В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000045, за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2025 року відносно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Снігурівці Миколаївської області,зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачений ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 травня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та йому призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, з урахуванням покарання у вигляді пробаційного нагляду, призначеного вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16.04.2025 р., шляхом часткового складання призначених покарань, призначити остаточне покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Ухвалено, на підставі ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалено, стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати в розмірі 3 183,60 грн.

Вирішено питання відносно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30.05.2025 р. стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, що потягло безпідставне звільнення від відбування покарання з випробуванням та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, з урахуванням положень п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, шляхом повного складання покарань за цим вироком та вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16.04.2025 р., призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В ході апеляційного перегляду повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого та відомості про його судимості.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що зазначений вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, що потягло безпідставне звільнення від відбування покарання з випробуванням та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зауважує, що суд у вироку не обґрунтував висновки щодо можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, доводів на підтвердження можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства не навів, врахувавши обставини, якими обґрунтована позиція щодо покарання.

Зазначає, що відповідно до сталої практики Верховного Суду попередня судимість, сталість протиправної поведінки й небажання дотримуватись правових норм, як правило, є ознаками неможливості виправлення особи без відбування покарання (справи № 761/21393/22, № 296/12967/15).

Так, не приділивши увагу мотивуванню рішення про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд не провів оцінку обставин, які свідчать не на користь такого рішення. Зокрема наявні дані, що обвинувачений на момент вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, чотири рази притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі тричі за скоєння корисливих злочинів, а також правопорушень, пов`язаних з незаконним обігом наркотичних речовин, має незняту і непогашену судимість за злочини проти власності, покарання за останній з яких відбував реально. Також до нього двічі застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, а навпроти спровокувало відчуття безкарності, він не зробив належних висновків та після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив умисний злочин проти власності.

Натомість обставини вчинення злочинів, у тому числі, що увійшли до сукупності за попереднім вироком, свідчить, що вчинення злочинів є наслідком свідомо обраного ОСОБА_6 способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до скоєного не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

Апелянт вважає, що судом не наведено обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням є безпідставним та неправильним, таким, що не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених ст. ст. 50, 65, 75 КК України.

Крім того, призначаючи покарання за сукупністю злочинів, суд неправильно застосував Закон України про кримінальну відповідальність - ч. 4 ст. 70 КК України.

Прокурор відзначає, що у випадку, коли особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, за вироком суду було призначено покарання, яке ухвалено відбувати реально, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших кримінальних правопорушеннях, за які за новим вироком особі призначається покарання із застосуванням на підставі ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням, положення ч. 4 ст. 70 КК України, щодо призначення остаточного покарання не застосовуються і кожний вирок - попередній, за яким особа має відбувати покарання реально, та новий, за яким її звільнено від відбування покарання з випробуванням, виконуються самостійно, що узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Об?єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.04.2024 у справі № 183/6854/20.

Оскільки вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16.05.2021 р. набрав законної сили і на момент призначення остаточного покарання в цьому провадженні залишався незмінним, то ухвалене рішення про реальне відбування покарання у виді 1 року пробаційного нагляду за цим вироком зберігає свою законну силу.

Суд першої інстанції під час постановлення вироку щодо ОСОБА_6 вказаних вимог не дотримався, що потягло за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ч. 4 ст. 70 КК України.

Фактично Корабельний районний суд м. Миколаєва вироком від 30.05.2025 року ревізував вирок Корабельного районний суд м. Миколаєва від 16.05.2024 р. та звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання у виді пробаційного нагляду, застосувавши положення ст. 75 КК, що є недопустимим з огляду на приписи ч. 2 ст. 21, ст. 24 КПК.

Таким чином, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30.05.2025 стосовно ОСОБА_6 підлягає скасуванню (п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК України) з ухваленням нового вироку (п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України).

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_6 18.03.2025 р. близько 12.00 год. разом із ОСОБА_8 знаходився біля буд. 316 по просп. Богоявленському в м. Миколаєві. В цей час ОСОБА_6 помітив у ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 13 C», належний ОСОБА_9 , який останній тримав при собі, у зв`язку із чим у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на заволодіння вказаним майном шляхом зловживання довірою.

З метою особистого збагачення, тобто з корисливих мотивів, ОСОБА_6 , діючи повторно, умисно та протиправно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки та свідомо бажаючи їх настання, під приводом здійснення телефонного дзвінка, шляхом зловживання довірою ОСОБА_8 , отримав від останнього мобільний телефон марки «Xiaomi», моделі «Redmi 13 C». В подальшому ОСОБА_6 , утримуючи при собі вищевказаний мобільний телефон, з місця скоєння правопорушення зник та розпорядився ним за власним розсудом, завдавши потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди в розмірі 4 402,50 грн.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, який відноситься до нетяжких злочинів, сукупність усіх обставин, що характеризують дане кримінальне правопорушення, яке є умисним, корисливим, особу обвинуваченого, який раніше судимий, в тому числі за вчинення корисливих злочинів, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , офіційно не працевлаштований, але працює неофіційно вантажником, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Врахував обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття обвинуваченого, визнання ним вини, відшкодування завданої шкоди потерпілій шляхом повернення викраденого майна.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, думки обвинуваченого, який заперечували проти задоволення скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вказаного у вироку кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи. Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання про обґрунтованість та правильність звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Положеннями ст. 75 КК України, передбачено, у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наведені в ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до нетяжких злочинів, раніше судимий, в тому числі за вчинення корисливих злочинів, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , офіційно не працевлаштований, але працює неофіційно вантажником, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставиною, що пом`якшує покарання, є щире каяття обвинуваченого, визнання ним вини, відшкодування завданої шкоди потерпілій шляхом повернення викраденого майна.

Апеляційний суд вважає, що, при призначенні покарання, судом першої інстанції здійснено повний та детальний аналіз даних про особу обвинуваченого, обставин вчинення кримінального правопорушення, враховано поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення, а саме визнання вини та щире каяття з відшкодуванням завданої шкоди.

Враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, другорядну роль кари як мети покарання, а також дані про особу обвинуваченого, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.), суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

Інших переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при звільненні ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та справедливості обраного йому заходу примусу, апелянт в апеляційній скарзі не навів.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, а саме застосування ч. 4 ст. 70 КК України, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання призначається за правилами, визначеними частинами 1- 3 цієї статті.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_6 обвинувачується за даним вироком, вчинено останнім 18.03.2025 р., тобто, до ухвалення відносно нього вироку Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16.04.2025 р., яким ОСОБА_6 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, до покарання у виді 1 року пробаційного нагляду, яке потрібно відбувати реально.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України та застосувавши положення ст. 75 КК України, суд першої інстанції фактично змінив призначене Корабельним районним судом м. Миколаєва від 16.04.2025 р. покарання у виді 1 року пробаційного нагляду та звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання у виді 1 року пробаційного нагляду, що є недопустимим, оскільки відповідно до правових позицій об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 25.06.2018 р. у справі № 511/37/16-к та від 15.02.2021 р. у справі № 760/26543/17, у випадку, коли особа засуджується до покарання, що належить відбувати реально, а за іншим вироком звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається, за таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Аналогічний висновок зробила Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, у справі № 183/6854/20 від 01.04.2024 р., яким зазначено, що у випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про реальне відбування призначеного покарання зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, положення ч. 4 ст. 70 КК України, щодо призначення остаточного покарання особі, з урахуванням попереднього вироку, не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особі призначено покарання, що належить відбувати реально, та новий, за яким вони звільнена від відбування покарання з випробуванням, виконується самостійно.

Проте, судом першої інстанції не було враховано вказані положення та не вірно застосовано норми закону України про кримінальну відповідальність і при ухвалені вироку застосовано ч. 4 ст. 70 КК України та шляхом часткового складання призначених покарань, призначено остаточне покарання у виді 1 року 1 місяця позбавлення волі, що на думку апеляційного свідчить про обґрунтованість доводів прокурора.

За наведеного, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині свого вироку.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в

апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30.05.2025 р. стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 190 КК України з призначенням покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирок Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16.04.2025 р. виконувати самостійно.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3