Дата документу 26.11.2025 Справа № 336/1727/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/1727/25 Головуючий в 1 інст. Б ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/994/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 402, ч. 4 ст. 408 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні начальника Мелітопольського відділу Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Рига Латвійської Республіки, громадянин України, малолітніх чи неповнолітніх дітей на утриманні не має, військовослужбовець, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою із можливістю внесення застави в розмірі 242240 гривень.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання з 12 лютого 2025 року.

Цим же вироком ОСОБА_7 був визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та виправданий у зв`язку з не доведенням того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, за наступних обставин.

23.06.2023 наказом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройові частині) № 192 ОСОБА_7 зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення та призначено на посаду кулеметника 2 відділення 1 взводу роти оперативного призначення оперативного призначення 2 (на бронетранспортерах) 1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, у військовому званні «солдат».

Згідно з наказом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 14.11.2023 № 338 солдата ОСОБА_7 , уважати таким, що з 13.11.2023 приступив до виконання обов`язків за посадою стрільця 1-го відділення 1-го взводу оперативного призначення 2-ої роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 1-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, який призначений на цю посаду наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 30.10.2023 № 102 о/с.

Указом Президента України та Верховного головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_10 від 24.02.2022 № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ введено воєнний стан на всій території України.

У подальшому, відповідними Указами Президента України ОСОБА_10 правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_7 згідно з вимогами ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

У свою чергу, солдат ОСОБА_7 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, 09.12.2023 солдат ОСОБА_7 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 09.12.2023, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилення від проходження військової служби, самовільно залишив місце несення служби, а саме місце тимчасової дислокації підрозділів військової частини НОМЕР_1 НГУ, розташоване поблизу АДРЕСА_2 .

Цим же вироком суду ОСОБА_7 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 4 ст. 402 КК України та виправданий у зв`язку з не доведенням того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч. 4 ст. 402 КК України, за наступних обставин.

23.06.2023 наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройові частині) № 192 ОСОБА_7 зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення та призначено на посаду кулеметника 2 відділення 1 взводу роти оперативного призначення оперативного призначення 2 (на бронетранспортерах) 1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, у військовому званні «солдат».

Указом Президента України та Верховного головнокомандувача Збройних сил України ОСОБА_10 від 24.02.2022 № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ введено воєнний стан на всій території України.

У подальшому, відповідними Указами Президента України ОСОБА_10 правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України с конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_7 згідно з вимогами ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст.ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статтями 29, 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Статтею 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїми військовими званнями начальниками є військовослужбовці молодшого офіцерського складу для військовослужбовців молодшого сержантського і старшинського складу однієї з ними військової частини та військовослужбовців рядового складу.

У свою чергу, солдат ОСОБА_7 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

18 вересня 2023 року, командир 2 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ капітан ОСОБА_11 , знаходячись в місці тимчасової дислокації командного спостережного пункту 2 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах в районі АДРЕСА_3 , під час шикування особового складу 2 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ зачитав бойове розпорядження командира НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ № 124/1дск від 17.09.2023, щодо проведення евакуації тіл загиблих військовослужбовців на лісосмузі « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Після цього солдат ОСОБА_7 , в умовах воєнного стану, з прямим умислом та з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби, з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених вище статутних вимог, відкрито відмовитися виконувати наказ начальника.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел солдат ОСОБА_7 , в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України ст.ст. 9, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відкрито, у присутності командира 2 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ капітана ОСОБА_11 , який відповідно до вимог ст. ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальником за службовим становищем та військовим званням, та інших військовослужбовців зазначеної військової частини, відкрито відмовився виконувати бойовий наказ командира 2 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ капітана ОСОБА_11 , заступити на лісосмугу «Гаваї» для проведення евакуаційних заходів, наданий на виконання бойового розпорядження командира НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ № 124/1дск від 17.09.2023, щодо проведення евакуації тіл загиблих військовослужбовців на лісосмугі «Гаваї», хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ.

Такі дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 402 КК України як непокора, вчинена в умовах воєнного стану.

Виправдовуючи ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що показання свідка ОСОБА_12 не можна вважати достовірними, а наданими стороною обвинувачення доказами не спростовано версію обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не міг виконати наказ у зв`язку з поганим станом здоров`я та відсутністю належного навчання, тому ОСОБА_7 діяв відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій за ч. 4 ст. 408 КК України, вважає вирок в частині виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 402 КК України незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Так, у вироку суду зазначено, що з показань самого обвинуваченого та його письмових пояснень вбачається, що він відмовився виконати наказ через стан свого фізичного та психічного здоров`я.

Суд у вироку дійшов припущення про те, що обвинувачений до 18 вересня 2023 року не відновив здоров`я у тій мірі, яка б надавала можливість успішно виконати бойовий наказ.

Проте суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_12 та самого обвинуваченого про те, що ОСОБА_7 відмовився від виконання наказу через морально-психологічний стан, неготовність виконати бойове розпорядження та страх.

Суд також проігнорував зміст медичної характеристики, відповідно до якої ОСОБА_7 міг приступати до несення служби.

Крім того, свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції показав, що після відмови ОСОБА_7 брати участь у евакуації поранених побратимів з лісосмуги «Гаваї», зазначений наказ без втрат успішно виконано ОСОБА_12 разом з іншими військовослужбовцями.

Вважає, що суд безпідставно взяв до уваги версію обвинуваченого про неспроможність виконати наказ за станом здоров`я, оскільки з медичної характеристики вбачається, що ОСОБА_7 отримав сліпі непроникаючі поранення, закінчив лікування за тиждень до вчинення факту непокори, а згідно з довідкою ВЛК № 1155 від 10 грудня 2023 року, ОСОБА_7 є придатним до військової служби.

Таким чином, відкрита відмова ОСОБА_7 виконати наказ начальника не мала об`єктивних перешкод, підтверджених висновками ВЛК, адже зі змісту такого документа не випливає неможливість виконання цього наказу за ознаками стану здоров`я.

Суд визнав, що відмова ОСОБА_7 обумовлена станом здоров`я, проте в матеріалах кримінального провадження відсутні документи, що підтверджують офіційну непридатність обвинуваченого до військової служби чи виконання конкретного завдання (наказу).

Крім того, Верховний Суд неодноразово зазначав, що стан здоров`я не звільняє від кримінальної відповідальності за непокору, оскільки мотиви вчинення злочину можуть бути різними і для кваліфікації значення не мають.

Суд передчасно врахував твердження ОСОБА_7 про наявність захворювання, яке стало підставою для відмови виконання наказу, водночас залишив поза увагою мотив кримінального правопорушення та відомості щодо наявності прямого умислу на вчинення непокори.

Просить вирок суду в частині виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Також просить в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України повторно дослідити докази, а саме: рапорт командира 2 роти оперативного призначення 1 батальйону оперативного призначення капітана ОСОБА_13 від 18.09.2023; наказ т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_14 від 27.09.2023 № 1878 про призначення службового розслідування за фактом відмови виконання наказу солдатом ОСОБА_7 ; витяг з наказу т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) № 192; витяг з наказу т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 25.08.2023 № 259; витяг з бойового розпорядження командира 1 боп 3017 броп НГУ від 17.09.2023 № 124/1 дск; службову та медичну характеристики солдата ОСОБА_7 ; копію військового квитка ОСОБА_7 ; висновок службового розслідування, що затверджений 10.10.2023; допитати свідка ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_7 .

У судовому засіданні апеляційного суду прокурором було підтримано викладене в апеляційній скарзі клопотання про повторне дослідження доказів.

У відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Вислухавши позицію прокурора, обвинуваченого та його захисника з приводу вказаного клопотання, колегія суддів прийняла рішення про відмову в його задоволенні, оскільки підстав для повторного дослідження доказів, визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України, прокурор в обґрунтування клопотання не зазначив.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_12 були допитані у суді першої інстанції, їх показання викладені у вироку та оцінені судом першої інстанції, а також були досліджені наявні в матеріалах кримінального провадження документи.

Фактів неповного або з порушенням дослідження обставин кримінального провадження судом першої інстанції в клопотанні прокурором не наведено, а доводи клопотання фактично зводяться до його незгоди із висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду, щодо не доведення вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Щодо суті апеляційної скарги, то в судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки медична характеристика про задовільний стан здоров`я обвинуваченого та можливість виконувати обов`язки була складена за тиждень до невиконання наказу. Крім того, в суді ОСОБА_7 сказав, що не був готовий виконувати наказ через моральний психологічний стан, не пройшов підготовку, тому йому було страшно.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що суд першої інстанції оцінив усе повно та об`єктивно, а склад кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 402 КК України відсутній.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував свою винуватість за ч. 4 ст. 402 КК України та зазначив, що у нього були відсутні знання, а 18 вересня 2023 року він не виконав наказ у зв`язку з тим, що змінився командир, він вийшов після лікування, а командир відправляв його виконувати наказ без засобів захисту. Він сказав командиру, що не має досвіду витягувати людей з нульової позиції. Крім того, він не захотів виконувати наказ у зв`язку з відсутністю заробітної плати.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З огляду на ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, окрім іншого, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні мають істотні суперечності.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції не дотримався в повній мірі, належної оцінки і аналізу наданим стороною обвинувачення доказам у їх сукупності не надав та без належного мотивування прийнятого рішення прийшов до передчасного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 402 КК України.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, судом першої інстанції було обґрунтовано висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 тим, що наданими стороною обвинувачення доказами не доведено факт того, що показання свідка ОСОБА_12 є недостовірними, а обвинувачений ОСОБА_7 діяв відповідно до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, оскільки не міг виконати наказ через поганий стан здоров`я та відсутність належного навчання.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Так, суд першої інстанції лише зазначив показання обвинуваченого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_12 і перелічив докази сторони обвинувачення, без надання їм належної оцінки та їх аналізу, належним чином не оцінив показання обвинуваченого та свідка у сукупності з дослідженими документами, і в порушення вимог ст. 374 КПК України належним чином не мотивував, чому відкинув докази сторони обвинувачення.

У вироку формально зазначено, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 спростовують та не доводять факт вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, а показання свідка ОСОБА_12 та досліджені по справі документи також не підтверджують висунутого йому обвинувачення.

Однак аналіз, оцінку і співвідношення доводів сторони обвинувачення із доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження, суд не зробив, не усунув цих суперечностей, що в свою чергу викликає вірогідність наявності ряду припущень у вказаному провадженні, які є недопустимими при ухваленні вироку.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що 21 серпня 2023 року під час першого бойового виходу він отримав поранення, а після лікування 11 вересня 2023 року повернувся до місця дислокації. За цей час змінився ротний командир. 18 вересня 2023 року він отримав бойовий наказ, від виконання якого відмовився. Свою відмову обумовлював станом здоров`я, відсутністю підготовки та страхом за своє життя. Підтвердив, що надалі він проходив ВЛК, за висновками якої він не мав обмежень для проходження військової служби.

Такі показання обвинуваченого ОСОБА_7 , надані ним у судовому засіданні суду першої інстанції, узгоджуються з його письмовими поясненнями за фактом відмови від виконання наказу, в яких він обумовлює відмову своїми пораненнями, загибеллю та пораненнями побратимів, психологічним станом, відсутністю військового досвіду, невпевненістю та відсутністю заробітної плати.

Колегія суддів також не може не врахувати пояснення, надані ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції, зі змісту яких вбачається, що він не виконав наказ командира у зв`язку з відсутністю досвіду евакуації людей з нульової позиції та тим фактом, що їм затримували виплату заробітної плати.

Про наявність проблем зі здоров`ям, які б унеможливлювали виконання отриманого наказу, ані в письмових поясненнях, ані в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 взагалі нічого не повідомляв.

Отже з показань самого обвинуваченого та його письмових пояснень вбачається, що основними причинами відмови виконати наказ були відсутність належної підготовки, психологічний стан та відсутність заробітної плати, а не проблеми з фізичним здоров`ям.

Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції показав, що причиною відмови ОСОБА_7 від виконання бойового наказу був страх, інші військовослужбовці виконали цей наказ без втрат та евакуювали пораненого.

Зі змісту копії медичної характеристики вбачається, що стаціонарне лікування ОСОБА_7 у закладах охорони здоров`я та у медичній роті відбувалося до 11 вересня 2023 року (а.с. 107).

Сам же факт відмови від виконання наказу відбувся 18 вересня 2023 року, тобто через тиждень після виписки з медичної роти.

Твердження суду першої інстанції про те, що до 18 вересня 2023 року обвинувачений ОСОБА_7 не встиг відновити здоров`я у тій мірі, яка б надавала можливість успішно виконати бойовий наказ, є припущенням та не підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.

Таким чином, існують певні суперечності у висновках суду першої інстанції з показаннями обвинуваченого, свідка та наданими стороною обвинувачення документами.

З мотивувальної частини вироку суду вбачається, що суд першої інстанції не провів оцінку показань обвинуваченого та свідка, які вони надали під час судового розгляду у сукупності із відомостями, які зафіксовані у протоколі медичній характеристиці та письмових пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 .

Вказаним обставинам суд першої інстанції належної уваги не приділив, надані стороною обвинувачення докази належним чином не оцінив, що ставить під сумнів правильність висновків суду щодо фактичних обставин справи, викладених в оскаржуваному вироку.

Враховуючи відсутність оцінки судом першої інстанції всіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказів окремо, з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення, які відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними, тобто такими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на відсутність ретельного дослідження судом першої інстанції вищевказаних обставин та неналежну оцінку досліджених судом доказів, колегія суддів не може прийти до висновку поза розумним сумнівом про доведення чи недоведення вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, а також про наявність чи відсутність в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Зазначені порушення є підставами для скасування судового рішення, і оскільки підстави для повторного дослідження доказів судом апеляційної інстанції відсутні, вони не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду в межах ст. 404 КПК України, що є підставою призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, всебічно з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, ретельно перевірити усі докази кримінального провадження, з належною їх мотивацією, в тому числі, взяти до уваги інші доводи, які зазначалися в апеляційній скарзі, та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення у відповідності до приписів, передбачених ст. 370, 374 КПК України.

Відповідно до ст. 415 КПК України, при скасуванні ухвали суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції призначає новий судовий розгляд, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 411, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні начальника Мелітопольського відділу Запорізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 серпня 2025 року відносно ОСОБА_7 в частині виправдання за ч. 4 ст. 402 КК України скасувати та призначити новий розгляд провадження в цій частині в суді першої інстанції в іншому складі суду.

У решті вирок залишити без змін та вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 408 КК України до покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду в частині залишення вироку без змін може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Ухвала апеляційного суду в частині скасування вироку із призначенням нового розгляду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4