КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/695/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 405/1809/25 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
Категорія - ст. 392 ч. 2 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

суддів у складі колегії суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі :

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

адвоката ОСОБА_8 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 , ухвалу Подільського районного суду м. Кропивницького від 09.10.2025 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 07.12.2025 включно, із визначенням застави у розмір 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Подільського районного суду м. Кіровограда перебуває судова справа (обвинувальний акт) про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч. 4, ч. 5 ст. 190 КК України /ЄУН 405/1809/25, кримінальне провадження № 0000691 від 02.07.2023/.

ОСОБА_7 обвинувачується у складі організованої групи, у період часу протягом липня-листопада 2023сроку вчинення ряду кримінальних правопорушень проти власності, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману, повторно, і вказане злочинне діяння нараховує 12 епізодів.

У межах даного кримінального провадження, за клопотанням прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , судом першої інстанції у порядку ст. 331 КПК України, розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою зокрема обвинуваченого ОСОБА_7 .

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати і не зменшились у тому обсязі, як їх раніше встановлено: можливість обвинуваченого переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити нове кримінальне правопорушення.

Враховано судом тяжкість інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, які є тяжким та особливо тяжким, умисними, корисливими, посягає на суспільні інтереси: вчинене проти власності.

Також зважено й на особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який безробітний, без утриманців, не має міцних соціальних зв`язків, багаторазово судимий.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, зменшити визначений розмір застави.

Вказує, що суд першої інстанції діє однобічно та упереджено: бере до уваги доводи прокурора, але ігнорує доводи його та його захисника. Зауважує, що судове слідство триває вже більше року.

Просить взяти до увагу характеристику, видану ГО «Пора», яка свідчить про його позитивні якості.

Вказує, що розмір застави занадто великий, просить його зменшити до 60 000 гривень, оскільки більше грошових коштів його матір (інвалід ІІ групи) не зможе зібрати.

Свою апеляційну скаргу доповнює, у доповненні вказує, що є неправдивими зазначення прокурора про те, що кримінальні правопорушення ним вчинені під час іспитового строку, адже ухвалою суду першої інстанції його судимість знята по закінченню умовного терміну.

Вважає наявними порушення його прав, оскільки прокурором не надано вчасно клопотання про продовження строку тримання під вартою для ознайомлення. Суд не оцінює належно ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, формально підходить до вирішення питання продовження тримання під вартою стосовно нього, залишає поза увагою характеристики його особи, сімейний стан та соціальні зв`язки.

Просить застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із носінням електронного браслету.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану захистом апеляційну скаргу, думку прокурора на заперечення апеляційної скарги, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину /рішення ЄСПЛ від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України»/.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання (§ 76 рішення у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25 квітня 2000 року). При розгляді питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину. Важливим критерієм, орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу, повинна бути санкція за вчинений злочин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи R (80) 11 від 27 червня 1980 року «Про взяття під варту до суду». Наведені обставини можуть бути підставою і мотивом для підозрюваного ОСОБА_10 переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

При цьому, слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Отже, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 5 ст. 190 КК України, обставини вчинення яких наведені детально в пред`явленому обвинуваченні.

Кримінальні правопорушення є тяжким та особливо тяжким, умисними, корисливими, інкриміноване вчиненням групою осіб, із особливо кваліфікованим складом.

Карається вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, позбавленням волі на строк від трьох до восьми років та позбавленням волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

У межах даного кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 27.08.2024.

Загальний строк тримання обвинуваченого під вартою не є надмірним, таким, що перебуває поза межами розумного.

Враховуються й обставини, передбачені ст. 178 КПК України: обвинувачений ОСОБА_7 не одружений, без утриманців, безробітний, не має досить міцних соціальних зв`язків.

Обвинувачений ОСОБА_7 багаторазово судимий: двічі у 2010 році, у 2014, 2015, 2019, 2020 та 2024 роках. Переважною більшістю за вчинення злочинів проти власності, в тому числі тяжких.

Зважаючи на наведене, можливо вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 , достеменно знаючи про тяжкість кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується, будучи обізнаним про міру покарання, що загрожуватиме йому у разі визнання його винуватим, може чинити спроби уникнути кримінальної відповідальності і переховуватись від суду, в тому числі на тимчасово окупованих територіях держави, або через неконтрольовані території держави спробувати перетнути державний кордон.

Враховується також, що володіючи інформацією про потерпілих, свідків, ОСОБА_7 , у разі застосування щодо нього запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, може чинити незаконний вплив на потерпілих та свідків, з метою зміни показань, відмови від наданих показань або надання показань на користь обвинуваченого.

При цьому, зважується на встановлену процесуальним законом процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме судом на стадії судового розгляду шляхом допиту особи в судовому засіданні (ст. 224 КПК України).

Позаяк, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

Отже, ризик впливу свідків, потерпілих та інших обвинувачених існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Крім того, беручи до увагу кримінальну історію минулого ОСОБА_7 , численні судимості, зокрема, за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може вчинити нове кримінальне правопорушення, а, додатково, з огляду на безробіття обвинуваченого та відсутність постійного джерела доходу, можливо стверджувати, що ОСОБА_7 може вчиняти нові злочини саме проти власності.

Таким чином, процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

При вирішенні питання продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 тримання під вартою, судом взято до уваги всі обставини, можливі ризики.

Наразі, як свідчать наведені обставини, більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, також запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

З приводу визначення застави вказане регулюється положеннями ст. 182 КПК України, у відповідності до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно із ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах: п. 2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; п. 3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Як встановлено, судом першої інстанції ОСОБА_7 визначено заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень.

З урахуванням наведених вище положень кримінального процесуального закону та встановлених обставин, а також особи обвинуваченого, такий розмір застави відповідає вимогам закону, і не може вважатися надмірним.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні питання продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу та постановленні ухвали судом не допущено, тож, доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Кропивницького від 09.10.2025 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 07.12.2025 включно, із визначенням застави у розмір 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 гривень, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4