Дата документу 15.01.2026 Справа № 333/504/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/205/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/504/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.368 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28 серпня 2024 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Велика Білозерка Великобілозерського району Запорізької області, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , фактично проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу даного кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

В ніч з 29 на 30 липня 2019 року інспектор взводу №1 роти №1 батальйону №1 Управління патрульної поліції в Запорізькій області ОСОБА_9 , який є службовою особою, працівником правоохоронного органу, наділеним повноваженнями представника влади, разом з інспектором взводу №2 роти №2 батальйону №1 ОСОБА_10 здійснювали патрулювання в межах м.Запоріжжя.

Під час проведення патрулювання 30.07.2019 приблизно о 02 годині 20 хвилин ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 , знаходячись на Прибережній автомагістралі в м.Запоріжжі біля перехрестя з вул.Немировича Данченка навпроти ресторанного комплексу «Рибацький стан» зупинили транспортний засіб ВАЗ 21015 державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_11 .

Під час спілкування ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_11 , що в нього є підозра щодо перебування ОСОБА_11 у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку із чим ОСОБА_9 запропонував водію пройти тест за допомогою приладу «Драгер». На вказану пропозицію ОСОБА_11 відмовився, наголосивши на необхідності проведення відповідного дослідження у медичному закладі. Після отримання такої відповіді ОСОБА_9 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою отримання неправомірної вигоди, висловив ОСОБА_11 прохання передати йому грошові кошти у якості неправомірної вигоди за не складання відносно ОСОБА_11 протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП.

Після висловлення вказаного прохання, ОСОБА_11 поставив ОСОБА_9 питання щодо суми грошових коштів, яку необхідно надати за не складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, на що ОСОБА_9 повідомив, що йому необхідно порадитись з колегою - ОСОБА_10 та сів до службового автомобіля.

Надалі зі службового автомобіля вийшов ОСОБА_10 та висунув ОСОБА_11 прохання передати йому грошові кошти в сумі 6000 грн. до 10 години 30.07.2019 за не складання відносно нього протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП, шляхом перерахування грошових коштів на наданий ОСОБА_10 картковий рахунок «ПриватБанку», відкритий на ім`я ОСОБА_12 .

Таким чином, у поліцейських ОСОБА_9 і ОСОБА_10 виник спільний злочинний умисел на отримання неправомірної вигоди, у зв`язку із чим останні дійшли згоди та попередньо домовились спільно одержати від ОСОБА_11 грошові кошти за не складання відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП.

З метою реалізації спільного злочинного умислу, направленого на одержання неправомірної вигоди, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 повідомили ОСОБА_11 про необхідність передати йому водійське посвідчення, яке ОСОБА_9 пообіцяв повернути після того, як ОСОБА_11 перерахує грошові кошти у сумі 6000 грн. на наданий ОСОБА_10 картковий рахунок. У подальшому ОСОБА_11 приблизно о 09 годині 10 хвилин 30.07.2019, знаходячись у відділені «ПриватБанку», розташованому за адресою: м.Запоріжжя, вул.Чумаченка, 12, перерахував на наданий ОСОБА_10 картковий рахунок грошові кошти у сумі 6000 грн.

Таким чином, 30.07.2019 приблизно о 09 годині 10 хвилин ОСОБА_9 , перебуваючи в м.Запоріжжі, більш точне місце досудовим розслідуванням не встановлено, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи їх настання, діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_10 , з корисливих мотивів, шляхом отримання на наданий раніше картковий рахунок «ПриваБанк», відкритий на ім`я ОСОБА_12 , одержав від ОСОБА_11 грошові кошти в розмірі 6000 грн. у якості неправомірної вигоди для себе та поліцейського ОСОБА_10 за не складання відносно ОСОБА_11 протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП.

Цього ж дня поліцейський ОСОБА_10 в ході телефонної бесіди з ОСОБА_11 повідомив останньому про надходження грошових коштів на наданий ним картковий рахунок.

У подальшому, приблизно о 09 годині 30 хвилин ОСОБА_10 , знаходячись біля пологового будинку №7, вздовж будинку №12 по вул.Чумаченка в м.Запоріжжі, передав ОСОБА_11 його водійське посвідчення.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_9 були кваліфіковані прокурором за ч.3 ст.368 КК, як прохання надати та одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе, за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК, та виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу даного кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що суд визнав недопустимими надані стороною обвинувачення докази через ненадання прокурором ухвали слідчого судді про дозвіл на використання інформації, отриманої під час проведення НСРД у кримінальному провадженні №0000292 в якості доказів у кримінальному провадженні №0000207 та у кримінальному провадженні №0000068. Разом з тим, такий висновок суду є помилковим, оскільки відповідно до постанови прокурора від 18.09.2019 року матеріали кримінальних проваджень №0000292 та №0000207 були об`єднані в одне провадження. В ході подальшого досудового розслідування провадження №0000207 підозрюваним було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК. Фактично в межах об`єднаного кримінального провадження за №0000207 повідомлено про підозру двом особам у вчиненні кримінального правопорушення, яке розслідувалось, в тому числі до моменту об`єднання проваджень, у кримінальному провадженні №0000292. Жодних ознак вчинення нового або іншого кримінального правопорушення в ході проведення НСРД у межах кримінального провадження №0000292 здобуто не було, а тому підстав для звернення прокурора до апеляційного суду з клопотанням про надання дозволу на використання доказів у іншому кримінальному провадженні, в ході досудового розслідування не було. Отже неправильне тлумачення судом положень ст.257 КПК призвело до визнання недопустимими ряду доказів сторони обвинувачення, а відтак і до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Крім того, судом було зазначено про те, що суду не була надана постанова про залучення ОСОБА_11 до конфіденційного співробітництва та заява ОСОБА_11 на згоду на конфіденційне співробітництво, а тому, на переконання суду, результати НСРД, протокол огляду, ідентифікації, помітки та вручення грошових коштів від 30.07.2019 року є недопустимими доказами. Проте такий висновок суду не відповідає обставинам цього провадження, оскільки відповідно до реєстру матеріалів досудового розслідування постановою слідчого від 30.07.2019 року залучено ОСОБА_11 до проведення НСРД у формі конфіденційного співробітництва. Крім того, сторона захисту не оспорювала факт залучення ОСОБА_11 до конфіденційного співробітництва, а матеріали щодо залучення даної особи були відкриті стороні захисту в ході виконання вимог ст.290 КПК.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_8 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та його захисників, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.

Як зазначено у ст.94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Проте, на переконання колегії суддів, оскаржуваний у даній справі виправдувальний вирок не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на таке.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що стороною обвинувачення ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК, на підтвердження якого прокурором було надано ряд письмових доказів.

За змістом статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, невід`ємною складовою якого є здійснення процесуальних дій уповноваженою на те особою в конкретному кримінальному провадженні. Збирання доказів неуповноваженою особою є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

У цьому кримінальному провадженні, дослідивши надані прокурором письмові докази, зокрема:

- протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо-, відео контроль особи ОСОБА_9 від 31.07.2019;

- протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 02.08.2019 з номеру НОМЕР_2 , яким користується ОСОБА_9 ;

- протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - спостереження за особою ОСОБА_9 від 30.07.2019,

суд першої інстанції установив, що з клопотанням про проведення вказаних негласних слідчих (розшукових) дій до слідчого судді звертався слідчий ОСОБА_13 . При цьому таке клопотання датоване слідчим ОСОБА_13 23.05.2019. В самих протоколах зазначено про те, що зазначені негласні слідчі (розшукові) дії проводились у зв`язку із виконанням доручення слідчого ОСОБА_13 від 07.06.2019.

Разом із тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчий ОСОБА_13 отримав повноваження з проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні лише 19.07.2019. Адже лише 19.07.2019 постановою начальника Першого слідчого відділу СУ ТУ ДБР, розташованого у м.Мелітополі, було створено слідчу групу для здійснення досудового розслідування кримінального провадження №0000207 у складі слідчих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_16 .

Будь-яких інших постанов, які би підтверджували наявність у слідчого ОСОБА_13 повноважень слідчого у цьому кримінальному провадженні у період з 17.05.2029 (внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення) до 19.07.2019 (винесення постанови про створення групи слідчих), матеріали кримінального провадження не містять і не були надані прокурором ні під час судового розгляду в суді першої інстанції, ні навіть під час апеляційного розгляду.

Між тим, відсутність у матеріалах кримінального провадження таких даних не дає правових підстав констатувати, що зазначені вище протоколи за результатами проведення НСРД зібрані особою, яка є неналежним суб`єктом проведення процесуальних дій та мала відповідні законні повноваження.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із належно вмотивованим висновком суду першої інстанції про недопустимість таких доказів як протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - аудіо-, відеоконтроль особи ОСОБА_9 від 31.07.2019; протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 02.08.2019 з номеру НОМЕР_2 , яким користується ОСОБА_9 ; протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії - спостереження за особою ОСОБА_9 від 30.07.2019, оскільки вони зібрані особою, яка не мала на те законних повноважень.

Жодних заперечень з приводу законності висновків суду першої інстанції в цій частині, а так само і будь-яких мотивів на спростування цих висновків суду, в апеляційній скарзі прокурора не наведено.

Разом із тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що на підтвердження висунутого ОСОБА_9 обвинувачення прокурором також було надано такі письмові докази як:

- протокол про результати проведення негласної слідчої дії аудіо,-відеоконтроль особи ОСОБА_10 від 30.07.2019;

- протокол про результати проведення негласної слідчої дії аудіо,-відеоконтроль особи ОСОБА_10 від 30.07.2019;

- протокол про результати проведення негласної слідчої дії спостереження за особою ОСОБА_10 від 30.07.2019;

- протокол про результати проведення негласної слідчої дії спостереження за особою ОСОБА_10 від 30.07.2019;

- протокол про результати проведення негласної слідчої дії - зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж з номеру НОМЕР_3 , який знаходиться в користуванні ОСОБА_10 від 15.09.2019.

Дослідивши вказані протоколи суд першої інстанції установив, що зазначені негласні слідчі (розшукові) дії проводились відносно обвинуваченого ОСОБА_10 у іншому кримінальному провадженні за №0000292 від 04.07.2019. При цьому суд зазначив, що стороною обвинувачення не було надано ухвалу слідчого судді, якою б було надано дозвіл на використання інформації, отриманої за результатами проведення негласних (слідчих) розшукових дій у кримінальному провадженні №0000292 від 04.07.2019, в якості доказів у кримінальному провадженні №0000207 від 17.05.2019 та у кримінальному провадженні №0000068 від 17.05.2019.

За наведених обставин суд першої інстанції вважав, що через недотримання органом досудового розслідування вимог ст.257 КПК, протоколи вказаних негласних слідчих (розшукових) дій є недопустимими доказами з огляду на ст.ст.85-87 КПК.

Проте колегія суддів вважає такі висновки суду передчасними та такими, що не ґрунтуються на положеннях кримінального процесуального закону.

Так, із наявних у матеріалах провадження витягів з ЄРДР вбачається, що 17.05.2019 було зареєстровано кримінальне провадження №0000207 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.368 КК, а 04.07.2019 було зареєстровано кримінальне провадження №0000292 з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.368 КК.

Надалі постановою прокурора від 18.09.2019 матеріали досудових розслідувань за №0000207 від 17.05.2019 за ч.3 ст.368 КК та №0000292 від 04.07.2019 за ч.3 ст.368 КК були об`єднані в одне провадження під єдиним реєстраційним номером 0000207 (т.1 а.п.107).

Суд першої інстанції, посилаючись у своєму вироку на відсутність дозволу слідчого судді на використання у кримінальному провадженні №0000207 інформації, отриманої під час проведення НСРД у кримінальному провадженні №0000292, не врахував, що відповідно до положень ч.1 ст.257 КПК на підставі ухвали слідчого судді може бути використана в іншому кримінальному провадженні лише отримана під час проведення НСРД інформація щодо ознак такого кримінального правопорушення, яке не розслідується в кримінальному провадженні в якому проводились ці заходи. У разі об`єднання кримінальних проваджень потреби у дозволі слідчого судді на її використання немає, оскільки наданий раніше дозвіл слідчого судді на збирання і використання такої інформації вже існує в одному об`єднаному кримінальному провадженні. Така потреба виникає лише у випадку, коли цю інформацію необхідно використати в іншому кримінальному провадженні не об`єднаному з тим, у якому надавався дозвіл на проведення НСРД.

Таким чином, немає потреби отримувати дозвіл слідчого судді на використання інформації у тому провадженні, в якому слідчий суддя надавав дозвіл на її отримання. На це вказував Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2023 року (справа №991/10566/20, провадження №51-4240км22).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку щодо незаконного використання у кримінальному провадженні №0000207, доказів одержаних під час проведення НСРД у кримінальному провадженні №0000292, оскільки у подальшому вони були об`єднані в одне провадження і в такому випадку дозволу слідчого судді в порядку ст.257 КПК на їх використання в об`єднаному кримінальному провадженні не потрібно.

Що стосується тверджень суду про відсутність ухвали слідчого судді про надання дозволу на використання у кримінальному провадженні №0000068 матеріалів НСРД, одержаних у кримінальному провадженні №0000292, то вони також є передчасними. Адже кримінальне провадження №0000068 щодо ОСОБА_10 постановою прокурора від 30.01.2020 було виділено в окреме провадження із об`єднаного кримінального провадження №0000207 за підозрою ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК, що також не зумовлює необхідності отримання дозволу слідчого судді в порядку ст.257 КПК.

Окремо колегія суддів також зазначає, що у разі об`єднання кількох проваджень в одне або навпаки виділення окремого провадження із первинного, спеціальної процедури для використання здобутих у межах первинного провадження доказів КПК не передбачено і такі докази можуть використовуватися без будь-яких додаткових дозволів як у об`єднаному провадженні, так і у виділених провадженнях.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що під час оцінки вказаних вище доказів, здобутих під час проведення НСРД, суд першої інстанції передчасно визнав їх недопустимими.

Крім того, суд першої інстанції у своєму рішенні про виправдання ОСОБА_9 виходив також з того, що стороною обвинувачення не було надано постанову про залучення ОСОБА_11 до конфіденційного співробітництва, а також його заяву на згоду на конфіденційне співробітництво під час проведення НСРД. На переконання суду, відсутність вказаної постанови є істотним порушенням, а тому має наслідком визнання результатів проведених НСРД та протоколу огляду, ідентифікації, помітки та вручення грошових коштів від 30.07.2019 недопустимими доказами.

Проте твердження суду першої інстанції про ненадання стороною обвинувачення постанови про залучення ОСОБА_11 до конфіденційного співробітництва, а також його заяви на згоду на конфіденційне співробітництво під час проведення НСРД спростовується даними, які наявні в матеріалах кримінального провадження. Зокрема у т.3 на а.п.190 міститься постанова слідчого від 30.07.2019 про залучення ОСОБА_11 до проведення негласної слідчої (розшукової) дії у формі конфіденційного співробітництва, а на а.п.187 міститься письмова згода ОСОБА_11 на залучення його до конфіденційного співробітництва та проведення інших негласних слідчих (розшукових) дій, хоча процесуальним законом і не передбачено подання особою, що залучається до проведення НСРД, заяви про надання згоди на участь у таких діях, адже фактична свідома участь ОСОБА_11 в проведенні негласних слічих розшукових дій свідчить про таку його згоду.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що висновок суду про визнання недопустимими доказами результатів проведених НСРД та протоколу огляду, ідентифікації, помітки та вручення грошових коштів від 30.07.2019 через відсутність постанови про залучення ОСОБА_11 до конфіденційного співробітництва, також є передчасним.

Крім того, суд першої інстанції також у вироку вказав про те, що стороною обвинувачення не надано жодного фінансового або процесуального документу, який би підтверджував джерело походження коштів, що були використані під час проведення НСРД. Вказане, на переконання суду, має значення для оцінки доказів, у тому числі відмежування правомірних дій правоохоронних органів від провокації злочину.

З приводу таких аргументів суду колегія суддів зазначає, що у наявному в матеріалах справи протоколі огляду, ідентифікації, помітки та вручення грошових коштів від 30.07.2019 міститься перелік купюр, виданих свідку ОСОБА_11 , з вказаними серіями та номерами та зроблено їх копії. При цьому в самому протоколі прямо зазначено про те, що грошові кошти у сумі 6 000 грн були отримані та видані ОСОБА_11 саме з метою забезпечення документування протиправної діяльності.

Під час допиту в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 зазначав, що він отримав від співробітника правоохоронного органу грошові кошти в сумі 6 000 грн, і саме ці грошові кошти він разом із цим співробітником правоохоронного органу перерахував на рахунок, наданий ОСОБА_10 ..

Крім того, колегія суддів зауважує, що приписи статей 103-105, 252 КПК стосовно фіксації ходу і результатів НСРД також не вимагають від органу досудового розслідування зазначати джерело походження грошей як платіжного засобу, який використовується під час проведення слідчих дій, спрямованих на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Не містять таких вимог і приписи статей 246, 271 цього Кодексу.

Отже сама по собі відсутність у матеріалах справи фінансового чи процесуального документа щодо походження грошових коштів, які були використані під час проведення НСРД, не є істотним порушенням вимог КПК та автоматично не може обумовлювати недопустимість фактичних даних щодо видачі грошових коштів чи результатів НСРД.

Також, як це видно зі змісту вироку, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність провокації ОСОБА_9 на вчинення злочину з боку органу досудового розслідування та ОСОБА_11 .

Втім колегія суддів з приводу таких висновків суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Для визначення наявності провокації злочину слід встановити, зокрема: чи були дії правоохоронних органів активними, чи мало місце з їх боку спонукання особи до вчинення злочину, наприклад, прояв ініціативи у контактах з особою, повторні пропозиції, незважаючи на початкову відмову особи, наполегливі нагадування; чи був би скоєний злочин без втручання правоохоронних органів.

З огляду на вказане суду при вирішенні питання про наявність чи відсутність провокації на вчинення злочину, належало би перевірити чи мали місце у цьому провадженні факти впливу на обвинуваченого з боку будь-яких осіб, в тому числі і працівників правоохоронних органів, які би неодноразово та наполегливо шляхом вмовляння або переконання схиляли його до вчинення кримінального правопорушення. Також суду належало проаналізувати і перевірити, хто першим озвучив питання надання неправомірної вигоди, проаналізувати поведінку суб`єктів та дослідити зміст інформації, зафіксованої у матеріалах НСРД. А тому колегія суддів вважає, що висновки суду щодо наявності провокації злочину також є передчасними, оскільки вони зроблені без належного аналізу зібраних доказів і установлених обставин.

Більш того, у цій справі сторона захисту заперечувала факт вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення.

З огляду на це суду слід було звернути також увагу на те, що відповідно до практики ЄСПЛ, Суд визнає необґрунтованими та не розглядає по суті заяви щодо провокації злочину, коли заявник заперечує факт вчинення ним злочину та одночасно заявляє про провокацію на його вчинення (рішення у справі «Берлізев проти України» від 08 липня 2021 року).

В цій справі ЄСПЛ визнав непослідовним заперечення заявником вчинення злочину та одночасне висунення ним скарги, що його спровокували його вчинити. Захист від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає вчинення інкримінованих йому дій, але стверджує, що вони були наслідком незаконного підбурювання з боку працівників міліції.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах кримінального провадження в т.3 на а.п.192-196 міститься протокол за результатами контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту від 15.08.2019 щодо ОСОБА_10 . Однак судом жодної оцінки вказаному протоколу в оскаржуваному вироку взагалі не надано і його зміст не проаналізовано.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до передчасного висновку про недоведеність в діях ОСОБА_9 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. Адже такий висновок було зроблено судом без належної оцінки наданих доказів і з`ясування всіх обставин кримінального провадження.

Наведене свідчить про допущення судом першої інстанції порушень вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність і обґрунтованість рішення районного суду, у зв`язку з чим вирок суду не відповідає вимогам ст.ст.370, 373, 374 КПК та підлягає скасуванню.

Разом з тим, з огляду на те, що допущені судом порушення вимог закону щодо обґрунтованості, вмотивованості та законності судового рішення, не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду, вирок суду підлягає скасуванню з одночасним призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції належить врахувати наведене у цій ухвалі, дослідити всі обставини кримінального провадження, оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 28 серпня 2024 року щодо ОСОБА_9 в цій справі скасувати.

Призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4