Сарненський районний суд
Рівненської області _________________________________________________
Справа № 572/4802/25
Провадження № 1-кп/572/260/26
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026 року

Сарненський районний суд Рівненської області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , за участі секретаря судових засідань - ОСОБА_2 , сторін провадження прокурора - ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Сарни кримінальне провадження №0000279 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Водій ОСОБА_4 07.05.2025 р. о 08 год. 45 хв., у денну пору доби, керуючи технічно справним мотоциклом LONCIN,

реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по правій смузі руху вул. Волі м. Сарни Рівненської області, зі сторони вул. Незалежності м. Сарни Рівненської області у напрямку до нерегульованого перехрестя вулиць Волі та Східна м. Сарни Рівненської області.

Одночасно, по вул. Волі м. Сарни Рівненської області в попутному напрямку до нерегульованого перехрестя вулиць Волі та Східна м. Сарни Рівненської області, рухався велосипед, під керуванням ОСОБА_5 .

В цей час, ОСОБА_4 , маючи об`єктивну можливість виявити в попутному напрямку велосипед, котрий наближається до перехрестя, в порушення вимог пункту 10.1 та пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - Правила дорожнього руху), проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, маючи можливість своїми односторонніми діями забезпечити безпеку дорожнього руху, перед початком зміни напрямку руху вліво не переконався, що його дії будуть безпечними та не створять небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпеки дорожнього руху, під час руху відвернув кермо мотоцикла вліво та виїхав на ліву смугу руху (по ходу свого руху), де на перехресті вулиць Волі та Східна м. Сарни Рівненської області допустив зіткнення з велосипедом, котрий рухався вказаною смугою руху у попутному напрямку та здійснював маневр ліворуч вул. Східна в м. Сарни.

У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій велосипеда, ОСОБА_5 , отримав тілесні ушкодження у вигляді підшкірні гематоми та тім`яній ділянках зліва, садно лівої виличної ділянки, уламковий вдавлений перелом склепіння черепа зліва (перелом лівої тім`яної кістки з поширенням лінії перелому до клиноподібного кута), з ознаками вогнищевого забою головного мозку, компресійний перелом тіла L2 (другого поперекового) хребця II ст., неускладнений (без неврологічного дефіциту), переломи II, III, V, VII ребер зліва з незначним зміщенням із ознаками забою лівої легені, закритий косий перелом середньої третини лівої ключиці зі зміщенням, забій, масивна підшкірна та міжм`язева гематома в/з (верхньої третини) лівого стегна, закритий перелом правої лонної кістки без зміщення, які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень (за ознакою небезпеки для життя в момент його заподіяння), а транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Порушення ОСОБА_4 вимог пункту 10.1 та пункту 12.3 Правил дорожнього руху, які вимагають від водія перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, знаходяться у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненні зазначеного злочину. Своїми поясненнями підтвердив встановлені обставини вчинення ДТП. У вчиненому щиро розкаявся. Просив призначити покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі.

Потерпілий ОСОБА_5 зазначив претензії до обвинуваченого, подав цивільний позов про стягнення матеріальної та моральної шкоди, окремо зауважив, що обвинувачений купляв йому лікарські препарати під час лікування у медичному закладі, придбав новий велосипед замість пошкодженого в ДТП, надав грошові кошти в розмірі 25 000 грн та 800 дол. США, (що також підтверджується розпискою потерпілого), просив позов задовільнити, окремо наголошуючи на задоволенні в частині моральної шкоди, у призначенні покарання поклався на розсуд суду, приховав від суду той факт, що на момент ДТП перебував у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, а саме висновком судово-медичного експерта-токсиколога №847 від 22.07.25р.

Про дослідження інших доказів, щодо обставин справи сторони не зверталися, на їх дослідженні не наполягали. Тому, такі докази суд не досліджує, із урахуванням вимог ст. 22, 26 Кримінального процесуального кодексу України, щодо змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, також диспозитивності, та згідно ч. 3 ст. 349 КПК.

Тому, з`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити та порядок їх дослідження, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, ніхто з учасників судового провадження не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, а також доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, вірно розуміють зміст цих обставин, в суду немає сумнівів у добровільності їх позицій, роз`яснивши учасникам судового провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд, відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише показаннями обвинуваченого, потерпілого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Оцінюючи досліджені під час судового розгляду вищезазначені докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України.

Проаналізувавши надані сторонами кримінального провадження докази з точки зору доведеності ознак складу кримінальних правопорушень, інкримінованих обвинуваченому, суд вважає, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає існування будь-яких інших подій, ніж ті, що викладені в обвинувальному акті.

При призначенні покарання, суд враховує п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року, № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а саме те, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку. ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення..

Обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого не встановлено.

Виходячи з положень ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, які визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Враховуючи наведені обставини справи, тяжкість вчиненого злочину, данні про особу винного, його молодий вік, стан здоров`я, те, що на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працевлаштований, раніше не судимий, ставлення ОСОБА_6 до наслідків, надання матеріальної допомоги потерпілому під час його лікування, відшкодування потерпілому матеріальної шкоди, враховуючи наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, беручи до уваги позитивну характеристику особи, наявність претензій у потерпілого в частині відшкодування шкоди, суд вважає, що обвинуваченому слід обрати покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, із урахуванням наведеного, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства, а тому слід звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням. Саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення підсудним нового злочину, досягнення мети, визначеної ст. 50 КК України. Через дотримання засад призначення покарання реалізуються принципи справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання з випробуванням, суд покладає на обвинуваченого обов`язки, визначені ст. 76 КК України.

Таким чином, призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті із застосуванням ст. 75 КК України та зі звільненням від відбування покарання забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України, і буде пропорційним, тобто необхідним, справедливим, достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Диспозицією ч.2 ст.286 КК України урегульовано, що до осіб, визнаних винуватими у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, може бути застосоване додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Вказане положення носить альтернативний характер, що дозволяє суду в межах наданих законом дискреційних повноважень як обрати цей вид додаткового покарання, так і не застосовувати його.

Аналізуючи характер та обсяг, допущених ОСОБА_4 , порушень Правил дорожнього руху, його ставлення до цих порушень, поведінку після вчинення кримінального правопорушення, враховуючи обставини кримінального правопорушення, а також той факт, що транспортний засіб для обвинуваченого та його сім`ї є необхідним, робота обвинуваченого безпосередньо пов`язана з водінням автомобіля, враховуючи думку потерпілого, суд приходить до висновку що застосування до нього додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами стане для нього надмірним тягарем.

Від потерпілого ОСОБА_5 до обвинуваченого ОСОБА_4 надійшов цивільний позов у кримінальному провадженні про відшкодування 14692 грн 30 коп майнової шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Відповідно до вимог статті 129 цього Кодексу, за результатами розгляду позову суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно положень ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За приписами ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На думку суду, цивільний позов, заявлений потерпілим про відшкодування витрат, пов`язаних зі лікуванням не підлягає до задоволення, зважаючи на відсутність лікарських приписів щодо медичних препаратів необхідних для придбання та вживання потерпілим у зв`язку зі станом здоров`я та саме у зв`язку з наслідками ДТП. Як вбачається з наданих в обґрунтування позову копій чеків аптечних закладів, потерпілим протягом травня-жовтня 2025р. було неодноразово придбано товари різноманітного асортименту, який доступний в аптечних пунктах, в тому числі «Омез» (лікування виразки шлунка, гастриту, печії), аскорбінова кислота, гематоген, шампунь «Дерматазол», вода «Морщинська» та інше

Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її спричинила.

Вирішуючи питання щодо наявності спричинення потерпілому моральної шкоди та визначення розміру шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує роз`яснення пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 9 вищевказаної постанови роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, враховуються вимоги розумності і справедливості, оскільки моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді та не може слугувати меті збагачення.

Позивач ОСОБА_5 зазначає про те, що в результаті протиправних дій обвинуваченого йому було завдано моральної шкода, оскільки тілесні ушкодження заважали нормально харчуватися та вести здоровий спосіб життя, вимушений був терпіти фізичний біль, висловлює припущення, що в майбутньому фізичний стан може погіршитися.

На підставі викладеного, суд виходячи з принципу розумності та справедливості, приймаючи до уваги конкретні обставини справи, дійшов висновку про те, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_5 , підлягають частковому задоволенню та зменшенню суми відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Питання щодо речових доказів вирішується судом згідно зі ст. 100 КПК.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. 368-370, 373-374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України і призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік 6 місяців.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задовольнити частково.

Відмовити у стягненні з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 відшкодування матеріальної шкоди повністю та частково задовільнити позов в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 20000 (двадцяти тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 8914 (вісім тисяч дев`ятсот чотирнадцять ) грн. витрат за проведення експертиз.

Речові докази по справі після набрання вироком законної сили: мотоцикл «Loncin» р.н. НОМЕР_2 повернути власнику ОСОБА_4 скасувавши ухвалу слідчого судді Сарненського районного суду Рівненської області від 14.05.25р. про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №0000279 ; велосипед без індивідуальних ознак повернути власнику ОСОБА_5

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Вирок може бути оскаржений до Рівненського апеляційного суду через Сарненський районний суд Рівненської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддя