Постанова

Іменем України

15 січня 2026 року

м. Київ

справа № 334/8538/24

провадження № 51-3539 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001744, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20 січня 2025 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 309 КК України на 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Вироком Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2025 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано і ухвалено новий, яким ОСОБА_7 призначено покарання за ч. 3 ст. 309 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

За обставин, встановлених судом та детально описаних у вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, на початку 2024 року, але не пізніше березня 2024 року, більш точної дати судом не встановлено, за невстановлених обставин придбав спори грибів, які переніс до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де з метою виробництва особливо небезпечних психотропних речовин помістив до субстрату у пластикові контейнери та почав вирощувати. В подальшому, після зростання грибів, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що тіло грибів містить псилоцин, який відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, зібрав їх, висушив та розфасував до скляних банок та став зберігати за місцем свого проживання. 11 липня 2024 року, у ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 було виявлено та вилучено 14 скляних банок з частинами плодових тіл грибів сіро-коричневого кольору, які згідно з висновком експерта №СЕ-19/108-24/13189-НЗПРАП від 19 липня 2024 року є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - частинами плодових тіл грибів що містять псилоцин, загальною масою 675,549 г в перерахунку на висушену речовину, що становить особливо великий розмір.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок апеляційного суду в частині призначеного покарання та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 2 роки. Захисник не погоджується зі скасуванням вироку суду першої інстанції в частині застосування положень ст. 75 КК України та вважає, що апеляційний суд, приймаючи таке рішення не врахував належним чином всіх даних про особу ОСОБА_7 і обставин вчиненого кримінального правопорушення. Стверджує, що він не є суспільно-небезпечною особою, а тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства. Вважає, що апеляційний суд, приймаючи рішення про призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України, вийшов за межі апеляційної скарги прокурора, який просив скасувати вирок суду першої інстанції лише в частині застосування положень ст. 75 КК України.

На вирок Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2025 року також подавала касаційну скаргу прокурор ОСОБА_8 , яка брала участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, проте до початку касаційного розгляду прокурор відмовилась від своєї скарги, а тому колегія суддів її не розглядає.

Прокурор ОСОБА_5 під час касаційного розгляду також просив не розглядати касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 в зв`язку з заявою останньої про відмову від касаційної скарги. Касаційну скаргу сторони захисту вважав безпідставною та просив залишити її без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 3 ст. 309 КК України, в касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_7 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням, ці вимоги закону врахував не в повній мірі, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.

Так, як убачається з вироку місцевого суду, при призначенні ОСОБА_7 покарання було враховано всі обставини справи, в тому числі і тяжкість вчиненого останнім кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше не судимий, у шлюбі не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, не працює, на спеціальних обліках не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 суд визнав його щире каяття, яке полягало у відвертому осуді своєї протиправної поведінки та готовності нести відповідальність за вчинене, а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, прийнято рішення про можливість призначення ОСОБА_7 мінімального покарання в межах санкції, передбаченої ч. 3 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі, зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку, оскільки виправлення та перевиховання засудженого можливе без ізоляції від суспільства в умовах контролю його поведінки уповноваженим органом з питань пробації.

Апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляційною скаргою прокурора, який не погодився зі звільненням ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та просив у цій частині скасувати вирок і ухвалити свій, констатував, що призначаючи засудженому покарання, місцевий суд, мотивуючи свої висновки про необхідність звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі статей 75, 76 КК України, не навів достатніх підстав для такого звільнення та не врахував в повній мірі обставин скоєння злочину, ступеня тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

За таких обставин звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України апеляційний суд визнав необґрунтованим та таким, що не відповідає засадам та меті покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.

Водночас, відповідно до положень ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442- 1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

З огляду на встановлені обставини провадження та відомості про особу засудженого, а також того, що тяжких наслідків від дій ОСОБА_7 не настало, апеляційний суд виснував за можливе призначити останньому покарання за ч. 3 ст. 309 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з реальним його відбуванням.

Таке покарання, на думку колегії суддів апеляційного суду, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним та іншими особами нових злочинів, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст. 50 КК України.

З наведеними висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 75 КК України відносно ОСОБА_7 та, водночас, наявності достатніх підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, погоджується і колегія суддів, в зв`язку з чим, твердження в касаційній скарзі сторони захисту про наявність достатніх підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням, з огляду на наявні в справі дані про особу останнього, які до того ж були враховані судом при обранні виду та розміру передбаченого ч. 3 ст. 309 КК України заходу примусу, є непереконливими.

Колегія суддів вважає, що враховуючи тяжкість вчиненого злочину, фактичні обставини кримінального провадження та відомості про особу засудженого, суд апеляційної інстанції прийняв правильне рішення про безпідставність застосування положень ст. 75 КК України та наявність обґрунтованих підстав для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, у зв`язку з чим, вирок районного суду в частині призначеного покарання скасував і ухвалив свій. Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 407, 420 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При цьому, безпідставними є посилання захисника в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд вийшов за межі апеляційної скарги прокурора, який просив скасувати вирок суду першої інстанції лише в частині застосування положень ст. 75 КК України, оскільки застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання в даному випадку покращило становище засудженого та не суперечило вимогам ч. 2 ст. 404 КПК України.

Покарання, призначене ОСОБА_7 судом апеляційної інстанції відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України та є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Таким чином, порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, як про це ставить питання захисник у своїй касаційній скарзі, колегією суддів не встановлено, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Запорізького апеляційного суду від 05 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3