ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.11.2025 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

слідчий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000645 від 15.03.2025 за ч. 1 ст. 364 КК України, накладеного ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 03.04.2025 за №756/3737/25,

в с т а н о в и в:

Адвокат ОСОБА_4 , діючи в інтересах ОСОБА_3 , звернувся до слідчого суді з клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03.04.2025 за №756/3737/25, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи доводи клопотання, адвокат зазначає, що арешт на вказане майно накладено необґрунтовано, без достатніх на те правових підстав, наявний арешт є нічим іншим як порушенням прав ОСОБА_3 , оскільки остання не має процесуального статусу в цьому кримінальному провадженні, а відтак, на думку адвоката, обставини провадження у своїй сукупності обумовлюють необхідність скасування арешту майна.

У судове засідання, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду клопотання, учасники не з`явились.

До суду надійшла заява адвоката ОСОБА_4 , в якій останній просить проводити судовий розгляд за його відсутності, клопотання підтримує, просить задовольнити.

Крім того, до суду надійшли письмові заперечення прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , за змістом яких прокурор проти задоволення клопотання заперечує й просить відмовити, оскільки обгрунтованість накладення арешту на майно було предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, слідчий суддя визнав за можливе прийняти рішення по суті клопотання за відсутності осіб, які не з`явились, на підставі наявних доказів у матеріалах провадження.

Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду клопотання слідчим суддею не здійснювалась.

Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що Оболонським УП ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000645 від 15.03.2025 за ч. 1 ст. 364 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03.04.2025 за №756/3737/25накладено арешт майно- гуртожиток загальною площею 3002 м2, що за адресою: АДРЕСА_2 , який складається з 104 квартир та 5 нежитлових приміщень, серед інших на квартиру АДРЕСА_3 , реєстраційний номер 000, власник ОСОБА_3 , шляхом заборони будь-яким фізичним та юридичним особам користуватися, розпоряджатися та відчужувати вказане майно, окрім фізичних осіб, які на відповідних правових підставах вселені в гуртожиток та фактично проживали в ньому станом на прийняття рішення про можливість поділу №28229 від 13.02.2023.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали місцевого суду, накладаючи арешт на майно, слідчий суддя керувався вимогами ст. 173 КПК України та дійшов висновку про те, що такий захід забезпечення кримінального провадження необхідний з метою збереження речових доказів та запобігання можливості його відчуження, оскільки наявні обґрунтовані підстави вважати, що дане майно має значення для встановлення обставин під час досудового розслідування та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

При накладенні арешту на майно з метою збереження речових доказів, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на положення частин 2, 3 ст. 170 КПК України майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Зазначена правова підстава для накладення арешту на майно є самостійною правовою підставою та КПК України не ставить в залежність можливість накладення арешту на таке майно з процесуальним статусом особи, у володінні якої воно перебуває. А отже, майно, яке має ознаки, визначені у ч. 2 ст. 167 КПК України, може підлягати арешту у кримінальному провадженні, в якому не повідомлено про підозру жодній особі.

Під час судового розгляду та при дослідженні матеріалів клопотання про скасування арешту, слідчим суддею не встановлено обґрунтованості заявлених вимог, оскільки не доведено, що викладені обставини в клопотанні базуються на об`єктивних фактах і правових підставах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП]). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994, та «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986).

Аналізуючи доводи клопотання про скасування арешту майна, слідчий суддя приходить до висновку, що вони не свідчать про необґрунтованість накладення арешту на майно та не доводять, що в подальшому відпала потреба в застосуванні арешту, оскільки за встановлених обставин вбачається, що подальше застосування такого обмежувального заходу спрямовано на досягнення завдань кримінального провадження, оскільки обставини вчинення кримінального правопорушення продовжують бути предметом перевірки органу досудового розслідування в межах кримінального провадження №0000645.

До того ж, правомірність накладення арешту на майно та дотримання вимог процесуального законодавства при застосуванні такого заходу забезпечення була предметом судового контролю суду апеляційної інстанції, та за результатами розгляду апеляційних скарг третіх осіб, на майно яких було накладено арешт, ухвалою Київського апеляційного суду від 17.06.2025 ухвалу слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 03.04.2025 залишено без змін, чим спростовуються доводи власника майна про необгрунтованість накладеного арешту.

За вказаних обставин, під час судового розгляду даного клопотання за наданими матеріалами встановлено, що втручання у право власності обумовлене законними критеріями, тобто з дотриманням відповідних положень національного законодавства та у відповідності до принципу верховенства права. Також, слідчим суддею встановлено, що даний час дотримано «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства й вимогами захисту основоположних прав власника майна та відповідно існує пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються органом досудового розслідування, та метою, яку прагнуть досягти.

Таким чином, за наслідками судового розгляду слідчий суддя вважає, що представником третьої особи, щодо майна якої вирішувалось питання про арешт майна на даній стадії кримінального провадження, в силу принципу змагальності сторін не доведено необґрунтованості накладення арешту на майно та не доведено того, що на даний час відпала потреба в продовженні дії такого заходу забезпечення кримінального провадження, а відтак приходить до висновку про наявність підстав для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо обмеження права власності, та вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про скасування арешту.

Керуючись статтями 170-175, 309, 532 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1