ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/1756/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/84/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.122 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2026 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено в ЄРДР за № 0000207 від 04.10.2024 року,

в с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня - спеціальна, пенсіонера, не судимого

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, визначивши йому іспитовий строк 1 (один) рік.

На підставі ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_9 1 585 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят п`ять) грн 80 коп матеріальної шкоди та 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн моральної шкоди.

В решті позовних вимог ОСОБА_9 відмовлено.

Як визнав суд, ОСОБА_7 04 жовтня 2024 року в період часу з 16 год. 00 хв. по 16 год. 30 хв., перебуваючи біля магазину «Теко» в с. Турильче вул. Центральна, 9 Чортківського району Тернопільської області під час конфлікту між ним, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, у зв`язку з особистою неприязню, долонею правої руки наніс один удар в обличчя ОСОБА_9 , від чого потерпілий впав обличчям до землі. Продовжуючи свої протиправні дії, діючи умисно, ОСОБА_7 наніс один удар ногою в область правої ноги ОСОБА_9 , в той час коли потерпілий лежав на землі, а його права нога була витягнута вздовж та стопа знаходилася в повітрі на нижній металевій поперечині (трубі) конструкції палатки, після чого кулаками обох рук наніс два удари в праву та ліву частину тулуба та один удар кулаком правої руки в задню частину голови, а коли ОСОБА_9 перевернувся на спину, ОСОБА_7 кулаками обох рук наніс чотири удари в обличчя ОСОБА_9 . Своїми умисними діями ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_9 тілесні ушкодження у виді синців і саден на обличчі та закритого трьохкісточкового перелому правого гомілково-ступневого суглобу з вивихом ступні до заду, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 122 КК України умисне спричинення потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 стверджує про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи та неправильну кваліфікацію його дій.

Вказує, що в судовому засіданні він заперечив та не визнав вину у вчиненні по відношенню до потерпілого ОСОБА_9 дій, що спричинили йому закритий трьохкісточковий перелом правого гомілково-ступневого суглобу з вивихом ступні до заду, заперечував факт стрибка двома ногами на ногу ОСОБА_9 , визнаючи лише, що наносив удари потерпілому руками в обличчя.

Зазначає, що суд, посилаючись на слова потерпілого ОСОБА_9 , дійшов висновку, що обвинувачений нібито стрибнув обома ногами на ногу потерпілого та спричинив перелом. Водночас суд не врахував, що за таких обставин травми були б значно тяжчими, а також те, що подібне ушкодження могло виникнути внаслідок підвертання ноги та падіння.

На переконання апелянта, версія можливого отримання потерпілим перелому при підвертанні ноги і падінні була доведена у судовому засіданні, зокрема: висновком експерта №108 від 21.10.2024р.; показаннями свідка ОСОБА_12 , який працює травматологом і вказав, що такі переломи, переважно, стаються при падінні з висоти власного росту і підвертанні ноги; висновком експерта №57 від 22 травня-12 червня 2025 року; показаннями допитаного в судовому засідання експерта ОСОБА_13 ..

Крім того, апелянт зазначає, що жоден із свідків, на показання яких послався суд, а саме: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , не підтвердив факту того, що ОСОБА_7 стрибав ногами на ноги потерпілого і в результаті цього спричинив йому перелом. Свідки безпосередньо моменту конфлікту не бачили оскільки знаходились в будівлі, окрім свідка ОСОБА_11 , який, хоч і був безпосереднім очевидцем події, проте не надав конкретних показань щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень.

Звертає увагу, що відповідно до заяви потерпілого від 04 жовтня 2024 року, ОСОБА_9 повідомляв, що від його поштовху впав на спину, тоді як під час слідчого експерименту від 14 жовтня 2024 року він стверджував, що впав обличчям донизу. При цьому з фототаблиці № 2 до протоколу слідчого експерименту вбачається, що потерпілий демонстрував положення тіла лежачи на правому боці. Апелянт наголошує, що суд ці розбіжності залишив поза увагою, безпідставно визнавши показання потерпілого послідовними.

Окремо апелянт зазначає, що слідчий експеримент було проведено не на місці події.

З урахуванням наведеного, апелянт стверджує, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом його вину у вчиненні даного кримінального правопорушення, а суд першої інстанції не виконав обов`язку всебічного, повного та неупередженого дослідження доказів, неправильно застосував стандарт доведення поза розумним сумнівом та безпідставно віддав перевагу версії обвинувачення, не спростувавши альтернативної версії події.

Зазначає, що суд, маючи висновок першої судової експертизи про те, що травма гомілково-ступневого суглобу у ОСОБА_20 властива для підвертання ступні назовні з максимальним її підошвенним згинанням, маючи висновок другої експертизи про те, що такий перелом, як правило, є наслідком підвертання ступні назовні з максимальним підошвенним згинанням і може супроводжуватись послідуючим падінням потерпілого, маючи висновок експерта про те, що він не має змоги достовірно підтвердити чи спростувати виникнення даного перелому з місцевою травмуючою дією ударом в цю ділянку та маючи показання фахівців (лікаря та експерта), чомусь надав перевагу та прийшов до висновку, що вказаний перелом спричинив ОСОБА_7 своїми діями, а саме стрибнувши своїми ногами на ногу потерпілого і безпідставно відкинув той факт, що потерпілий міг отримати цей же перелом від підвертання його ступні назовні і послідуючого падіння з висоти власного зросту.

Просить вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2025 року відносно ОСОБА_7 скасувати та закрити провадження у справі.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_21 подав заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , за змістом якого вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи підлягають критичні оцінці та спростовуються встановленими судом обставинами під час розгляду кримінального провадження; дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, а судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення.

Навівши аналіз доказів, які були покладені судом в основу вироку, вважає, що підстави для скасування судового рішення відсутні, а тому у задоволенні апеляційної скарги просить відмовити.

Також заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 подав потерпілий ОСОБА_9 , відповідно до якого стверджує про безпідставність доводів апелянта з приводу його версії можливого отримання ним перелому виключно при падінні та підвертанні ноги.

Аналізуючи докази, які були досліджені під час судового розгляду, вважає, що вирок ухвалено судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, що оцінені судом відповідно до ст.94 КПК України.

Просить залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, навівши аналогічні викладеним у ній мотиви, просять скасувати вирок суду першої інстанції та закрити провадження у справі або перекваліфікувати дії обвинуваченого на статтю 128 КК України; представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 та прокурора, які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вирок суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим, обране обвинуваченому покарання таким, що повістю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого і тому просять залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження;

обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

З матеріалів провадження вбачається, що місцевий суд провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК, у межах висунутого обвинувачення.

При цьому, суд дотримався приписів, установлених статтями 10, 22 КПК, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За змістом ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Ретельно перевіривши надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції у вироку навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав їм у відповідності з вимогами ст. 94 КПК належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як встановлено перевіркою матеріалів провадження, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 у заподіянні потерпілому ОСОБА_9 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , суд у вироку належним чином проаналізував показання допитаних в судовому засіданні потерпілого, обвинуваченого, свідків, а також протоколи слідчих процесуальних дій і висновки судово-медичних експертиз, які, у своїй сукупності, доводять винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Так, допитаний судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_22 повідомив, що 04.10.2024 р. близько 16 години поблизу магазину Теко по вул. Ценральна, 9 Чортківського району між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 відбувалася бійка під час якої ОСОБА_11 від ударів ОСОБА_7 впав на землю, а тому він намагався їх розборонити. Коли він підійшов, то ОСОБА_7 штовхнув його у груди і долонею руки наніс удар в область щоки, від чого він впав на землю обличчям до землі, розвернувшись при падінні в півоберта. Його права нога знаходилась на металевій трубі палатки, біля якої відбувалась бійка. В цей час ОСОБА_7 стрибнув однією чи двома ногами на його праву ногу в область гомілки ближче до суглобу, від чого він відчув різкий фізичний біль. Після цього ОСОБА_7 наніс йому ще декілька ударів в область тулуба, голови і обличчя.

Надані потерпілим показання в судовому засіданні щодо обставин заподіяння йому тілесного ушкодження стверджуються дослідженим судом першої інстанції протоколом проведення слідчого експерименту від 14.10.2024 р., під час якого ОСОБА_22 детально розповів та показав, за яких обставин, обвинувачений ОСОБА_7 , в той час як він лежав на землі і його права стопа знаходилась зверху на металевій поперечині конструкції палатки, стрибнув йому на праву ногу, завдавши таким чином удару в область гомілки.(а. п.48-53)

Апеляційний суд звертає увагу, що під час проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_22 , повідомлені ним обставини конфлікту з обвинуваченим ОСОБА_7 , в ході якого останній заподіяв йому тілесне ушкодження, супроводжувались безпосереднім відтворенням, в присутності понятих, за допомогою статиста тих дій, які вчинив обвинувачений і наслідком яких мав місце заподіяний йому закритий трьохкісточковий перелом правого гомілково-ступневого суглобу з вивихом ступні дозаду, що, на думку колегії суддів, підтверджує їх правдивість, послідовність та узгодженість з іншими доказами, покладених місцевим судом в обґрунтування обвинувачення.

Що стосується доводів апелянта про недопустимість як доказу протоколу проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_22 з мотивів проведення вказаної слідчої дії не безпосередньо на місці події, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Слідчий експеримент - це слідча (розшукова) дія, яка полягає в тому, що слідчий та/або прокурор в присутності понятих, а в необхідних випадках - за участю спеціаліста, підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника, представника, з метою перевірки уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, проводить відтворення дій, обстановки, обставин певної події, та інші необхідні досліди чи випробування.

При цьому, закон не вимагає беззастережно проведення слідчого експерименту виключно за місцем події злочину. Тому, з урахуванням характеру слідчого експерименту, що проводився з потерпілим ОСОБА_22 , а також враховуючи, що вказана слідча дія проводилась виключно з метою відтворення механізму спричинення потерпілому тілесного ушкодження, проведення даної слідчої дії поряд з місцем проживання потерпілого, який внаслідок отриманого ушкодження вимушено користувався милицями у зв`язку з чим мав обмежені властивості до пресування, на переконання апеляційного суду, не свідчить про недопустимість її як доказу. При цьому, розбіжностей у відтворенні механізму нанесення удару, а також недотримання процедури оформлення результатів цієї слідчої дій, вказаний вище протокол слідчого експерименту не містять.

Окрім того, показання потерпілого ОСОБА_22 щодо обставин та механізму заподіяного йому обвинуваченим перелому гомілково-ступневого суглобу об`єктивно стверджується іншими доказами, що були предметом дослідження суду першої інстанції.

Зокрема, свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 підтвердили факт бійки між трьома особами, серед яких були ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , що мала місце 04.10.2024 р. близько 16 години перед магазином «Теко» в с. Турильче.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 повідомив, що 04.10.2024 р. близько 16 години він прийшов з ОСОБА_9 до магазином «Теко», а коли виходив, то ОСОБА_7 звернувся до нього з претензіями стосовно того, чому він спілкується з ОСОБА_9 і наніс йому удар, від якого він впав на землю. В цей час підійшов ОСОБА_9 та почав його захищати. Він не бачив як безпосередньо наносились удари ОСОБА_9 , але останній скаржився на болі в нозі.

Свідок ОСОБА_12 , який працює травматологом в КНП Борщівська міська лікарня, оглядав ОСОБА_9 , коли його доставили в лікарню і встановив йому діагноз, повідомив суду, що ОСОБА_9 пояснював наявні у нього тілесні ушкодження тим, що його побив односельчанин. При цьому, як слідує із звукозапису судового засідання, свідок підтвердив можливість виникнення тілесного ушкодження у ОСОБА_9 у виді перелому гомілково-ступневого суглобу як безпосередньо при падінні і підвертанні ноги, так і за обставин, які були повідомлені потерпілим, а саме - шляхом заподіяння удару в область гомілки, коли потерпілий знаходився на землі, а нога перебувала у підвішеному стані на металевій конструкції.

Відповідно до рапорту працівника поліції та протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 04.10.2024 р. суд встановив, що потерпілий ОСОБА_9 , фактично відразу ж після його побиття обвинуваченим ОСОБА_7 , зателефонував на лінію 102 та повідомив про конфлікт, а також розповів обставини конфлікту і, зокрема, обставини за яких ОСОБА_7 заподіяв йому тілесні ушкодження, в тому числі засвідчив, що коли він впав на землю, а стопа його правої ноги перебувала на металевій поперечині конструкції палатки, то ОСОБА_7 двома ногами наскочив на його ногу в області гомілки. (а. п.42, 43)

Апеляційний суд звертає увагу на послідовність та незмінність показань потерпілого ОСОБА_9 як безпосередньо після конфлікту з обвинуваченим, так і впродовж досудового розслідування і судового слідства, щодо механізму отриманого ним перелому гомілково-ступневого суглобу, спричиненого ОСОБА_7 , що, на переконання колегії суддів, свідчить про їх правдивість.

Доводи обвинуваченого про те, що відомості повідомлені потерпілим в протоколі про прийняття заяви про кримінальне правопорушення відрізняються від пояснень під час проведення слідчого експерименту, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі відмінності є несуттєві, стосуються того, як саме ОСОБА_9 впав на землю (на спину чи на обличчям донизу) і з урахуванням того, що потерпілий в подальшому неодноразово уточнив це, не мають визначального значення для настановлення обставин події та подальшої кваліфікації дій обвинуваченого.

Відповідно до протоколу огляду місцевості від 04.10.2024 р., який був предметом дослідження суду першої інстанції, підтверджено, що поблизу магазину «Теко» в с. Турильче вул. Центральна, 9 Чортківського району Тернопільської, де мав місце конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а саме - з правої сторони від вхідних дверей, впритул до фасадної стіни облаштована палатка, що являє собою металеву конструкцію із труб, поверх якої натягнути матерчатий чохол. Нижня частина конструкції палатки знаходиться на доріжці з бетонної бруківки і частина нижньої поперечини конструкції в напрямку до іншого кінця конструкції утворила простір, висота якого від землі до нижньої поперечини (труби) становить 15 см. Діаметр нижньої поперечини - труби конструкції палатки становить 3 см. Безпосередньо в даному місці біля палатки на траві, на брукцівці та на нижній поперечині виявлено сліди бурого кольору, ззовні схожі на кров. (а. п.44-47)

Колегія суддів звертає увагу, що зафіксовані під час вказаної процесуальної дії відомості щодо місцевості, де мала місце подія, зокрема наявності металевої конструкції із труб у вигляді палатки, об`єктивно підтверджують показання потерпілого щодо повідомлених ним обставин, за яких він отримав тілесні ушкодження у виді перелому гомілково-ступневого суглобу.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 108, проведеної з 16.10.2024 р. по 24.10.2024 р., який досліджено судом першої інстанції, підтверджено, що встановлений у потерпілого закритий трьохкісточковий перелом правого гомілково-ступневого суглобу з вивихом ступні до заду належить до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Травма правого гомілково-ступневого суглобу у ОСОБА_9 , з огляду на її характер та морфологічні особливості переломів кісток гомілки, утворилася від дії тупого предмету та властива для підвертання ступні назовні з максимальним її підошвним згинанням. Утворення її за умов наведених у протоколі проведення слідчого експерименту від 14.10.2024 р. за участі ОСОБА_9 не виключається. (а. п.54-55)

Допитаний судом першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_13 підтвердив висновок вказаної судово-медичної експертизи і засвідчив можливість утворення такої травми у потерпілого ОСОБА_9 за наведених ним обставин.

Доводи обвинуваченого щодо іншого механізму отримання потерпілим ОСОБА_9 тілесного ушкодження, які базуються на висновку судово-медичної експертизи № 57, проведеної 22.05.2025 р. - 12.06.2025 р., колегія суддів вважає непереконливими з огляду на наступне.

Вказана судово-медична експертиза призначена Борщівським районним судом Тернопільської області під час розгляду кримінального провадження за клопотанням сторони захисту. На розгляд експерту винесено одне питання наступного змісту: «Чи міг виникнути закритий трьох-кісточковий перелом правого гомілково-ступневого суглобу з вивихом ступні до заду при падінні потерпілого ОСОБА_9 з висоти власного росту, в той час коли він падав на землю від нанесеного йому ОСОБА_7 удару рукою в обличчя?»

Відповідно до дослідної частини зазначеного експертного висновку, предметом дослідження експерта були: висновок експерта № 108 від 21.10.2024 р.; протокол огляду місцевості від 04.10.2024 р. та протокол проведення слідчого експерименту від 14.10.2024 р.

Виходячи з досліджених документів, експерт констатував, що закритий трьох-кісточковий перелом правого гомілково-ступневого суглобу з вивихом ступні до заду, як правило, є наслідком підвертання ступні назовні з максимальним підошвовим згинанням і могло супроводжуватись послідуючим падінням потерпілого. Разом з тим, відсутність в наданій медичній документації вказівок на будь-які прояви травматизації зовнішніх шкіряних покривів правої нижньої кінцівки, не дає змоги достовірно підтвердити чи спростувати виникнення даного перелому з місцевою травмуючою дією ударом в цю ділянку.

Таким чином, вказаною судово-медичною експертизою, на противагу доводам сторони захисту, не спростовується механізм спричинення обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 тілесного ушкодження у вигляді перелому правого гомілково-ступневого суглобу, про який стверджує потерпілий.

Тому, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , які фактично є його припущенням щодо можливості заподіяння ОСОБА_9 значно тяжчих тілесних ушкоджень, ніж закритого трьох-кісточкового перелому правого гомілково-ступневого суглобу у спосіб здійснення стрибка на його ногу, носять виключно суб`єктивний та ймовірний характер, і спрямовані виключно на заперечення показань потерпілого і версії сторони обвинувачення щодо механізму їх спричинення.

Колегія суддів звертає увагу, що обидві проведених у даному кримінальному провадженні експертизи, не спростовують показань потерпілого ОСОБА_9 щодо механізму отримання ним тілесного ушкодження та не підтверджують однозначно показань обвинуваченого, як про це стверджує останній у поданій ним апеляційній скарзі.

Перевагу показанням потерпілого ОСОБА_9 суд першої інстанції надав виходячи з послідовності та незмінності його свідчень щодо механізму отриманого тілесного ушкодження, які підтверджені іншими дослідженими доказами, що в своїй сукупності та взаємозв`язку не давали підставу для сумніву у їх правдивості.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з критичною оцінкою судом першої інстанції показань обвинуваченого ОСОБА_7 щодо відсутності в його діях складу інкримінаційного йому кримінального правопорушення, яка достатньо мотивована у судовому рішенні, з належною аргументацією і посиланням на докази та наведеними мотивами прийняття одних доказів і відхилення інших.

Підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 на ст.128 КК України, про що сторона захисту ставить питання під час апеляційного розгляду, апеляційний суд не вбачає

Так, обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 122 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження (ст. 122 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.

Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (стаття 128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого статтею 122 КК України, за умови, якщо були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Розмежування умисного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (частина перша статті 122 КК України) і необережного заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (стаття 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути віднесені до середньої тяжкості, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Із встановлених як судом першої інстанцій обставин справи вбачається, що в той час, коли ОСОБА_9 , від заподіяного йому удару в лице ОСОБА_7 , впав на землю і його нога знаходилась на нижній металевій поперечині (трубі) конструкції палатки, останній свідомо заподіяв йому удар по цій нозі своєю ногою, продовжуючи після цього наносити потерпілому кулаками обох рук удари по голові та тулубу.

Наслідком таких дій обвинуваченого, виходячи з висновку судово-медичної експертизи, є заподіяння потерпілому закритого трьохкісточкового перелому правого гомілково-ступневого суглобу з вивихом ступні до заду, який відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що дії ОСОБА_7 щодо наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, заподіяних ОСОБА_9 носили умисний характер. Тому, незалежно від того, чи є такий умисел прямим або непрямим, обвинувачений повинен нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду, тобто за умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до переконання, що досліджені судом першої інстанції докази у своїй сукупності свідчать про те, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію його дій за ч.1 ст.122 КК України, як умисне заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок в цілому відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Борщівського районного суду Тернопільської області області від 19 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. На неї може бути подана касаційна скарга до касаційного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді