ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 303/9071/23

провадження № 51-4028км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданнікасаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 грудня 2024 року й ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 190, ч. 2 ст. 192, ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області 27 грудня 2024 року ОСОБА_9 засуджено до покарання у виді обмеження волі: за ч. 2 ст. 192 КК на строк 03 роки, за ч. 4 ст. 358 цього Кодексу - на строк 02 роки.

Згідно з п. 2 ч. 1 с. 49 та ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_7 звільнено від покарання, призначеного за ч. 2 ст. 192, ч. 4 ст. 358 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.

Крім цього, ОСОБА_9 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 190 КК на строк 03 роки, за ч. 3 ст. 190 цього Кодексу - на строк 6 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 згаданого Кодексу шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 27 грудня 2024 року.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 на відшкодування матеріальної шкоди 152 689, 65 грн, моральної - 100 000 грн та 15 000 грн на витрати пов`язані з наданням правової допомоги.

У решті позовні вимоги залишено без задоволення.

Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн та витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 15 000 грн.

У решті позовні вимоги залишено без задоволення.

Згідно обставинами, детально наведеними у вироці ОСОБА_9 01 серпня 2020 року в невстановлений слідством час, уклав усну домовленість з потерпілим ОСОБА_8 про доставку автомобіля AUDI Q 5, на територію України з Королівства Бельгії, який 20 липня 2020 року потерпілий ОСОБА_8 придбав у бельгійської компанії.

Потім 03 серпня 2020 року більш точних даних органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_9 , діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, не маючи на меті виконувати взяті на себе зобов`язання, щодо доставки автомобіля на територію України, зловживаючи довірою потерпілого ОСОБА_8 , заволодів автомобілем AUDI Q 5, вартість якого становить 278 714, 82 грн, що є великим розміром, реалізувавши його в своїх цілях, використавши отриманий раніше завідомо підроблений документ - договір купівлі продажу (рахунок-фактуру), який ОСОБА_7 передав ОСОБА_11 в рахунок погашення перед ним боргу.

Крім цього, ОСОБА_7 у невстановлений досудовим розслідуванням час, на початку серпня 2020 року, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, переслідуючи корисливу мету, в ході телефонної розмови з потерпілим ОСОБА_11 , під приводом відшкодування матеріальної шкоди, спричиненої кримінальним правопорушенням, запропонував придбати для останнього автомобіль AUDI Q 5, на що ОСОБА_11 , будучи введеним в оману, вважаючи що ОСОБА_7 передасть йому вказаний вище автомобіль в рахунок відшкодування шкоди, погодився на пропозицію останнього.

У свою чергу, ОСОБА_7 , отримавши завідомо підроблений документ - договір купівлі продажу (рахунок-фактуру) щодо продажу покупцю ОСОБА_12 , автомобіля AUDI Q5, достовірно знаючи, що договір є підробленим, а автомобіль належить ОСОБА_8 , з метою введення в оману потерпілого щодо походження автомобіля, забезпечення його ввезення на митну територію України, здійснення розмитнення та постановки на облік в реєстраційних органах України, відправив вказаний договір купівлі продажу (рахунок-фактуру) маршрутним таксі з міста Мукачево в місто Ужгород, де його отримав ОСОБА_13 , який не будучи обізнаним про факт підробки договору купівлі продажу (рахунок-фактуру), виконуючи попередню домовленість з ОСОБА_7 , перевіз вищевказаний автомобіль зі Словацької Республіки на територію України, надавши згаданий договір для здійснення митного оформлення та проведення процедури розмитнення.

Водночас ОСОБА_11 не знаючи, що автомобіль належить ОСОБА_8 , будучи введеним в оману ОСОБА_7 щодо походження автомобіля AUDI Q 5, погодившись на його отримання в рахунок відшкодування завданої йому шкоди, з метою забезпечення ввезення транспортного засобу на митну територію України, здійснення розмитнення та постановки на облік в реєстраційних органах України, за проханням ОСОБА_7 , 07 серпня 2020 року сплатив за митне оформлення автомобіля в сумі 78 351 грн; 27 серпня 2020 року здійснив доплату за митне оформлення вказаного автомобіля на суму 46 540,40 грн, а 29 серпня 2020 року провів процедуру реєстрації вказаного автомобіля на своє ім`я, за що сплатив кошти в сумі 8 955, 90 грн.

Надалі 15 вересня 2020 року автомобіль AUDI Q 5 було вилучено працівниками ВП № 2 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області у зв`язку з тим, що вказаний автомобіль належав ОСОБА_8 .

За вказаних обставин ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 133 447,30 грн.

Також, 17 серпня 2020 року близько 14 год, ОСОБА_7 , перебуваючи в місті Мукачеві Закарпатської області, діючи з прямим умислом, повторно, з корисливих спонукань, з метою заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, в ході телефонної розмови, під приводом купівлі та доставки з-за кордону автомобіля марки Dacia Sandero виманив у потерпілого ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 33 354 гривень, які останній перерахував на банківську карту, реквізити якої надав ОСОБА_7 та яка належить його батьку.

Продовжуючи використовувати довірливі відносини з потерпілим ОСОБА_14 , 19 серпня 2020 року близько 17 год, ОСОБА_7 під приводом здійснення процедури розмитнення згаданого автомобіля, виманив від потерпілого ОСОБА_14 грошові кошти в сумі 41 568, 90 грн, і грошові кошти в сумі 21 515 грн, як оплату за доставку вищевказаного автомобіля які останній, перерахував на ту саму банківську карту.

Закарпатський апеляційний суд ухвалою від 28 серпня 2025 року залишив без змін вирок місцевого суду.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_6 , покликаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи доводи, викладені в касаційній скарзі, захисник зазначає, що місцевий суд під час розгляду кримінального провадження достатньо мірою не встановив факт вчинення кримінального правопорушення, мотив, форму вини та мету дій обвинуваченого, а також допустив неповноту, однобічність та поверхневість дослідження фактичних обставин, не було належним чином досліджено обвинувальний акт, що призвело до порушення права на захист.

Крім того, адвокат детально наводить мотиви незгоди із призначеним підзахисному покарання.

Водночас захисник переконаний, що у ході призначення покарання суд не врахував положення ст. 58 Конституції України, ст. 5 КК, оскільки на час ухвалення вироку санкція ч. 3 ст. 190 цього Кодексу не передбачала покарання, яке було призначено ОСОБА_7 .

Понад те, касатор уважає несправедливим вирішення заявлених цивільних позовів, зокрема, в частині стягнення моральної шкоди, адже, на думку адвоката, суд не вказав переконливих аргументів в цій частині і чому саме такий розмір моральної шкоди підлягає стягненню з ОСОБА_7 .

Також звертає увагу, що позовні заяви потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_14 не узгоджуються з положеннями статей 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК).

Стверджує, що суди не дослідили законності прийнятих під час досудового розслідування рішень, а саме: постанови про закриття кримінального провадження, постанови про скасування закриття кримінального провадження та постанови про зупинення досудового розслідування.

На переконання захисника, не дослідження указаних рішень, позбавило суди попередніх інстанції перевірити дотримання процесуальних строків та законності кримінального провадження, у тому числі встановити допустимість зібраних доказів.

Між тим зазначає, що всі вищенаведені недоліки судового розгляду, допущені місцевим судом, не були усунуті в ході апеляційного перегляду, зокрема суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи апеляційної скарги, які стосуються необґрунтованості вироку місцевого суду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду, не здійснив їх повної та всебічної оцінки, не відповів на усі доводи, викладені в апеляційній скарзі, формально погодившись із висновками суду першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження

До початку касаційного розгляду потерпілі ОСОБА_8 і ОСОБА_10 подали письмові заперечення, в яких наводять аргументи щодо незгоди з доводами, викладеними у касаційній скарзі захисника, зокрема тих, що стосуються безпідставності стягнення моральної шкоди та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Крім цього, процесуальним керівником - прокурором Мукачівської окружної прокуратури направлено на адресу суду копії процесуальних рішень, прийнятих у ході досудового розслідування, а саме: постанову про закриття кримінального провадження від 26 лютого 2022 року, постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 23 березня 2022 року, повідомлення про підозру вілд 20 червня 2023 року, протоколи про надання потерпілим доступу до речових доказів та матеріалів досудового розслідування, постанову про зупинення досудового розслідування від 10 серпня 2023 року, постанову про відновлення досудового розслідування від 21 серпня 2023 року, протокол про надання доступу стороні захисту до речових доказів та матеріалів досудового розслідування від 25 вересня 2023 року, повідомлення потерпілому про завершення досудового розслідування від 25 вересня 2023 року, повідомлення про завершення досудового розслідування стороні захисту від 25 вересня 2023 року, постанову про продовження строку досудового розслідування від 22 серпня 2023 року.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу останнього й просили її задовольнити з викладених у ній підстав, прокурор ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_8 заперечили щодо задоволення скарги і просили судові рішення залишити без змін.

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і під часперевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення (ст. 370 КПК).

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Оспорювання захисником установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду, перебуває поза межами компетенції касаційного суду.

З огляду на це, незгода касатора з оцінкою доказів, наданою судами попередніх інстанцій, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Більше того, як убачається зі змісту касаційної скарги, адвокат не конкретизує у чому саме полягає неповнота та однобічність судового розгляду, які докази не були досліджені та/або досліджені з порушеннями норм кримінального процесуального права.

У свою чергу, апеляційний суд встановив, що судом першої інстанції були досліджені всі надані сторонами докази в повному обсязі і дана їм належна оцінка у вироку, судом досліджено всі обставини, які могли мати значення для кримінального провадження, докази, на яких побудовані висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень є належними, допустимими, достатніми та достовірними, не містять протиріч та, оцінивши їх у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 190, ч. 2 ст. 192, ч. 4 ст. 358 КК і доведеність його винуватості за вказаними статтями.

Суд апеляційної інстанції зважив на те, що інша оцінка доказів, наданих стороною обвинувачення, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та захисником в апеляційній скарзі, не вказує про необ`єктивність чи упередженість суду.

Такої думки і суд касаційної інстанції.

Колегія суддів уважає, що сама собі незгода із рішеннями судів попередніх інстанцій без наведення вичерпних мотивів, які стосуються неповноти та однобічності судового розгляду є недостатньою для скасування судових рішень на цих підставах.

Аргументи захисника щодо не встановлення мотиву, форми вини та мети дій підзахисного, що на його думку порушує право на захист, спростовуються змістом вироку, який, покликаючись на досліджені у судовому засіданні докази та встановленні фактичні обставини справи, встановив винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях.

Зокрема, даючи оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, а саме показанням потерпілих, свідків та письмовим доказам у справі, які місцевий суд визнав належними й допустимими, такими, що в сукупності підтверджують визначені ст. 91 КПК обставини, які підлягають доказуванню, і не містять суперечностей, доповнюють один одного, суд першої інстанції дій правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за частинами 2, 3 ст. 190, ч. 2 ст. 192, ч. 4 ст. 358 КК.

Суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, яку дав місцевий суд, і дійшов переконання, що указаний вище висновок районного суду є обґрунтованим.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті приписів статей 85-87 КПК свідчили про необхідність визнання судами першої та апеляційної інстанцій доказів недопустимими або неналежними, Суд не встановив.

Доводи захисника в частині недопустимості доказів, у зв`язку із тим, що суди попередніх інстанцій не дали оцінку процесуальним рішенням, прийнятих у ході досудового розслідування, які в тому числі могли вплинути на дотримання строків досудового розслідування колегія суддів уважає безпідставними з огляду на таке.

Перш за все зі змісту судових рішень та апеляційної скарги не убачається, що стороною захисту порушувалось питання щодо відсутності будь-яких процесуальних документів, які б могли вплинути на фактичні дані кримінального правопорушення та строки досудового розслідування.

Між тим, згідно з висновком, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2018 року справа № 523/6472/14-к, поставлені у касаційних скаргах питання, що належать до предмету перевірки касаційного суду згідно з частиною першою статті 438 КПК і спрямовані на покращення правового становища особи, яка піддається кримінальному переслідуванню, мають вирішуватися судом касаційної інстанції по суті незалежно від того, чи ставили їх сторони перед судами попередніх інстанцій.

Беручи до уваги, що сторона захисту перед судами попередніх інстанцій не ставила питання щодо оцінки процесуальних рішень, прийнятих у ході досудового розслідування, колегія суддів уважає, що може здійснити їх правовий аналіз в межах наданих повноважень, адже процесуальні рішення не є доказами у розумінні ст. 84 КПК.

Так, як убачається з документів, наданих прокурором на спростування доводів касаційної скарги, ОСОБА_7 був повідомлений про підозру 20 червня 2023 року, отже, останнім днем строку досудового розслідування є 20 серпня 2023 року.

Проте, 10 серпня 2023 року строк досудового розслідування був зупинений, а 21 цього ж місяця і року був відновлений, тобто строк досудового розслідування мав би закінчитись 31 серпня 2023 року.

Водночас, в. о. керівника Мукачівської окружної прокуратури постановою від 22 серпня 2023 року продовжив строк досудового розслідування до 30 вересня 2023 року.

Після цього, 25 вересня 2025 року сторону захисту було повідомлено про завершення досудового розслідування і надано доступ з матеріалами з якими сторона захисту ознайомилась того ж дня.

Згідно з обвинувальним актом, він був направлений до суду і отриманий 27 вересня 2023 року, тобто в межах строку досудового розслідування.

Щодо постанови про закриття кримінального провадження від 26 лютого 2022 року і постанови про скасування постанови про закриття кримінального провадження 23 березня 2022 року, вони також долучені прокурором в порядку спростування доводів касаційної скарги, та враховуючи, що у судах попередніх інстанцій не ставилось питання про їх дослідження і аргументи адвоката зводяться лише до того, що ці процесуальні рішення відсутні, колегія суддів не убачає порушень, які б були підставою для скасування судових рішень.

Аналізуючи процесуальні документи, надані прокурором на спростування доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вони складені відповідно до вимог КПК, належним чином мотивовані, а їх зміст не містить суперечностей та протиріч.

Понад те, як убачається з протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування, матеріали кримінального провадження, у тому числі і згадані процесуальні документи, були відкриті стороні захисту, проте жодних зауважень і застережень вони не висловлювали.

Твердження про необґрунтованість відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_10 , апеляційний суд перевірив і погодився з висновком місцевого суду, вказавши, що цей суд під час визначення розміру шкоди, виходив із характеру та обсягу страждань, які понесли потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_10 внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , що виразилися в душевних стражданнях потерпілих, яких останні зазнали, їх морально-психологічні переживання, душевні страждання, які викликали негативні зміни в житті потерпілих, зокрема, думки та спогади про наслідки події, негативні переживання, страх щодо можливого повторення подій, насторогу та тривогу, фіксованість уваги на проблемі захисту свого майна, переживання психологічного дискомфорту, емоційної напруги тощо.

У зв`язку з чим, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на відшкодування завданої їм моральної шкоди по 100 000 кожному, враховуючи вимоги розумності і справедливості, а також характеру правопорушення і глибини душевних страждань потерпілих.

Колегія суддів погоджується з думкую апеляційного суду, зважаючи на таке.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30 квітня 2025 року (справа № 761/553/21) розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути достатнім для задоволення потреб потерпілого і не повинен призводити до його збагачення.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Абзац другий частини третьої статті 23 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК), у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат.

Отже, з огляду на характер правопорушення, того, що від умисних дій засудженого потерпілі були позбавлені певний період часу права на законне володіння майном, зокрема транспортним засобом, вимушені зміни у їх житті, необхідність захисту порушеного права в суді, наслідки які настали від вчинених протиправних дій ОСОБА_7 , зокрема емоційний стану потерпілих від шахрайських дій, судові рішення в частині відшкодування моральної шкоди слід залишити без зміни.

На переконання колегії суддів, вказана сума з огляду на приписи ст. 23 ЦК є обґрунтованою, співмірною як відповідатиме характеру і обсягу страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнали потерпілі (позивачі).

Твердження адвоката про невідповідність позовних заяв потерпілих вимогам статей 175, 177 ЦПК, були предметом перевірки апеляційного суду, який вказав, що у позовних заявах викладено обставини на які покликаються позивачі, до них долучені певні докази, які є необхідними і достатніми для вирішення цивільного позову та прийняття судом першої інстанції відповідного рішення у цій частині. Обставин, які б давали підстави для залишення цивільних позовів без розгляду чи відмови в їх задоволенні у повному обсязі, суди попередніх інстанцій не встановили.

Не встановила указаних обставин і колегія суддів, вважаючи висновки судів попередніх інстанцій достатньою мірою мотивованими.

До того ж, будь-яких інших доводів, в частині цивільного позову, які не були предметом перевірки апеляційного суду, захисник у касаційній скарзі не наводить.

Під час розгляду доводів захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів установила таке.

Місцевий суд під час призначення покарання ОСОБА_7 врахував характер та ступінь тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, посткримінальну поведінку обвинуваченого, який протягом тривалого періоду з часу вчинення кримінальних правопорушень (понад 4 роки) реальних та дієвих заходів до відшкодування завданих ним матеріальних збитків потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_10 не вжив, позицію потерпілих, які просили призначити ОСОБА_7 суворе покарання.

Крім того, суд зважив на те, що ОСОБА_7 є фізичною особою підприємцем, не одружений, має вищу освіту, сталі соціальні зв`язки.

Апеляційний суд погодився з видом і розміром покарання, вважаючи його справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

У свою чергу, як передбачено вимогами статей 50, 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67цього Кодексу.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Процес призначення покарання, а саме врахування всіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких повинен значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Своєю чергою, наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Цих вимог суд суди попередніх інстанцій дотрималися.

Під час призначення покарання місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, зважив на фактичні обставини справи, особу обвинуваченого, тяжкість правопорушень, їх характер, наслідки, які настали, відсутність ознак щирого каяття та сприяння розкриттю злочину.

Разом із цим захисник у касаційній скарзі зазначає про наявність підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу з огляду на наявність пом`якшуючої обставини.

Проте у ході судового розгляду обставин які б пом`якшували покарання ОСОБА_7 не встановлено, а дані про особу останнього усупереч твердженням захисника, було враховано повною мірою.

Беручи до уваги викладене вище, Суд уважає, що покарання, призначене ОСОБА_7 справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав сприймати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі адвоката, Суд не вбачає.

Доводи про те, що у ході призначення покарання суд не врахував положення ст. 58 Конституції України, ст. 5 КК, оскільки на час ухвалення вироку санкція ч. 3 ст. 190 цього Кодексу не передбачала покарання, яке було призначено ОСОБА_7 , апеляційний суд спростував і вказав на таке.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 , серед іншого, обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України в редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року.

Потім, Законом України № 3233-IX від 13 липня 2023 року ст. 190 КК викладено в новій редакції, в тому числі шляхом викладення частини 3 коментованої статті в наступній редакції: «Шахрайство, вчинене в умовах воєнного чи надзвичайного стану, що завдало значної шкоди потерпілому» та частини 4 в наступній редакції: «Шахрайство, вчинене у великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки».

Указані зміни набули чинності 11 серпня 2023 року, що свідчить про те, що саме з цього часу шахрайство, вчинене у великих розмірах має кваліфікуватися за ч. 4 ст. 190 КК.

У свою чергу, кримінальне правопорушення інкриміноване ОСОБА_7 , вчинено ним до набуття чинності вказаними змінами.

Відповідно до ст. 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість (частина 1); закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі (частина 2).

Апеляційний суд звернув увагу, що Законом України № 3233-IX від 13 липня 2023 року фактично встановлено кримінальну протиправність діяння, зокрема, шахрайства, вчиненого в умовах воєнного чи надзвичайного стану, що завдало значної шкоди потерпілому, скасування кримінальної протиправності діяння, пом`якшення кримінальної відповідальності або іншим чином поліпшення становища особи в даному випадку не відбулося, а розміщення диспозиції складу кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_7 , у ч. 4 ст. 190 КК, пов`язане, насамперед, з нормотворчою технікою.

У зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції відхилив доводи скарги про те, що під час кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 190 КК зазначено кваліфікуючі ознаки, які не охоплюються ч. 3 ст. 190 КК, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому діянь.

Той факт, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні, зокрема, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК, суд у резолютивній частині вироку не зазначив редакцію закону, на думку апеляційного суду, не впливає на законність й обґрунтованість судового рішення, оскільки місцевий суд, ухвалюючи вирок, кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 190 КК, що діяла на момент вчинення кримінального правопорушення, що в свою чергу узгоджується як з висунутим йому обвинуваченням, так і з мотивувальною частиною вироку, а тому, суд апеляційної інстанції не визнав цю обставину неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність чи істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що має наслідком зміну або скасування вироку.

Колегія суддів погоджується з позицією апеляційного суду і бере до уваги, що покарання ОСОБА_7 призначено в межах санкції статті за якою йому сформульовано обвинувачення.

Отже, переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів попередніх інстанцій, вмотивованість їх висновків з питання призначення засудженому покарання та справедливості обраного заходу примусу, адвокат у касаційній скарзі не навів.

На переконання колегії суддів, твердження захисника про відсутність достатніх підстав уважати, що ОСОБА_9 скоїв інкриміновані йому кримінальні правопорушення зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наведеною в оскаржуваних судових рішеннях.

Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог КПК, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність й невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, не обґрунтовані.

Більше того, адвокат у касаційній скарзі не вказує, які саме доводи, викладені в апеляційній скарзі не були розглянуті та залишились поза увагою апеляційного суду і як ці доводи вплинули на законність і обґрунтованість судових рішень.

Враховуючи наведене вище, касаційна скарга сторони захисту не належить до задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд,

ухвалив:

Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 грудня 2024 року та ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 28 серпня 2025 року щодоОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3