Справа № 950/3828/25
Номер провадження 1-кс/950/7/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2026 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: слідчого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши скаргу №367 ОСОБА_3 на бездіяльність щодо внесення відомостей до Єдиного Державного реєстру досудових розслідувань заяви про вчинення кримінальних правопорушень передбачених ст. 364, ст. 182 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Лебединського районного суду Сумської області зі скаргою № 367 від 25 грудня 2025 року на бездіяльність Слідчого відділу Відділення поліції № 3 м. Лебедин Сумського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області, яка, на думку скаржника, полягає у невнесенні до ЄРДР відомостей про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 182, 364 КК України, суддею Лебединського районного суду Сумської області ОСОБА_4 .

У скарзі зазначено, що 17 грудня 2025 року скаржник повідомив по телефону "102" відомості про вчинення суддею ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, а саме: порушення недоторканності приватного життя (ст. 182 КК України) та зловживання службовим становищем (ст. 364 КК України), шляхом незаконного зберігання карти пам`яті Good RAM формату MicroSD об`ємом 16 GB з ідентифікаційним номером 18333FD6148A (далі - карта пам`яті) у приміщенні суду без згоди скаржника, без накладення арешту на неї та без визнання її речовим доказом у кримінальному провадженні № 950/3667/23, в якому скаржник є обвинуваченим за ч. 1 ст. 258-2 КК України. Скаржник стверджує, що карта пам`яті є його власністю, містить конфіденційну інформацію про нього, не є складовою мобільного телефону Samsung, вилученого під час обшуку 16 серпня 2023 року, та не підлягає зберіганню в суді. Він посилається на порушення ст. 32 Конституції України, ст.ст. 7, 8, 9, 10, 11, 15, 16 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), а також на своє клопотання № 338 від 1 грудня 2025 року про повернення карти пам`яті, яке, за його словами, суддя ОСОБА_4 відмовляється розглядати. Скаржник наводить аргументи про наявність ознак злочинів у діях судді, посилається на свідків (прокурора ОСОБА_5 та адвоката ОСОБА_6 ), вимагає визнати бездіяльність протиправною, зобов`язати внести відомості до ЄРДР та передати матеріали до Державного бюро розслідувань (далі - ДБР), а також витребувати матеріали перевірки та викликати свідків.

Скаржник ОСОБА_3 до судового засідання не з`явився, 05 січня 2026 року надіслав заяву у якій просив скаргу розглядати без його участі, вимоги підтримав.

Прокурор та представник СВ відділу поліції №3 (м. Лебедин) Сумського РВП ГУНП у Сумській області не з`явились, хоча про дату і місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Ч. 3 ст. 306 КПК України передбачено, що розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності слідчого та прокурора.

Дослідивши матеріали скарги, суд вважає скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав:

Судом встановлено, що, відповідно до викладених фактів у заявах ОСОБА_3 , 16 серпня 2023 року під час обшуку в домоволодінні скаржника слідчим Служби безпеки України ОСОБА_7 вилучено мобільний телефон Samsung з SIM-карткою НОМЕР_1 та ноутбук Lenovo G550, які визнано доказами постановою слідчого. 21 серпня 2023 року слідчий суддя Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_8 наклав арешт на вказане майно ухвалою, яка набрала законної сили. Карта пам`яті перебуває всередині арештованого телефону та не вилучалася окремо.

На розгляду у Лебединському районному суді Сумської області перебуває кримінальне провадження № 0000165 від 21.07.2023 року по обвинуваченню ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 258-2 КК України.

У вказаному кримінальному провадженні, яке розглядається судом у складі головуючого суддя ОСОБА_4 , телефон з картою пам`яті зберігається в суді як речовий доказ відповідно до вимог ст.ст. 98, 99, 100 КПК України.

ОСОБА_3 неодноразово заявляв клопотання про скасування арешту та повернення речових доказів, які були предметом оскарження до Сумського апеляційного суду та Касаційного кримінального суду Верховного Суду

Так судом встановлено, що клопотання скаржника № 338 від 01 грудня 2025 року про повернення карти пам`яті надійшло до суду.

Судом встановлено, що повідомлення скаржника по телефону "102" від 17 грудня 2025 року та його пояснення слідчому ОСОБА_9 містять суб`єктивні твердження про нібито незаконне зберігання карти пам`яті, але не наводять конкретних фактів, які б свідчили про умисне зловживання службовим становищем суддею чи порушення недоторканності приватного життя з заподіянням істотної шкоди. Зокрема, скаржник не вказує на конкретні дії судді, що виходять за межі його повноважень, а посилається на відсутність окремого арешту на карту, ігноруючи статус телефону як арештованого майна.

Суд приходить до висновку, що повідомлення по телефону "102" від 17 грудня 2025 року є загальним і не містить достатніх відомостей про час, місце, спосіб вчинення нібито злочинів, а також про заподіяну шкоду, як того вимагає п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України. Воно не дає підстав для попередньої кваліфікації діяння як кримінального правопорушення, оскільки описує процесуальні дії судді в межах провадження.

Також, пояснення скаржника слідчому ОСОБА_9 від 17 грудня 2025 року повторюють твердження про незаконне зберігання, але не спростовують факт арешту телефону ухвалою від 21 серпня 2023 року, в якому карта перебуває. Докази, на які посилається скаржник, а саме свідчення прокурора ОСОБА_5 та адвоката ОСОБА_6 не можуть бути отримані та оцінені під час розгляду скарги, оскільки ці особи є сторонами кримінального провадження яке перебуває на розгляді у Лебединському районному суді Сумської області та у якому ОСОБА_3 є обвинуваченим по ч. 1 ст. 258-2 КК України

Крім того, клопотання № 338 від 01 грудня 2025 року про повернення карти пам`яті є процесуальним документом у провадженні № 950/3667/23, а не доказом злочину. Його нерозгляд на момент подання скарги не є зловживанням, оскільки ст. 220 КПК України передбачає розгляд клопотань у розумні строки, а відкладення обумовлене необхідністю збереження доказової бази, крім того аналогічні клопотання вже заявлялись обвинуваченим.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в діях судді ОСОБА_4 , про які зазначає скаржник ОСОБА_3 , відсутні ознаки складів злочинів, передбачених ст.ст. 182, 364 КК України. Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину. Стаття 182 КК України передбачає кримінальну відповідальність за порушення недоторканності приватного життя шляхом незаконного збирання, зберігання чи використання конфіденційної інформації без згоди особи, якщо це заподіяло істотну шкоду. Однак зберігання арештованого майна в суді здійснюється в інтересах правосуддя, як передбачено ст. 16 КПК України, недоторканність права власності обмежується лише вмотивованим судовим рішенням, і не заподіює шкоди, оскільки карта є частиною телефону, арештованого ухвалою від 21 серпня 2023 року. Таким чином, дії головуючого судді спрямовані на виконання вимог КПК України та не є незаконним втручанням.

Стаття 364 КК України карає за зловживання владою або службовим становищем, якщо це заподіяло істотну шкоду. Судом встановлено, що суддя діє в межах повноважень, визначених ст.ст. 7, 8, 9 КПК України, а саме верховенство права, законність, всебічне дослідження обставин та ст. 129 Конституції України, незалежність суддів. Відсутність окремого арешту на карту не свідчить про зловживання, оскільки вона є невід`ємним компонентом арештованого пристрою, а її зберігання необхідне для безпосереднього дослідження доказів, ст. 16 КПК України.

Суд також відхиляє аргументи скаржника про порушення ст. 32 Конституції України, щодо недоторканності приватного життя, оскільки обмеження прав власності та конфіденційності допускається законом в інтересах правосуддя, ч. 3 ст. 32 Конституції України, а саме для забезпечення доказів у кримінальному провадженні. Аналогічно, ст.ст. 7, 8, 9, 10, 11, 15, 16 КПК України застосовуються для забезпечення принципів кримінального провадження, але не свідчать про злочин, оскільки суддя не вийшов за їх межі.

Також суд констатує те, що скарга є спробою тиску на головуючого суддю ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 950/3667/23, де скаржник є обвинуваченим, оскільки скаржник неодноразово подавав необґрунтовані заяви про відвід судді, що спрямоване на затягування розгляду провадження в нерозумні строки, порушуючи ст. 28 КПК України. Такі дії мають ознаки зловживання процесуальними правами, ст. 42 КПК України та спробою тиску на суд, що суперечить ст. 126 Конституції України.

Кримінальний Кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням (частина 1 статті 1 КК). Для здійснення цього завдання Кримінальний Кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (частина 2 статті 1 КК). Кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення (частина 1 статті 11 КК).

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (стаття 2 КПК).

Стадія ініціювання кримінального провадження є важливою для виконання вказаних завдань і покликана, з одного боку, забезпечити рішуче оперативне реагування на кожне повідомлення про злочин, що є гарантією швидкого та повного його розкриття, притягнення винних до відповідальності, а з іншого - виключити незаконне і необґрунтоване залучення громадян в орбіту кримінального процесу, а також марне витрачання сил і засобів правоохоронних органів.

Чинним КПК закріплено спрощену процедуру початку досудового розслідування (без проведення дослідчої перевірки). Так, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (частина 1 статті 214 КПК). Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (частина 2 статті 214 КПК).

Проте така спрощена процедура не означає, що взагалі відсутні критерії для внесення чи невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Її спрощеність виражається у тому, що для перевірки наявності зазначених вище критеріїв не потрібно проводити попередню перевірку викладених у заяві відомостей, а необхідно лише перевірити зміст самої заяви.

Так, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, серед іншого, вносяться відомості про: (1) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; (2) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (пункти 4, 5 частини 5 статті 214 КПК).

Таким чином, для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань заявник у повідомленні про кримінальне правопорушення має зазначити конкретні, відомі йому обставини об`єктивної сторони такого правопорушення (яке саме кримінальне правопорушення відбулось, де, коли, в чому полягало, які особи, причетні до його скоєння тощо). Такі обставини можуть бути неповними (в силу недостатньої обізнаності заявника, неочевидності вчинення кримінального правопорушення, з огляду на початкову стадію сприйняття та дослідження цих подій чи з інших причин), але в той же час достатніми для попередньої кваліфікації реєстраторами Єдиного реєстру досудових розслідувань такого діяння саме як кримінального правопорушення (кваліфікації за статтею, частиною статті Кримінального кодексу України). Вказане узгоджується з позицією, викладеною у згаданому Узагальненні ВССУ № 9-49/0/4-17 від 12.01.2017, за якою КПК дійсно передбачає внесення до ЄРДР інформації на підставі заяв та повідомлень про кримінальне правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень. Вказана інформація необхідна для (1) визначення того, що ставиться питання про вчинення саме кримінального правопорушення, та (2) можливості спрямувати орган досудового розслідування на його розкриття, зібрання відповідних доказів.

Якщо ж зі змісту повідомлення про кримінальне правопорушення є очевидним, що (1) обставини, викладені в ньому, не свідчать про те, що існує ймовірність вчинення будь-якого кримінального правопорушення і ці обставини для отримання зазначеного вище висновку не потребують перевірки засобами кримінального процесу або (2) в силу його занадто абстрактного характеру неможливо встановити ні попередню кваліфікацію кримінального правопорушення, ні предмет, межі та напрямок досудового розслідування, яке ініціюється заявником, то такі повідомлення не мають вноситися до ЄРДР. Такий висновок відповідає Рішенню Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_10 від 17.06.2020, згідно пункту 5 мотивувальної частини якого зазначено, що «встановлений законодавцем обсяг судового захисту стосовно оцінки бездіяльності уповноважених державних органів має забезпечити ефективність судового контролю, який має бути забезпечено під час розгляду відповідних питань хоча б у двох судових інстанціях: законодавець має запровадити такий обсяг судового контролю за бездіяльністю слідчого чи прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Реєстру після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, що дозволяв би здійснити ефективний судовий контроль щодо відповідних питань та за наявності підстав надати особі можливість ініціювати початок кримінального провадження, а отже, надати їй реальний доступ до судового захисту». Також і Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16 травня 2019 року (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) наголосив: «...якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин...».

Внесення до ЄРДР неконкретних тверджень (у тому числі припущень) заявника про вчинення кримінального правопорушення за відсутності будь-яких об`єктивних відомостей про обставини його вчинення призвело б до: (1) розпорошення обмежених сил і засобів правоохоронної системи держави на перевірку значної кількості безпідставних та абстрактних повідомлень про кримінальні правопорушення, що в свою чергу (2) не дозволило б концентрувати зусилля на розслідуванні дійсно суспільно-небезпечних діянь, що неминуче знизило б ефективність захисту особи, суспільства та держави від цих кримінальних правопорушень, ускладнило б охорону прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, які зазнали шкоди від таких правопорушень; (3) порушення права та законних інтересів осіб, згаданих в таких повідомленнях; (4) використання інструментів статті 214 КПК не для ініціювання початку досудового розслідування щодо конкретного кримінального правопорушення, а для спрямування сил і засобів правоохоронних органів загалом на всю діяльність визначеного заявником підприємства, установи чи організації або окремої людини з метою вже самостійного виявлення слідчим, дізнавачем, прокурором обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення (а це є вже іншим приводом для початку досудового розслідування за статтею 214 КПК), а також (5) унеможливлення застосування механізму притягнення заявників до кримінальної відповідальності за завідомо неправдиві повідомлення про кримінальні правопорушення (стаття 383 КК). Зазначене не відповідає завданням кримінального провадження, які визначені в статті 2 КПК.

Таким чином, закон передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення на основі критеріїв викладених раніше.

За таких обставин слідчий суддя доходить висновку щодо відсутності в заяві достатніх об`єктивних даних, які б свідчили про те, що описані в ній події свідчать, що існує ймовірність вчинення кримінального правопорушення, по яким не ведеться досудове розслідування.

Тому, в контексті ч.4 ст.214 КПК України, суд вважає, що у даному випадку не було допущено бездіяльності, а приєднання заяви до кримінального провадження, для розслідування вказаних у ній фактів не суперечить вимогам КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.214,215, 304-307 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги №367 ОСОБА_3 від 22 грудня 2025 року на бездіяльність щодо внесення відомостей до Єдиного Державного реєстру досудових розслідувань заяви про вчинення кримінальних правопорушень передбачених ст. 364, ст. 182 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1