) не відлучатись з АДРЕСА_1 без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

4) утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні;

5) здати на зберігання до відповідних органів державної влади ДМС у Закарпатській області свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну

Вказані обов`язки покладені на ОСОБА_7 на строк до 15.11.2025, тобто до закінчення терміну дії цієї ухвали.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 202 КПК України, доставити обвинуваченого ОСОБА_7 , який утримується в Закарпатській УВП №9, до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , і звільнити з-під варти.

Ухвалу про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту направити до органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного для виконання.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора.

В решті ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.09.2025 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді