ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

Цим вироком у кримінальному провадженні, 29.03.2021 внесеному до ЄРДР під №0000111, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Цир Любешівського району Волинської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який має на утриманні неповнолітніх дітей, працював на посаді головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно правових актів управління Держпраці у Волинській області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 1500 (одна тисяча п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот) грн., з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням наглядових, контролюючих функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування в державних та комунальних закладах, підприємствах, установах та організаціях строком на 2 (два) роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави судові витрати в сумі 6006 (шість тисяч шість) грн. 35 коп. за проведення судової експертизи в даному кримінальному провадженні.

Вироком також вирішено долю речових доказів та питання щодо арешту на майно.

Так, за вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що:

ОСОБА_7 , наказом начальника Управління Держпраці у Волинській області №199-к від 03.10.2018, призначений на посаду головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно правових актів управління Держпраці у Волинській області.

ОСОБА_7 , будучи наділеним вказаними повноваженнями, тобто являючись службовою особою головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів в період з 25 березня по 01 квітня 2021 року висловив прохання надати 40 000 грн. та отримав неправомірну вигоду в сумі 19 896 грн. від ОСОБА_9 (представника ФОП ОСОБА_10 ), за вирішення питання про не притягнення до відповідальності даного суб`єкта господарювання за порушення законодавства про працю.

Так, наказом начальника управління Держпраці у Волинській області ОСОБА_11 №112-і від 23.03.2021 головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів ОСОБА_7 та інших посадових осіб даної установи направлено до ФОП ОСОБА_10 для проведення інспекційного відвідування з метою здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю з питань виявлення неоформлених трудових відносин та з інших питань з 23.03.2021 по 05.04.2021.

Під час телефонної розмови 25.03.2021 ОСОБА_9 з обвинуваченим ОСОБА_7 щодо узгодження документів, які ФОП ОСОБА_10 необхідно надати під час проведення перевірки, обвинувачений ОСОБА_7 запропонував зустрітись о 15 год. в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: м.Луцьк, просп.Соборності, 26 Волинської області. В ході даної зустрічі, під час розмови з ОСОБА_9 , діючи умисно, переслідуючи корисливі мотиви, з метою протиправного збагачення, обвинувачений ОСОБА_7 , не дивлячись на наявність звернення ОСОБА_12 про неоформлені трудові відносини із ФОП ОСОБА_10 , повідомив ОСОБА_9 , що позитивне рішення по результатам перевірки та не притягнення до відповідальності за порушення законодавства про працю, а також складання акту інспекційного відвідування без фіксації відповідних порушень, не накладення штрафних санкцій на даного суб`єкта господарювання можливе при умові надання обвинуваченому ОСОБА_7 неправомірної вигоди у розмірі 40 000 грн. В подальшому, ОСОБА_9 , розуміючи, що у випадку не надання грошових коштів обвинуваченому ОСОБА_7 , останній своїми діями може перешкодити повноцінному здійсненню господарської діяльності ФОП ОСОБА_10 шляхом накладення високих штрафних санкцій під час проведення перевірки, тому змушений був погодитися на незаконну вимогу останнього.

31.03.2021 обвинувачений ОСОБА_7 діючи умисно, продовжуючи свій злочинний намір на отримання неправомірної вигоди, зустрівся з ОСОБА_9 в кафе «Сито-п`яно» за адресою: м.Луцьк, просп.Соборності, 26 Волинської області, де продиктував ОСОБА_9 номер карткового рахунку за № НОМЕР_1 , та повідомив, що на даний рахунок необхідно перерахувати грошові кошти, але перерахунок обов`язково здійснювати через термінал, а не через відділення банку, а отримані квитанції пересилати йому на телефонний номер НОМЕР_2 , як підтвердження. Після зустрічі з обвинуваченим ОСОБА_13 , цього ж дня о 16:48 год. та 16:52 год., ОСОБА_9 , виконуючи вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 , через термінал TS213079, який знаходиться за адресою: м.Луцьк, вул.Єршова, 11 Волинської області, двома платежами по сумі 4974 грн. кожен, перерахував частину раніше обумовлених грошових коштів, в якості неправомірної вигоди, на зазначений картковий рахунок. Після чого, ОСОБА_9 відправив на його мобільний номер НОМЕР_2 квитанції, як підтвердження перерахунку частини неправомірної вигоди.

01.04.2021 ОСОБА_9 о 10:55 год. та 10:58 год., продовжуючи виконувати вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 , щодо надання неправомірної вигоди через, термінал TS213079, який знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Єршова, 11 Волинської області, двома платежами по сумі 4974 грн. кожен, перерахував частину грошових коштів, в якості неправомірної вигоди, на рахунок № НОМЕР_1 , який йому надав обвинувачений ОСОБА_7 . Після цього, під час зустрічі, назначеної обвинуваченим ОСОБА_7 о 13:30 год. в кафе «Сито-п`яно» за адресою: м.Луцьк, просп.Соборності, 26 Волинської області, передав обвинуваченому ОСОБА_7 , як підтвердження перерахування частини неправомірної вигоди, після чого був затриманий працівниками правоохоронних органів.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 , працюючи на посаді головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно правових актів управління Держпраці у Волинській області, будучи службовою особою, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в порушення вимог ст.22, 23, 24 Закону України «Про запобігання корупції», переслідуючи корисливий мотив, з метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на протиправне збагачення, в період з 25 березня по 01 квітня 2021 року, висловив прохання надати 40 000 грн. та отримав від ОСОБА_9 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 19 896 грн. за прийняття позитивного рішення по результатам перевірки та не притягнення до відповідальності за порушення законодавства про працю ФОП ОСОБА_10 , а також складання акту інспекційного відвідування без фіксації порушень та не накладення штрафних санкцій на вказаного суб`єкта господарювання, шляхом їх перерахування на картковий рахунок № НОМЕР_1 , який вказав обвинувачений ОСОБА_7 .

У поданій апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження і кваліфікацію дій обвинуваченого, оскаржив вирок суду в частині призначеного покарання, оскільки вважає, що він ухвалений з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі винного внаслідок м`якості.

Апелянт зазначає про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не відноситься до жодної із категорій осіб, які в силу свого віку, стану чи процесуальної поведінки, які заслуговують на менш тяжке покарання. Однак, місцевий суд за відсутності належних підстав та достатнього обґрунтування, призначив ОСОБА_7 покарання хоча і в межах санкції ч.1 ст.368 КК України, але не пов`язане з реальним позбавленням волі, що не відповідає вимогам законодавства. Також суд у мотивувальній частині вироку не навів відповідного обґрунтування про те, що ОСОБА_7 можливо призначити покарання саме у виді штрафу. При цьому, наведені судом як на підставу та можливість призначення такого виду покарання на те, що ОСОБА_7 не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, на його утриманні перебувають неповнолітні діти, характеризують його в загально-соціальному плані, проте жодним чином не вказують на його ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, вину у вчиненні якого він не визнав, а також не впливають на особливості конкретного кримінального правопорушення і обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадії вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо), а тому відповідно не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Також суд належним чином не врахував того, що обвинувачений своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та намагався уникнути відповідності за вчинене. Не встановлено судом також жодної з обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого. Тому прокурор вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання, яке необхідно відбувати реально, а не у виді штрафу, як це зробив місцевий суд.

Окрім того, прокурор зазначає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. При цьому, згідно із ч.2 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається, що формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Проте, вищевказаних вимог кримінального процесуального закону місцевим судом не дотримано. Так, при викладенні фактичних обставин вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, в обвинувальному акті органом досудового розслідування описано правовий статус і завдання Управління Держпраці у Волинській області, а також вказано перелік посадових обов`язків і право обвинуваченого, визначених посадовою Інструкцією, та порушення яких йому інкримінувалося. Однак, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд виклав обвинувачення, яке інкримінувалось ОСОБА_7 , не у відповідності з обвинувальним актом. Тобто, при викладенні фактичних обставин, які визнано доведеними, без будь-якого обґрунтування та вмотивування суд у довільній формі їх описав, не вказавши, які саме посадові обов`язки порушив обвинувачений. Тому прокурор вважає, що виклад у судовому рішенні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, не відповідає пред`явленому обвинуваченню, що відповідно являється істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підставою для скасування вироку.

Також прокурор зазначає про те, що місцевий суд у мотивувальній частині вироку лише перелічив зміст наданих сторонами доказів, однак ґрунтовного аналізу та оцінки цим доказам, як кожному окремо, так і у їх взаємозв`язку, не надав, не розкрив зміст письмових доказів, які підтверджують винуватість обвинуваченого, не зазначив, який доказ, що саме підтверджує, а обмежився лише посиланням на назву і дату документа. Тому досліджені судом докази залишились без розкриття їх суті, обговорення змісту та викладення висновків. Прокурор вважає, що перерахування судом джерел доказів у судовому рішенні без розкриття їх змісту є підставою для скасування вироку.

Посилаючись на вищевикладене, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням наглядових, контролюючих функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування в державних та комунальних закладах, підприємствах, установах та організаціях строком на 2 роки. На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 01.04.2021 по 03.04.2021, із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення. У мотивувальній частині вироку викласти фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення відповідно до обвинувального акту. В решті вирок прокурор просить залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, прокурора, який апеляційні вимоги підтримав та просив задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які апеляційні вимоги заперечили, посилаючись на їх безпідставність, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги (ч.1 ст.404 КПК).

Оскільки кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.368 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності його винуватості у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Водночас, прокурор у поданій апеляційній скарзі вказує на неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушенням вимог кримінального процесуального закону, та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості.

З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.

За положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

У п.1, 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст.66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Водночас, як зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені кримінально-процесуальним законом, який передбачає повноваження судів апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із положеннями ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і суворості.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні цієї ж норми процесуального права, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин справи в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення ПВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій прокурором.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і дані про його особу. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про можливість та необхідність застосування до обвинуваченого покарання саме у виді штрафу, яке передбачене санкцією ч.1 ст.368 КК України.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.368 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу залежно від ступеня тяжкості, відноситься до нетяжких злочинів, у вчиненні якого він свою вину не визнавав.

З достатньою повнотою судом було взято до уваги і дані про його особу, який фактично є особою молодого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, не судимий, має постійне місце проживання, а також те, що на його утриманні перебувають неповнолітні діти.

Обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання судом не встановлено.

Слід також зазначити, що в суді першої інстанції прокурор просить призначити обвинуваченому покарання саме у виді штрафу.

Окрім того, як встановлено в ході апеляційного розгляду, обвинувачений після ухвалення вироку судом першої інстанції фактично виконав призначене йому покарання шляхом сплати штрафу в розмірі 25500 грн., а також повністю сплатив судові витрати в сумі 6006,35 грн., що підтверджується наданими суду копіями квитанцій від 05.11.2025.

Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного й інші обставини кримінального провадження.

За таких обставин, призначене обвинуваченому покарання повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого, попередження як ним самим так і іншими особами вчинення нових кримінальних правопорушень, й не є надто м`яким в даній ситуації, як про це вказує прокурор.

Враховуючи вищенаведені обставини провадження та норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.368 КК України у виді штрафу, яке на час розгляду провадження апеляційним судом сплачено обвинуваченим, відповідає тяжкості вчиненого та особі винного.

На думку апеляційного суду, у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Таким чином, підстав для скасування вироку в частині призначеного покарання та призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, як про це просить прокурор з мотивів наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, усі доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі і наведені під час апеляційного розгляду справи щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони фактично повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку, як про це просить апелянт.

Окрім того, апеляційний суд вважає, що будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, також місцевим судом не було допущено. Так, на думку колегії суддів апеляційного суду посилання прокурора на те, що в ухваленому судовому рішенні виклад фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, не відповідає пред`явленому обвинуваченню, є його власним судженням, оскільки виклад обставин вчиненого кримінального правопорушення у такому формулюванні як зазначено у вироку, дає можливість повністю зрозуміти формулювання обвинувачення, яке пред`явлені особі і, яке визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів, як це передбачено у ст.374 КПК України.

Також апеляційний суд проаналізувавши зміст вироку приходить до переконання, що при обґрунтованості висновків суду належним чином дано аналіз усім зібраним доказам, тобто всіх фактичних даних, які містяться у показаннях свідків та інших джерелах доказування, які й стверджують обвинувачення. При цьому, остаточна оцінка судом надана з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності й достатності для вирішення питань, які зазначені у ст.368 КПК України, а висновки суду викладені в точних і категоричних судженнях, які виключають сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Тому в цій частині апеляційні доводи прокурора є безпідставними та до уваги судом як на підставу істотного порушення вимог кримінального процесуального права, не приймаються.

Таким чином, апеляційну скаргу прокурора на підставі слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді