Провадження № 11-сс/4808/441/25
Категорія ст. 183 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2025 року про застосування щодо підозрюваної ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави у кримінальному провадженні № 0000828,

за участю прокурора ОСОБА_9 ,

підозрюваної ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілої-адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2025 року клопотання задоволено частково, застосовано до підозрюваної ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на строк 60 днів, в межах строку досудового розслідування - до 30 грудня 2025 року включно, та визначено заставу у вигляді 331 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 002 268 (один мільйон дві тисячі двісті шістдесят вісім) гривень.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що сукупність досліджених в судовому засіданні доказів свідчить про обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а також вважав доведеними стороною обвинувачення наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При визначенні розміру застави, як альтернативного виду запобіжного заходу, слідчий суддя врахував обставини кримінального правопорушення, мотив кримінального правопорушення, тяжкість злочину, у якому підозрюється ОСОБА_8 , особу підозрюваної, а тому вважав за необхідне визначити підозрюваній ОСОБА_8 заставу у розмірі 331 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 , що діє в інтересах ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до підозрюваної ОСОБА_8 запобіжний захід у виді застави в розмірі 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Сторона захисту вважає, що ухвала слідчого судді про обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та визначення розміру застави, не відповідає вимогам законодавства, ухваленою без з`ясування всіх обставин справи, не враховано особу підозрюваною, її майновий стан, не встановлено наявність обґрунтованої підозри, та не встановлено наявність ризиків, на які покликаються сторона обвинувачення. Ухвалення такого рішення не узгоджується із вимогами КПК України, та суперечить усталеній практиці, як про застосування запобіжних заходів у категорії кримінальних правопорушень пов`язаних із безпекою дорожнього руху, так із практикою ЄСПЛ.

Зазначає, що ОСОБА_8 була незаконно затримана, незаконно таку тримали в ІТТ до 03.11.2025 року (включно). Так, ОСОБА_8 не була затримана «під час або відразу ж після вчинення злочину. Вона була затримана, коли через 7 годин після настання ДТП самостійно й цілком добровільно прибула для проведення процесуальних дій за місцезнаходження органу досудового розслідування. Таким чином, таке затримання прямо суперечить вимогам статті 126 Конституції України та статті 482 КПК України, затримання у кабінеті слідчого особи, яка туди самостійно добровільно прибула є також рідкісним проявом зловживання правами правоохоронного органу.

Щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення сторона захисту стверджує, що в матеріалах справи відсутні будь-які експертизи про механізм настання ДТП, не проведено допит ОСОБА_8 , не отримано висновок про технічну справність її авто. Не встановлена ні швидкість руху автомобіля, ні реальну видимість на дорозі. Тобто, не здобуто беззаперечних доказів вчинення кримінального правопорушення. Відтак, повідомлення про підозру ОСОБА_8 є передчасним.

Вважає, що сторона обвинувачення у клопотанні посилається виключно на припущення і не надає жодних доказів, які б підтверджували реальність заявлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Щодо ризику переховуватись від органу досудового розслідування та/або суду зазначає, що сторона обвинувачення, покликалась на тяжкість можливого покарання на те, що в розпорядженні ОСОБА_8 є паспорт для виїзду за кордон, відтак вказаним останні обґрунтовують ризик втечі ОСОБА_8 за кордон для уникнення відповідальності, а також те, що ОСОБА_8 є суддею, та набула широке коло знайомств та зав`язків серед службовців органів державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних органів, керівників підприємств, установ та організацій, які вона зможе використати з метою переховування від органів досудового розслідування та/або суду, у тому числі шляхом залишення території України. Однак такий ризик не встановлений, а поведінка ОСОБА_8 під час оформлення ДТП суперечить визначенню такого ризику взагалі.

Щодо ризику незаконно впливати на свідків, іншого підозрюваного, експертів у кримінальному провадженні зазначає, що слідчий суддя зробив такий висновок про вплив на свідків, лише тим, що ОСОБА_8 є суддею, і все. Більше того, як вбачається із матеріалів, які долучені до клопотання, свідки вже були опитані.

Вважає, що слідчий суддя не аналізував можливість такого впливу та не дослідив докази, що такі вже були допитані. Окрім того, такий ризик також може бути забезпечений тими самими обов`язками щодо не спілкування ОСОБА_8 із свідками та експертами. Відтак, вказане також не виправдовує надання дозволу лише на тримання такої під вартою.

Щодо ризику перешкоджати кримінальному провадженню, наголошує, що такий є необґрунтованим, оскільки немає фактів про ймовірність такого перешкоджання. Жодна поведінка ОСОБА_8 , як під час настання ДТП, так і після, не підтверджує намір такої перешкоджати кримінальному провадженню. ОСОБА_8 добровільно надала згоду на відібрання біологічних взірців, пройшла на місці неодноразові тести на визначення стану алкогольного сп`яніння. Добровільно поїхала до відділення ТУ ДБР, та станом на даний час здала на зберігання свій паспорт для виїзду за кордон. Такі дії ОСОБА_8 суперечать наведеним ризикам, а відтак підстав для застосування найсуворішого запобіжного заходу для такої не було.

Підсумовує, що слідчий суддя поверхнево розглянув дане клопотання, та безпідставно задовольнив його в частині застосування до останньої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зауважує, що злочин, в якому підозрюється ОСОБА_8 це є злочин через необережність, тобто неумисна форма вини. Така не перебувала у стані алкогольного сп`яніння, не залишила місце ДТП, не чинила перешкод під час оформлення ДТП, та збирання доказів.

Щодо визначення застави сторона захисту зазначає, що слідчий суддя не встановлював можливу суму застави, яку могла би внести ОСОБА_8 , не спитав про наявність у такої грошових коштів, заощаджень, відтак слідчий суддя не встановив «виключність» випадку, коли можна обрати заставу у більшому, аніж законодавчо встановленому, розмірі.

Вважає, що обов`язок утриматись від спілкування із потерпілими є необґрунтованим, з огляду на те, що ОСОБА_8 має намір висловити свої співчуття та примиритись із такими. Наявність такої заборони, унеможливить комунікацію між нею та потерпілими, і можливість обговорення питання відшкодування моральної шкоди.

Під час апеляційного розгляду:

- підозрювана ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_7 просили задовольнити апеляційну скаргу;

- прокурор заперечував з приводу вимог апеляційної скарги, вважав ухвалу слідчого судді законною та вмотивованою;

- представник потерпілої-адвокат ОСОБА_10 просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали клопотання, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновок слідчого судді про наявність достатніх підстав для задоволення клопотання є обґрунтованим та погоджується з висновком слідчого судді про необхідність застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ст. ст. 131-132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

01 листопада 2025 року складено підозру у вчиненні ОСОБА_8 вказаного кримінального правопорушення за ч . 2 ст. 286 КК України, та вручено останній (а.п. 108-111).

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Таке кримінальне правопорушення згідно з ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів.

Звертаючись до суду з клопотанням про застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий П`ятого СВ Територіального управління ДБР розташованого у м. Львові ОСОБА_12 мотивував наявність обґрунтованої підозри долученими до матеріалів доказами (а.п. 9-126), які були належним чином досліджені слідчим суддею під час прийняття рішення.

02 листопада 2025 року за результатами розгляду питань порядку денного засідання № 94 Вища рада правосуддя вирішила подання заступника Генерального прокурора ОСОБА_13 про надання згоди на утримання під вартою судді Підгаєцького районного суду Тернопільської області ОСОБА_8 задовольнити та надала згоду на утримання під вартою судді Підгаєцького районного суду Тернопільської області ОСОБА_8 .

01 листопада 2025 року ОСОБА_8 затримано у порядку статті 482 КПК України та цього ж числа їй повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 286 КК України.

На думку суду апеляційної інстанції, слідчий суддя правильно встановив, що наведені у клопотанні дані разом з сукупністю зібраних у кримінальному провадженні доказів у їх взаємозв`язку - протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події 31.10.-01.11.2025; протоколом затримання ОСОБА_8 від 01.11.2025; протоколом освідування ОСОБА_8 від 31.10.2025; протоколами допиту свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 та іншими доказами, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Так, слідчий суддя належним чином дослідив наявні в матеріалах провадження докази та на підставі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінив сукупність зібраних доказів щодо пред`явленої підозри - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_8 у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення.

Об`єктивних даних, які б свідчили про те, що долучені до матеріалів провадження докази отримані з порушенням порядку, передбаченого Кримінальним процесуальним кодексом України, судом апеляційної інстанції не встановлено, й у своїй сукупності підтверджують ймовірну причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Отже, обираючи міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про достатність доказів для підозри у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, з чим погоджується й суд апеляційної інстанції.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, правильно встановив, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, не містять чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно підозрюваної.

Не виявлено таких обставин і судом апеляційної інстанції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

При цьому, суд апеляційної інстанції, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182). Вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. За відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту (див. рішення у справі «Чеботарі проти Молдови», № 35615/06, п. 48, від 13 листопада 2007 року)» та те, що ч. 3 ст. 17 КПК України імперативно визначено, що підозра не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Також, сукупність відомостей, які були встановлені під час розгляду клопотання, давали підстави слідчому судді дійти висновку, що в даному випадку мають місце ризики здійснити підозрюваним дії, передбачені п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України: переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків, потерпілих, експертів у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Наявність зазначених ризиків слідчий суддя належним чином обґрунтував, з посиланням на наявні в матеріалах провадження докази, на які посилається сторона обвинувачення, що з достатньою вірогідністю надають можливість прогнозувати поведінку особи з точки зору виконання нею в майбутньому процесуальних обов`язків, оскільки закон не вимагає абсолютно достовірного доказування вказаних обставин.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд апеляційної інстанції враховує правову позицію, викладену у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України», в частині того, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, й тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Суд апеляційної інстанції враховує, що ризик в свою чергу не є визначеною подією, а по суті представляє ймовірність отримання несприятливих для досудового розслідування чи суду подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Висновок про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, слідчим суддею зроблено в результаті аналізу сукупності даних про події кримінальних правопорушень, поведінки підозрюваної, відомостей, що характеризують її особу, інших обставин по кримінальному провадженню, оцінки доводів прокурора.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

За змістом ухвали слідчого судді сторона обвинувачення навела переконливі доводи того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів щодо ОСОБА_8 буде недостатнім та не забезпечить запобігання цим ризикам.

Стороною захисту не зазначено належного обґрунтування про можливість запобігання ризикам, встановлених стороною обвинувачення, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, не спростовано мотивів слідчого судді.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що слідчий суддя, з огляду на необхідність обрання запобіжного заходу, обумовленого підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, їх обставини, тяжкість, з метою запобігання виникненню ризиків, передбачених п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, та забезпечення виконання підозрюваною покладених на неї процесуальних обов`язків, з врахуванням даних про особу, відповідно до вимог кримінального процесуального закону вмотивовано прийняв рішення про застосування щодо неї запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Що стосується доводів апелянта в частині незгоди з розміром застави, визначеного слідчим суддею в межах 331 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, то суд апеляційної інстанції доходить наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчий суддя, врахувавши обставини кримінального правопорушення, майновий стан підозрюваної, наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку, визначивши ОСОБА_8 заставу у розмірі 331 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 002 268 гривень.

Слідчий суддя обґрунтував, що саме такий розмір застави обумовлений тим ступенем довіри до підозрюваної, при якому перспектива втрати застави буде для ОСОБА_8 необхідним і достатнім стримуючим фактором, щоб не допустити невиконання нею процесуальних обов`язків та запобігти здійсненню дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів вважає, що такий розмір застави є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів і не порушує права підозрюваної, а тому підстав вважати його завідомо непомірним для ОСОБА_8 та таким, що суперечить положенням ст. 182 КПК України, суд апеляційної інстанції не вбачає.

При цьому колегія суддів прийняла до уваги, що сума застави сплачена, підозрювана перебуває під заставою, що підтверджує обґрунтованість висновку слідчого судді та доводить помірність розміру застави.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20.11.2010 року Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого підозрюваного, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Водночас, ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів, щодо обрання підозрюваному розміру застави, який перевищував його наявні активи та поточні доходи, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника, шкоду, завдану кримінальним правопорушенням та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається виходячи із характеристики особи підозрюваного та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Посилання апелянта на безпідставність покладення окремих процесуальних обов`язків колегія суддів вважає є безпідставними.

Покладені слідчим суддею обов`язки прямо передбачені ст. 194 КПК України, є співмірними заявленим ризикам та спрямовані на забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної. Доводи про те, що такі обов`язки перешкоджають можливому примиренню з потерпілими, не спростовують їх законності та доцільності.

Зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що застосування до підозрюваної іншого більш м`якого запобіжного заходу або застави у меншому розмірі, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні досудового розслідування та судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання підозрюваною своїх процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2025 року про застосування щодо підозрюваної ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5