Провадження №: 1-кс/755/3920/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" жовтня 2025 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участі прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 , розглянувши клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0003261 від 11.10.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а :

прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 звернувся до слідчої судді з клопотанням про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 00), що на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), шляхом заборони розпорядження, в тому числі, заборони укладання будь-яких договорів купівлі-продажу, міни, дарування, іпотеки, застави, тощо.

Мотивуючи клопотання, прокурор посилається на те, що Дніпровським УП ГУНП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003261 від 11 жовтня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні здійснюється Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві із заявою звернулась ОСОБА_5 про те, що за попередньою інформацією ОСОБА_4 шахрайським шляхом набула право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (ЄО № 77770 від 10.10.2025).

Крім того, під час проведення досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, шляхом зловживання довірою та залякуванням ОСОБА_6 , під приводом того, що його майно можуть стягнути на користь держави у зв`язку із його призовним віком, вмовила останнього, щоб він видав доручення на дружину свого брата ОСОБА_5 , а остання, в свою чергу, повинна подарувати майно ОСОБА_4 , тим самим, остання вчинила дії, спрямовані на незаконне заволодіння квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з показаннями свідка ОСОБА_5 , зафіксованими у протоколі допиту, зазначена квартира належала ОСОБА_6 на праві приватної власності, була отримана ним у спадщину від батьків та залишалася у його власності до моменту, коли його дружина ОСОБА_4 , скориставшись зловживанням довірою чоловіка, фактично оформила майнові права на себе.

Таким чином, отримані під час досудового розслідування відомості свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що квартира за вказаною адресою є предметом кримінального правопорушення та може бути використана як доказ у кримінальному провадженні, а також існує реальна загроза її подальшого відчуження чи перепродажу третім особам, що може унеможливити відновлення прав законного власника.

З метою збереження речових доказів, запобігання незаконному відчуженню майна та забезпечення можливого цивільного позову у межах кримінального провадження, виникла необхідність у накладенні арешту на зазначене нерухоме майно.

Накладення арешту на квартиру не порушує принципу пропорційності, оскільки застосовується тимчасово, виключно для забезпечення завдань кримінального провадження, і є співмірним меті арешту, визначеній ст. 170 КПК України.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником квартири АДРЕСА_3 являється ОСОБА_4 .

Враховуючи вище викладене, квартира за адресою: АДРЕСА_1 стала об`єктом злочинного посягання, відповідно є речовим доказом у кримінальному провадженні №0003261 від 11.10.2025 року.

Так згідно постанови про визнання речових доказів від 11.10.2025 року, що винесена на підставі ст. 98 КПК України, квартира за адресою: АДРЕСА_1 визнана речовим доказом.

Відповідно до вимог ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості кримінального провадження. В даному випадку завданням арешту майна є запобігання можливості його відчуження.

Враховуючи, що існують обставини, які підтверджують, що не застосування арешту на вказане майно може призвести до його подальшого незаконного відчуження, є необхідність у накладенні арешту на вищевказану квартиру.

Прокурор Дніпровської оружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 у судовому засіданні клопотання підтримав, просив задовольнити.

Власниця майна у судове засідання для розгляду даного клопотання не з`явилась, будь-які повідомлення про причини неприбуття до суду не надходили, її неявка, відповідно до положень ч. 1 ст. 172 КПК України, не є перешкодою для розгляду клопотання.

Слідча суддя, вивчивши клопотання, дослідивши матеріали додані до клопотання, заслухавши прокурора, дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої вказаної статті КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами, згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого, прокурора, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови і з наведенням мотивів такого рішення.

Старшим слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_7 від 12.10.2025, квартиру за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 00), що на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003261 від 11.10.2025.

У судовому засіданні слідчою суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна, а також враховуючи необхідність збереження речових доказів у вказаному кримінальному провадженні, тому підлягає задоволенню.

Згідно ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Найменш обтяжливим способом арешту майна за даних обставин є заборона розпорядження об`єкта нерухомого майна. Водночас положеннями КПК України не передбачено при накладенні арешту на майно заборони укладання будь-яких договорів купівлі-продажу, міни, дарування, іпотеки, застави, тощо, а тому у цій частині клопотання слід відмовити.

Взявши до уваги вищевикладене, кваліфікацію кримінального правопорушення за фактами вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в межах якого подано дане клопотання, слідча суддя приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. The United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Взявши до уваги вищевикладене, кваліфікацію кримінального правопорушення за фактом вчинення якого розслідується кримінальне провадження та в межах якого подано дане клопотання, слідча суддя приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. 170-173, 175,309, 372, ст. 392, ст. 532 КПК України, слідча суддя

п о с т а н о в и л а :

прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0003261 від 11.10.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 00), що на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), шляхом заборони розпорядження.

Заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкти нерухомого майна - квартири за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 00), що на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), в тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У задоволенні клопотання в іншій частині відмовити.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 .

Ухвала підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення.

Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідча суддя: ОСОБА_1