КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/1107/2025 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_11 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Львів, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК Українита призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 (вісім) років.

Строк покарання ОСОБА_7 постановлено обчислювати з дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обраний відносно ОСОБА_7 у виді домашнього арешту, залишено без змін, заборонивши йому в період з 00.00 годин до 05.00 годин наступного дня, залишати місце свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів, відповідно в сумах:

6013 грн., за проведення експертизи № 042-683-2023;

3346 грн., за проведення експертизи № СЕ-19/111-23/18083-ІТ.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 04.04.2023 року, приблизно о 23:15 год., керуючи в стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем марки «LAND ROVER RANGE ROVER SPORT» р.н. НОМЕР_1 , рухався у крайній лівій смузі руху проїзної частини вул. І. Федорова у місті Києві, зі сторони вул. Антоновича в напрямку перехрестя з вул. К. Малевича.

В цей час, у першій (крайній правій) смузі проїзної частини вул. І. Федорова, яка призначена для руху в зустрічному напрямку, біля зупинки громадського транспорту «імені Казимира Малевича» стояв припаркований автомобіль марки «MITSUBISHI CARISMA» р.н. НОМЕР_2 , в салоні якого за кермом перебував його водій ОСОБА_9 .

Проїзна частина вул. Івана Федорова в місці дорожньо - транспортної пригоди має чотири смуги руху, по дві в кожному напрямку, розподілених між собою подвійною суцільною лінією дорожньої розмітки 1.3 Правил дорожнього руху України.

Під час руху ОСОБА_7 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 «б», 2.9 «а», 10.1, 11.4 та дорожньої розмітки 1.3 Правил дорожнього руху України, які виявились у тому, що він, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, який впливає на увагу і реакцію водія, а також порушує його координацію, будучи обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, умисно та зухвало ігноруючи вимоги Правил дорожнього руху України, безвідповідально ставлячись до можливості настання негативних наслідків, розпочав керування технічно справним автомобілем марки «LAND ROVER RANGE ROVER SPORT» р.н. НОМЕР_1 в процесі якого, діючи необережно, маючи об`єктивну можливість спостерігати за дорожньою обстановкою та безпечно керувати транспортним засобом в межах своєї смуги, не зміг вірно оцінити дорожню обстановку та її зміни, відволікся від керування транспортним засобом у дорозі, внаслідок чого, створюючи небезпеку для руху, загрожуючи життю та здоров`ю громадян, перетнув подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки 1.3 (перетинати яку категорично забороняється), виїхав на призначений для зустрічного напрямку руху бік дороги, де поблизу зупинки громадського транспорту «імені Казимира Малевича» здійснив наїзд на нерухомий припаркований у крайній правій смузі автомобіль марки «MITSUBISHI CARISMA» р.н. НОМЕР_2 , в салоні якого за кермом перебував його водій ОСОБА_9 .

В результаті ДТП ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, зокрема: а) закрита черепно-мозкова травма; б) закрита травма живота, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя.

Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 «б», 2.9 «а», 10.1, 11.4 та дорожньої розмітки 1.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо - транспортної пригоди та її наслідками.

Тобто, ОСОБА_7 визнано винуватим за ч.2 ст. 286-1 КК України, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Прокурор в кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 (вісім) років. В решті вирок залишити без змін.

На обґрунтування своїх доводів прокурор зазначає про те, що суд призначаючи обвинуваченому більш м`який вид покарання на підставі ст. 69 КК України, врахував пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих обставин та позицію потерпілого.

Разом з тим, прокурор вважає, що суд повинен не лише встановити пом`якшуючі покарання обставини, а й обґрунтувати, яким чином вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому посилається на висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 27.04.2021 року (справа № 712/4384/20).

Апелянт вважає, що враховані судом пом`якшуючі покарання обставини у виді щирого каяття, добровільного відшкодування завданого потерпілому збитку та активного сприяння розкриттю злочину не призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння, а лише зменшили негативні наслідки вчиненого. Зазначає, що предметом посягання даного виду кримінального правопорушення є суспільні відносини у сфері експлуатації транспорту. Суд не дотримався вимог статей 50, 65, 66 КК України і наявність пом`якшуючих покарання обставин, які визнані судом, на думку прокурора, не можуть співмірно компенсувати зухвале нехтування правилами дорожнього руху з боку обвинуваченого, вчинення даного злочину у стані алкогольного сп`яніння, та як наслідок, отримання потерпілим тяжкого тілесного ушкодження.

Прокурор зазначає, що враховуючи позицію законодавця в контексті посилення відповідальності за вчинення даного виду кримінального правопорушення є зрозумілим, що призначення обвинуваченому покарання, яке є більш м`яким, ніж позбавлення волі, є незаконним.

Окремо прокурор зазначає, що суд має врахувати думку потерпілого при призначенні покарання, однак вона не є вирішальною, що узгоджується з правовою позицією наведеною у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 752/8309/16).

Тому, зважаючи на обставини дорожньо-транспортної пригоди, що визнані судом доведеними та які призвели до наслідків у виді отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, на думку прокурора, суд ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення в частині застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України з призначенням виду покарання, яке є непропорційним до наслідків, що настали.

Захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості. Вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 більш м`який вид покарання - штраф в розмірі 10-ти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що вирок суду не відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України, оскільки суд не врахував докази, які могли істотно вплинути на його висновки в частині визначення міри покарання, судом не застосовано кримінальний закон, який підлягав застосуванню, призначене обвинуваченому судом покарання є явно несправедливим через його суворість.

Вказує на необхідність врахування, що обвинувачений з часу вчинення кримінального правопорушення, визнав вину в повному обсязі, щиро покаявся, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, надавав показання по суті обставин вчиненого правопорушення, постійно перебував на зв`язку з потерпілим, проявляв турботу про останнього, висловлював йому щире розкаяння, фінансово допомагав у лікуванні та інших потребах, обвинувачений і потерпілий примирилися і уклали в установленому порядку нотаріально посвідчений договір про порядок відшкодування заподіяної шкоди джерелом підвищеної небезпеки від 24.07.2023 року № 541, яким погодили загальну суму шкоди - 23 000 доларів США і порядок її виплати до 31.03.2024 року, який обвинувачений повністю виконав достроково до 23.11.2023 року.

Укладеним договором обвинувачений підтвердив вибачення перед потерпілим, щире каяття та у разі виконання умов договору, потерпілий не матиме до обвинуваченого жодних претензій. При цьому, претензії відсутні до обвинуваченого в матері потерпілого - ОСОБА_12 . В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 просив не призначати обвинуваченому суворе покарання. Під час останнього слова обвинувачений підтвердив, що будучи медійною особою, він повністю несе відповідальність за свій вчинок не лише як громадянин, а також як актор українського театру і кіно, та що існує неабиякий інтерес суспільства до перебігу даного кримінального провадження.

Захисник звертає увагу на те, що суд не врахував позиції сторони захисту про наявність підстав, з урахуванням положень ст. 50, ч. 1 ст. 66, ч. 1 ст. 69, ч. 4 ч. 5 ст. 12 КК України, перейти до більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст.286-1 КК України - у виді штрафу в розмірі 10-ти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

Крім того, захисник подав додаткові пояснення, в яких просить врахувати, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, уклав з потерпілим нотаріально посвідчений договір від 24.07.2023 р. №541 про порядок відшкодування шкоди та повністю виконав свої зобов`язання за цим договором. Крім того, регулярно допомагає Збройним Силам України, підтвердив свою подальшу підтримку армії додатково 24.09.2025. Разом з тим, ОСОБА_7 має позитивні характеристики від колективу Національного академічного драматичного театру ім. Івана Франка, Голови Національної спілки театральних діячів України, Національної спілки кінематографів України, а також подяки від військових за благодійну та волонтерську діяльність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, думку обвинуваченого, захисника та потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які за згодою учасників судового провадження досліджувались у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, згідно із ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню і перегляду не підлягають та учасниками судового провадження не оспорюються, як і правильність кваліфікації дій обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

За змістом положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання щодо призначення покарання обвинуваченому дотримався вищевказаних вимог закону.

Перевіряючи вирок суду в частині правильності призначеного обвинуваченому покарання, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції посилаючись на положення статей 50, 65 КК України, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного, який раніше не судимий, виключно позитивно характеризується, має постійне місце проживання та роботи, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та повне, добровільне відшкодування завданого потерпілому збитку, що підтверджено в ході судового розгляду. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та на законних підставах застосував положення ст.69 КК України та призначив ОСОБА_7 за ч.1 ст.286-1 КК України більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, з огляду на наступне.

За змістом ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Так, за наслідками розгляду кримінального провадження, з`ясувавши обставини вчинення кримінального правопорушення, позицію потерпілого щодо покарання, висловлену ним в ході судового розгляду, особу обвинуваченого, врахувавши наслідки, які настали в результаті порушення ним ПДР України, наявність вищезазначених кількох обставин, що пом`якшують покарання та, які судом визнано такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд визнав за можливе застосувати положення ст.69 КК України і призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.286-1 КК України більш м`яке покарання, ніж передбачено санкцією даної норми, у виді обмеження волі з позбавлення права керувати транспортними засобами.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання, в сукупності з встановленими судом даними про особу винного, є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, та давали суду правові підстави застосувати положення ст.69 КК України і призначити ОСОБА_7 більш м`який вид покарання, ніж передбачено санкцією ч.1 ст.286-1 КК України.

Разом з тим, посилання прокурора на те, що думка потерпілого при призначенні покарання не є вирішальною, заслуговують на увагу, однак, думка потерпілого може бути врахована судом та у сукупності з іншими обставинами має значення при призначенні покарання.

Так, під час судового розгляду, потерпілий просив суворо не карати обвинуваченого, та повідомив, що останній повністю відшкодував йому як моральну так і матеріальну шкоду, а тому претензій матеріального плану до ОСОБА_7 не має, що і було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання.

Таким чином, не знаходять свого обґрунтованого ствердження доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 69 КК України та призначив обвинуваченому покарання, яке є надмірно м`яким.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника з приводу суворості призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів зазначає наступне.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_8 не підтримали подану апеляційну скаргу, однак просили розглянути клопотання про скасування арешту майна, в якому просили скасувати арешт, накладений Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07.04.2023 р. у кримінальній справі №761/11910/23.

Колегія суддів враховує долучену до матеріалів справи захисником позитивну характеристику ОСОБА_7 , надану Генеральним директором-художнім керівником Національного академічного драматичного театру ім. Івана ОСОБА_13 , подяки від військових за благодійну та волонтерську діяльність, а також докази про перерахування ОСОБА_7 коштів до ЗСУ на потреби армії, а саме квитанцію на суму 100 000 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги сторони захисту, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 були враховані всі обставини, передбачені статтею 65 КК України, зокрема і ті, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник, в тому числі і дані щодо особи обвинуваченого, його позитивні характеристики, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та повне, добровільне відшкодування завданого потерпілому збитку.

Разом з тим, суд першої інстанції, застосовуючи положенні ст.69 при призначенні покарання обвинуваченому, обґрунтовано зазначив щодо неможливості застосування відносно останнього покарання у виді штрафу, як про це просить захисник у своїй апеляційній скарзі, оскільки таке покарання не може бути співмірним вчиненому ОСОБА_7 кримінальному правопорушенню, передбаченому ч.2 ст. 286-1 КК України, враховуючи також, що покарання у виді штрафу в силу ст. 51 КК України посідає перше місце у системі кримінальних покарань та вважається найбільш м`яким, а тому в даній ситуації, зважаючи на суспільну небезпеку злочину, в якому суд визнає особу винною, обставини його вчинення та наслідки, не може бути застосований.

Зважаючи на наведене, посилання апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного його підзахисному покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через суворість, колегія суддів вважає безпідставними.

Додаткових доводів, які б могли бути підставою для пом`якшення вироку захисником до апеляційного суду не надано.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при розгляді даного провадження дотримався загальних засад призначення покарання, принципу його індивідуалізації, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а тому, з урахуванням положень ст.69 КК України, правомірно призначив більш м`яке покарання, ніж передбачене законом, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що призначене обвинуваченому покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та захисника колегія суддів не вбачає.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що порушене під час апеляційного перегляду вироку, в судовому засіданні захисником питання щодо розгляду клопотання про скасування арешту майна, підлягає вирішенню судом у порядку, передбаченому ст.ст. 537, 539 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегією суддів не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_10 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2023 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Питання щодо речових доказів, арешту майна, та інші, пов`язані з виконанням вироку, підлягають вирішенню в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_14