КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3157/2026 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

08 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року клопотання прокурора задоволено, продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком на 60 діб, до 31.01.2026 включно.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував тяжкість злочину, який інкримінується обвинуваченому, міру покарання, яка йому загрожує у разі доведення вини, особливу категорію, характер вчинення і підвищену суспільну небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину, та дійшов висновку про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, окрім того, зважаючи на стадію судового розгляду, зокрема, те, що ще не допитані свідки, суд дійшов висновку про існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, враховуючи вимоги п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд не визначав обвинуваченому розмір застави у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якійпросить скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року, у задоволенні клопотання прокурора відмовити та застосувати щодо ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, який не пов`язаний з позбавленням волі, а саме у виді домашнього арешту, з забороною залишати житло за місцем проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , у нічний час доби в період з 22.00 до 06.00 години наступної доби.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що клопотання прокурора всупереч вимог п. 5 ч. 1 ст. 184 КПК України, не містить посилання на матеріали справи, які обґрунтовують обставини, на підставі яких суд та прокурор дійшли висновку про наявність ризиків, а посилання на них є лише припущенням.

Так, апелянт зазначає, що обґрунтовуючи оскаржуване рішення, суд посилається на ризик переховування ОСОБА_7 від суду у зв`язку з суворістю покарання, в разі доведення його провини, проте Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання, його треба визначати з урахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити його настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою.

Крім того, апелянт зазначає, що ризик тиску на свідків та потерпілого також належним чином необґрунтований, так як сторона обвинувачення не наводить жодних доказів, які б свідчили про те, що з боку ОСОБА_7 вчиняється на них тиск з метою зміни показань чи спотворення будь-яких доказів у справі.

Як вказує апелянт, на теперішній час обвинувальний акт скерований до суду, допитаний потерпілий. Будь-яких заяв, клопотань, скарг не незаконний вплив з боку обвинуваченого на учасників кримінального провадження, з метою зміни або відмови від раніше наданих показань або спотворення будь-яких доказів від потерпілого чи свідків до правоохоронних органів, суду не надходило. При цьому, лише факт проживання обвинуваченого в одному будинку зі свідками, на що посилається суд, не може свідчити про вчинення на них тиску з боку ОСОБА_7 , що свідчить про недоведеність та формальність посилання суду та прокурора на наявність даного ризику.

Окрім іншого, захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_7 є громадянином України; зареєстрований в м. Києві за адресою: АДРЕСА_1 ; має сім`ю та перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі, а відповідно має міцні соціальні зв`язки; страждає на тяжкі інфекційні захворювання; на спеціальних медичних обліках у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває; раніше не судимий.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Деснянського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001642 від 28.05.2025 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 про недоведеність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З урахуванням характеру висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненнітяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, що свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому злочині, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, одружений, має постійне місце проживання, колегія суддів вважає, що з метою уникнення кримінальної відповідальності обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, такий ризик не зменшився і виправдовує подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується посилань захисника на те, що обвинувачений перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі, що свідчить про міцність соціальних зв`язків, то колегія суддів зауважує, що дані обставини, зважаючи на обсяг обвинувачення, конкретні обставини кримінального правопорушення, які інкриміновано обвинуваченому, не є достатніми стримуючими факторами та не можуть свідчити про наявність таких соціальних зв`язків, які б в сукупності з усіма врахованими судом першої інстанції обставинами, зменшували встановлені в ході судового розгляду провадження ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Те, що, як зазначає захисник, обвинувачений раніше не судимий, зареєстрований в м. Києві, то ці обставини неспроможні слугувати підтвердженням його належної процесуальної поведінки у кримінальному провадженні, яке наразі триває, а також жодним чином не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 під загрозою можливого застосування покарання, не зможе здійснити дії, передбачені п.1 ч.1 ст. 177 КПК України.

Щодо твердження захисника про те, що сама по собі тяжкість покарання не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі, колегія суддів зауважує, що висновок суду першої інстанції про доведеність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст. 177 КПК України ґрунтується на даних про особу обвинуваченого із урахуванням тяжкості та обставин вчинення кримінального правопорушення, які у своїй сукупності дають підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

З приводу ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, яке інкриміноване обвинуваченому, на даному етапі провадження, яке наразі триває, докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений з метою мінімізації негативних наслідків для себе може впливати на недопитаних свідків у даному кримінальному провадженні, які як встановлено судом першої інстанції, проживають з обвинуваченим в одному будинку та останній перебуває з ними в прекрасних відносинах.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що наведені в клопотанні прокурора ризики є лише припущеннями, які не підтверджені доказами, колегія суддів вважає неспроможними, адже при вирішенні питання про обрання та продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення. Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 184 КПК України та містить всі необхідні відомості, передбачені зазначеною нормою закону, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Щодо стану здоров`я обвинуваченого, то жодних належних доказів, щодо неможливості перебування ОСОБА_7 за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятораапеляційна скарга захисника не містить. Також, не було встановлено і судом першої інстанції в провадженні якого знаходиться дане кримінальне провадження, того, що ОСОБА_7 має такий стан здоров`я, який унеможливлює його перебування в умовах слідчого ізолятора.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про його особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід, у виді домашнього арешту на певний період доби, як про це просить захисник, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 03 грудня 2025 року, якою продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком на 60 діб, до 31.01.2026 включно - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4