КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №369/398/24 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3154/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

11 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0003760 від 10.09.2023 за апеляційними скаргами прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача АТ «СГ «ТАС» ОСОБА_9 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шпола Черкаської області, громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , який має незакінчену вищу освіту, одруженого, працюючого в ТОВ «Комфі Трейд», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

представника потерпілої ОСОБА_12 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_13 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 3000 (три тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на користь потерпілої ОСОБА_11 , РНОКПП НОМЕР_2 , 26770 (двадцять шість тисяч сімсот сімдесят) грн. 70 коп. майнової шкоди та 1338 (одну тисячу триста тридцять вісім) грн. 53 коп. моральної шкоди.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_11 , РНОКПП НОМЕР_2 , 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди.

У стягненні з ТОВ «ДП ЛЕВЕРІНГ» на користь потерпілої 200 000 (двохсот тисяч) грн. моральної шкоди відмовлено.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, 09.09.2023 року близько 17 години водій ТОВ «ДП ЛЕВЕРІНГ» ОСОБА_8 керував мотоциклом марки «SYM X-PRO 125», р/н НОМЕР_3 , рухався проїзною частиною вулиці Одеської в напрямку до центра с. Крюківщина Бучанського району Київської області та в районі будинку № 34 в порушення пп. «б», «д» п. 2.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року та введених в дію з 01.01.2002 року (далі ПДР), згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху» не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагувати на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху та, порушуючи вимоги п.п. 18.1 ПДР, згідно з яким «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу не зменшив швидкість, не зупинився, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину з права на ліво відносно напрямку руху керованого ОСОБА_8 мотоциклом, та здійснив наїзд на неї.

Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження: перелом лівої великогомілкової кістки та перелом 5, 6 ребер зліва, які утворилися від дії тупого/тупих предмету/ів, та відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки для зрощення переломів необхідний термін більше 21 дня.

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п. 18.1 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків спричинення потерпілій ОСОБА_11 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

При цьому, в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції дійшов висновку, що саме невиконання водієм ОСОБА_8 вимог п. 18.4 ПДР стало причиною наїзду на пішохода ОСОБА_11 , яка на виконання п. 4.7 ПДР переходила проїзну частину по пішохідному переходу. ОСОБА_11 не порушила ані п. 4.10 ПДР, ані пп. «а» п. 4.14 ПДР, оскільки безпечно перейшла праву смугу руху та майже і ліву смугу руху, оскільки наїзд на неї відбувся біля острівця безпеки. Темп руху пішохода по пішохідному переходу Правилами дорожнього руху не визначається, судом достовірно з`ясовано з показань свідка, що ОСОБА_11 пішохідний перехід не перебігала.

Одночасно, суд визнав недопустимими доказами: слідчий експеримент від 23.11.2023 за участю потерпілої ОСОБА_11 , як такий, що отриманий з порушенням ст. 240 КПК України; слідчий експеримент за участю ОСОБА_8 у процесуальному статусі свідка на підставі п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України, так як він здобутий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Також суд визнав недопустимими доказами пункти 3-4 у висновку експерта від 27.11.2023 №СЕ-111-23/63663-ІТ, так як вони здобуті завдяки інформації, отриманої внаслідок істотного порушення прав та свобод людини під час слідчого експерименту від 23.11.2023 за участю ОСОБА_8 та під час слідчого експерименту від 23.11.2023 за участю потерпілої ОСОБА_11 та висновок судового експерта ОСОБА_14 за результатами проведення судової автотехнічної експертизи у кримінальному провадженні

№0003760 від 08.05.2024 №5/24.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_15 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.12.2024 стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині визнання доказів недопустимим та в частині призначеного покарання, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу розміром 4000 (чотири тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 (шістдесят вісім тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки. В решті вирок залишити без змін.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги прокурор вказує, що визнання судом недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту від 23.11.2023 за участі потерпілої ОСОБА_11 є необґрунтованим і суперечить положенням кримінального процесуального закону. Зокрема, суд посилається на недоліки протоколу щодо опису темпу руху потерпілої та дій статиста, однак такі недоліки не можуть бути підставою для виключення результатів слідчого експерименту, оскільки не впливають на достовірність інших зафіксованих обставин.

Також апелянт зазначає, що визнання судом недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту від 23.11.2023 за участю ОСОБА_8 , проведеного у статусі свідка, є необґрунтованим та суперечить позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29.11.2023 у справі № 359/5361/17. Так, як вказує апелянт, у даній справі на момент проведення слідчого експерименту 23.11.2023 ОСОБА_8 перебував у статусі свідка, і будь-які дані про його ймовірну винуватість у вчиненні кримінального правопорушення були відсутні. Експертиза, яка підтвердила причинно-наслідковий зв`язок між діями ОСОБА_8 та наслідками ДТП, проведена після слідчого експерименту. Сам експеримент проводився з метою відтворення обставин ДТП, а не для отримання викривальних показань від ОСОБА_8 , що узгоджується з послідовними позиціями Верховного Суду (постанова Верховного Суду від у справі № 359/5361/17, постанова Верховного Суду від 30.05.2019 у справі № 164/1457/16-к та від 21.10.2020 у справі № 345/522/16-к). У всіх цих справах Верховний Суд дійшов висновку, що слідчий експеримент, проведений із залученням свідка, не є недопустимим доказом, якщо його проведення не порушувало право на захист, а висновки щодо винуватості особи були зроблені на підставі доказів, отриманих після цієї слідчої дії.

Крім того, прокурор зазначає, що суд неправомірно визнав недопустимим висновок експерта від 27.11.2023 року № СЕ-111-23/63663-ІТ, посилаючись на те, що слідчі експерименти від 23.11.2023 були визнані недопустимими доказами. Це рішення є необґрунтованим, оскільки самі протоколи слідчих експериментів були визнані недопустимими незаконно, що вплинуло на оцінку всього комплексу доказів у справі.

Окрім іншого, апелянт звертає увагу, що судом не враховано належним чином особу обвинуваченого, який вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, за яке передбаченопокарання у виді штрафу у розмірі від 3 до 5 тисяч НМДГ або виправні роботи на строк до 2 років, або арешт на строк до 6 місяців, або обмеження волі на строк до 3 років та обов`язковим додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до 3 років.

Разом з тим, як зазначає апелянт, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 мінімально можливе покарання, відповідно до санкції статті, не врахував особу обвинуваченого, зокрема його байдужість до наслідків своїх дій, що свідчить про зневажливе ставлення до встановлених правил безпеки дорожнього руху та прав потерпілої та призначив покарання, що не є достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

На думку апелянта, очевидність обставин ДТП, встановлених належними й допустимими доказами, а також заперечення обвинуваченим своєї вини, свідчать про відсутність підстав для призначення мінімального покарання. Дії ОСОБА_8 , який порушив вимоги правил дорожнього руху, перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП та завданням потерпілій тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Незважаючи на беззаперечні докази, обвинувачений наполегливо заперечував свою провину, перекладаючи відповідальність на потерпілу. Така позиція свідчить про відсутність бажання взяти на себе відповідальність за наслідки.

Окрім того, як зазначає апелянт, байдуже ставлення до стану потерпілої (відсутність вибачень) підкреслюють зневажливе ставлення обвинуваченого до своїх обов`язків як учасника дорожнього руху. Наведені судом характеристики про його позитивну поведінку в трудових відносинах не компенсують зазначених обставин. Враховуючи вказане, призначення мінімального покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки не забезпечує ані справедливого покарання, ані належного запобігання подібним злочинам у майбутньому.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_16 в інтересах ОСОБА_8 просить скасувати вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2024 року та закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України - за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, що є істотним порушенням вимог закону. Так, відповідно до формулювання обвинувачення стосовно ОСОБА_8 , яке зазначено в обвинувальному акті «Грубе порушення водієм ОСОБА_8 вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесного ушкодження». Під час судового розгляду прокурор обвинувачення не змінював, додаткове обвинувачення не висував. Проте, в оскаржуваному Вироку, суд першої інстанції вже по іншому сформулював обвинувачення стосовно ОСОБА_8 та вказав на те, що «Саме невиконання водієм ОСОБА_8 п. 18.4 ПДР стало причиною наїзду на пішохода ОСОБА_11 ». Тобто, як зазначає апелянт, відповідно до обвинувального акту, причиною заподіяння потерпілій ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесного ушкодження стало порушення обвинуваченим ОСОБА_8 вимог пункту 18.1 Правил дорожнього руху України, а згідно оскаржуваного вироку, причиною заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень вже стало недотримання ОСОБА_8 вимог пункту 18.4 Правил дорожнього руху України, про що в обвинувальному акті взагалі не вказується та не згадується. Апелянт звертаємо увагу, що з огляду на норми ст. 337 КПК України, суд не наділений процесуальними повноваженнями виходити за межі пред`явленого обвинувачення, збільшувати його об`єм чи перекваліфіковувати дії обвинуваченого. Ці повноваження належать виключно до компетенції слідчого та прокурора як сторони обвинувачення. Отже, на думку апелянта, оскільки під час розгляду справи суд першої інстанції вийшов за межі, висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, що є прямим порушенням вимог ст. 337 КПК України, то відповідно оскаржуваний вирок є незаконним та підлягає скасуванню.

Також апелянт вказує, що показання свідка ОСОБА_17 , та потерпілої ОСОБА_11 суперечать одні одним та є взаємовиключними. Як зазначає апелянт, фактично свідок ОСОБА_18 (яка є абсолютно незацікавленою особою в цій справі) повністю спростовує показання потерпілої ОСОБА_11 щодо обставин виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди та підтверджує, що потерпіла під час виходу на пішохідний перехід не виконала вимог пп. «а», «б» п. 4.14. Правил дорожнього руху, відповідно до яких пішоходам забороняється: виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі па пішохідний перехід. Крім того, сідок ОСОБА_18 вказала, що вихід потерпілої на пішохідний був несподіваним для всіх учасників дорожнього руху. ОСОБА_8 виїхав колесами на пішохідний перехід, вивернув колесо наліво, але пішохід «налетіла» на нього та вдарилась об переднє колесо мотоцикла. Тобто, фактично ОСОБА_8 під час ДТП вживав заходів екстреного гальмування та намагався уникнути зіткнення з потерпілою, проте оскільки вихід потерпілої на пішохідний перехід був несподіваним та швидкоплинним, а ОСОБА_8 , керуючи мотоциклом марки «SYM X-PRO 125», р/н НОМЕР_3 , безпосередньо знаходився вже біля цього пішохідного переходу, то відповідно в ОСОБА_8 не було технічної можливості уникнути даної ДТП.

Отже, як стверджує апелянт, висновки суду першої інстанції про те, що потерпіла ОСОБА_11 під час виходу на пішохідний перехід та подальшого руху по ньому на протилежну сторону вилиці, не порушила, ані п. 4.10 ПДР, ані пп. «а» п. 4.14 ПДР, а також те, що потерпіла нібито не бігла пішохідним переходом, що достовірно було встановлено з показань свідка і потерпілої, не відповідають фактичним обставинам справи та повністю спростовуються показаннями свідка ОСОБА_19 .

Відтак, на думку апелянта, суд першої інстанції не мав жодної об`єктивної можливості «поза розумним сумнівом» встановити винність дій ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України виключно на показаннях свідка ОСОБА_18 та потерпілої ОСОБА_11 , які є суперечливими та фактично взаємовиключними.

Крім того, захисник наголошує, що під час розгляду даної справи суд першої інстанції не з`ясував, не оцінив та не встановив факту наявності чи відсутності у обвинуваченого ОСОБА_8 технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди.

Окрім іншого апелянт вказує, що суд безпідставно визнав недопустимим висновок судового експерта ОСОБА_14 №5/24 від 08.05.2024 за результатами проведення автотехнічної експертизи у кримінальному провадженні № 0003760, обґрунтовуючи своє рішення тим, що для проведення експертизи за зверненням сторони захисту були використані дані слідчих експериментів, які визнані судом недопустимими доказами. Проте, як зазначає апелянт, такі висновки суду не відповідають дійсності та спростовуються, зокрема, Листом судового експерта ОСОБА_14 від 23.07.2024 вих. № 23/07-1, в якому судовий експерт повідомив адвоката ОСОБА_20 про те, що при проведені автотехнічної експертизи № 5/24 від 08.05.2024 на підставі заяви адвоката ОСОБА_20 від 29.04.2024, у тому числі при проведенні відповідних експертних розрахунків дані величин часу руху пішохода ОСОБА_11 встановлені під час проведення слідчих експериментів з водієм ОСОБА_8 і потерпілою ОСОБА_11 не використовувались,оскільки даним дослідженням було встановлено, що такі величини часу руху пішохода ОСОБА_11 до місця наїзду не відповідають (протирічять) часу руху мотоцикла "Буш-Х pro 125" р/н НОМЕР_3 до місця наїзду на пішохода.

Крім того, як зазначає апелянт, з метою з`ясування, які саме вихідні дані судовий експерт ОСОБА_14 використав під час складання Висновку експерта № 5/24 від 08.05.2024 та чому його висновки суттєво різняться з Висновком експерта від 27.11.2023 № СЕ-19/111-23/63663-ІТ Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_21 , сторона захисту подала клопотання про виклик до суду судового експерта ОСОБА_14 для надання пояснень стосовно Висновку експерта № 5/24 від 08.05.2024 за результатами проведення судової автотехнічної експертизи у кримінальному провадженні № 0003760, однак у задоволенні даного клопотання судом було відмовлено.

Отже, апелянт звертає увагу, що жодного об`єктивного доказу (висновок експерта, слідчі експерименти, покази свідків), який би спростовував твердження сторони захисту про те, що в ОСОБА_8 об`єктивно була відсутня технічна можливість уникнути наїзду на потерпілу ОСОБА_22 , оскільки саме потерпіла, порушуючи вимоги п. «а», «б» п. 4.14. Правил дорожнього руху, раптово вискочила на пішохідний перехід та саме вона на пішохідному переході «налетіла» на переднє колесо мотоцикла марки «SYM X-PRO 125», р/н НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_8 в матеріалах справи немає.

Поряд з іншим, апелянт вказує, що оскільки вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не доведена, суд першої інстанції безпідставно задовольнив цивільні позовні вимоги потерпілої ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача АТ «СГ «ТАС» ОСОБА_9 просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2024 року в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні цивільного позову, оскільки стягнення з ПрАТ «Страхова Група «ТАС» на користь ОСОБА_11 36 267 грн. 70 коп. майнової шкоди, яка не підтверджена документально відповідним закладом охорони здоров`я є незаконним та безпідставним у ракурсі норм ст. 24 закону №1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Представником цивільного відповідача ТОВ «ДП ЛЕВЕРІНГ» - адвокатом ОСОБА_13 подані заперечення, в яких він просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2024 року залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Представник цивільного відповідача АТ «СГ «ТАС» ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, подав суду клопотання, у якому підтримав свою апеляційну скаргу та просив апеляційний розгляд здійснювати у відсутність представника, а тому враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, судове засідання проведено у відсутність представника цивільного відповідача.

Заслухавши доповідь судді; пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, подану прокурором та просила її задовольнити, щодо інших апеляційних скарг прокурор заперечувала; пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та просили її задовольнити, щодо апеляційної скарги страхової компанії поклались на розсуд суду, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували; позицію представника потерпілої та потерпілої, які підтримали апеляційну скаргу прокурора, щодо інших апеляційних скарг заперечували; позицію представника цивільного відповідача ОСОБА_13 , який заперечував проти усіх апеляційних скарг, вказуючи на законність та обґрунтованість вироку суду; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до приписів ст. 409 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, у тому числі, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, і яким завершується досудове розслідування. Відповідно до ст. 291 КПК України, саме обвинувальний акт визначає межі судового розгляду, в межах яких суд першої інстанції здійснює провадження згідно зі ст. 377 КПК України.

Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 337 КПК України встановлено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

З метою ухвалення справедливого судового рішення, захисту прав людини та її основоположних свобод, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

За змістом вимог ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора, та в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як вбачається з обвинувального акта, органом досудового розслідування був складений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003760 від 10.09.2023, згідно якого ОСОБА_8 органом досудового розслідування обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, зокрема, у порушені вимог п.п. «б» «д» п. 2.3 ПДР, а також п. 18.1 ПДР, які перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків - спричинення потерпілій ОСОБА_11 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

При цьому, як вбачається з журналів судового засідання та технічної фіксації, під час судового розгляду прокурор, відповідно до вимог ст.ст. 338-339 КПК України обвинувачення не змінював, та додаткове обвинувачення не висував.

Відповідно до мотивувальної частини вироку суду, суд визнав доведеною вину ОСОБА_8 у порушені вимог п.п. «б» «д» п. 2.3, п. 18.1 ПДР, а також п.18.4 ПДР, і за висновками суду першої інстанції саме порушення ОСОБА_8 вимог п. 18.4 ПДР України стало причиною наїзду на пішохода ОСОБА_11 .

Разом з тим, об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, яка б розкривала порушення саме п. 18.4 ПДР, у вину ОСОБА_8 органом досудового розслідування не ставилась. Отже, суд першої інстанції, встановивши порушення ОСОБА_8 вимог п. 18.4 ПДР України, вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, збільшивши його обсяг, від якого ОСОБА_8 не захищався ні під час досудового розслідування, ні в суді першої інстанції.

За змістом ст. 337 КПК України, якщо вчинення конкретного діяння органом досудового розслідування особі у провину не ставилося, то суд відповідно не може вийти за межі висунутого обвинувачення і додатково встановити обставини кримінального провадження, які не були зазначені в обвинувальному акті.

До того ж слід зазначити, що суд першої інстанції, викладаючи формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним вказав про порушення обвинуваченим ОСОБА_8 вимог п. 18.1 ПДР України, які стали причиною дорожньо - транспортної пригоди, разом з тим, в мотивувальній частині вироку суд вказав, що саме невиконання водієм ОСОБА_8 вимог п. 18.4 ПДР України стало причиною наїзду на пішохода ОСОБА_11 , тим самим, допустивши суперечності у вироку.

Таким чином, вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2024 року не може вважатися законним, обґрунтованим та вмотивованим, оскільки допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону щодо меж судового розгляду, згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними, що є підставою для скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

А тому, оскільки вирок суду із зазначених вище підстав, підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, колегія суддів не здійснює оцінки доводів апеляційних скарг, які підлягають перевірці при новому розгляді в суді першої інстанції.

За наведеного, апеляційні скаргипрокурора, захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача АТ «СГ «ТАС» ОСОБА_9 підлягають задоволенню частково, а саме в частині скасування вироку, відповідно, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, під час якого слід урахувати вищенаведене, встановити усі обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та ухвалити судове рішення, яке б відповідало вимогам статей 370, 374 КПК України.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача АТ «СГ «ТАС» ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 грудня 2024 року у кримінальному провадженні №0003760 від 10.09.2023 щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 286 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3