У Х В А Л А

про призначення судового розгляду

23 жовтня 2025 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2

з участю:

прокурора ОСОБА_3

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника обвинувачених ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представників потерпілої ОСОБА_8 , ОСОБА_9

власника майна ОСОБА_10

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород кримінальну справу №308/13169/25, кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000372 від 16.05.2025 р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 10.09.2025 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000372 від 16.05.2025 р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України.

Ухвалою судді від 12.09.2025 року обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні був призначений до підготовчого судового засідання на 23.09.2025 року.

В підготовчому судовому засіданні, прокурор просив призначити судовий розгляд у відкритому судовому засіданні на підставі обвинувального акту, вважає, що обвинувальний акт складений із дотриманням вимог ст.291 КПК України підстав для закриття кримінального провадження, для повернення обвинувального акту прокурору немає. Угода не укладалася. Окрім того, прокурор подав до суду клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000372 від 16.05.2025 р., згідно якого просив суд накласти арешт на майно, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: об?єкт житлової нерухомості - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 155.7 кв. м, житловою площею 66.8 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 100 та земельну ділянку з кадастровим номером 520010483. Зазначив, що арешт на майно необхідно накласти з метою забезпечення спеціальної конфіскації та з метою збереження речових доказів. Просив дане клопотання задовольнити.

Представники потерпілої ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в підготовчому судовому засіданні підтримали доводи прокурора про призначення судового розгляду у відкритому судовому засіданні на підставі обвинувального акту. Просили суд клопотання прокурора про арешт на майно задовольнити. Окрім того просили суд прийняти до розгляду цивільний позов.

Потерпіла ОСОБА_7 в підготовчому судовому засіданні підтримала доводи представників.

Захисник обвнувачених в судовому засіданні не заперечив проти призначення обвинувального акту до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Просив суд вімовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно. Зазначив, що питання про накладення даного арешту вирішувалося на стадії досудового розслідування та ухвалою слідчого судді було відмовлено у його задоволенні. Зазначив, що дане майно не визнано речовим доказом. Окрім того зазначив, що власник майна ОСОБА_10 набула право власності на будинок до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, а відтак сторони не могли вчинити даний правочин з метою уникненні відповідальності. З посиланням на викладене, просив відмовити у задоволенні даного клопотання.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав доводи захисника. Зокрема зазначив, що будинок на який просить прокурор накласти арешт є власністю його дружини та не має відношення до даного кримінального провадження. Просив відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав доводи захисника.

Власник майна ОСОБА_10 в підготовчому судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечила. Зазначила, що дане майно належить їй на праві власності. Повідомила, що вони з чоловіком мають великий трудовий стаж , отримували доходи, частину з яких відкладали для придбання нерухомого майна. Також зазначила, що на праві власності володіла квартирами у м. Львові та м. Ужгород, які в минулому були продані для того, щоб придбати власний будинок. Зазначила, що нею у 2022 року було укладено договір позики грошових коштів з сестрою для того, щоб придбати житло. Власник майна також наголосила на тому, що даний будинок був подарунком чоловіка на їх річницю весілля. Просила суд відмовити у задоволенні клопотання.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, додатково надані сторонами документи на обґрунтування і спростування тверджень щодо заявленого клопотання прокурора про накладення арешту на майно, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього кодексу.

Статтею 291 КПК України, передбачені вимоги яким повинен відповідати обвинувальний акт та можливість повернення його прокурору у разі його невідповідності вимогам передбачених цією статтею.

Із наведених положень кримінального процесуального закону слідує, що на стадії підготовчого провадження повернення обвинувального акта прокурору допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим цих вимог.

Статтею 291 КПК України визначені вимоги щодо форми та змісту обвинувального акту.

Згідно вимог ст.291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем , після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт має містити найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство);прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання;розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням;підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими;розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування);розмір пропонованої винагороди викривачу;дату та місце його складення та затвердження. Обвинувальний акт підписується слідчим, дізнавачем та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

Як вбачається з змісту обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000372 від 16.05.2025 року, такий по формі і за змістом складений відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України та затверджений процесуальним прокурором.

Підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України, не встановлено.

Угода про примирення або про визнання винуватості - не укладались.

Кримінальне провадження підсудне Ужгородському міськрайонному суду.

Обвинувачені отримали обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, що підтверджується розпискою.

Стаття 314 КПК України визначає чіткий та виключний перелік питань, які вирішуються судом під час підготовчого судового засідання, і суд на вказаній стадії не вправі вдаватися до оцінки правильності кваліфікації дій обвинувачених, що має право робити суд тільки за результатами судового розгляду обвинувачення по суті.

Аналіз змісту обвинувального акта свідчить про те, що при його складанні були дотримані вимоги статті 291 Кримінального процесуального кодексу України.

Системний аналіз положень кримінального процесуального законодавства свідчить, що обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду.

Клопотань учасниками судового провадження під час підготовчого засідання про обрання, зміну чи скасування запобіжного заходу не заявлялось.

Щодо цивільного позову, суд приходить до наступного висновку.

Форма і зміст позовної заяви відповідає вимогам встановленим до позовів, які пред`являються в порядку цивільного судочинства, в зв`язку з чим суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ст.61 КПК України, цивільним позивачем у кримінальному провадженні є особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди та, яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 62 КПК України, цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом. Права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.

За таких обставин є підстави для прийняття вищевказаного цивільного позову до кримінального провадження за №0000372 від 16.05.2025 р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України.

Беручи до уваги відсутність підстав, передбачених ч. 2 ст. 27 КПК України, для здійснення кримінального провадження у закритому судовому засіданні, суд вважає за необхідне здійснювати судовий розгляд у відкритому судовому засіданні за участю прокурора, обвинувачених, захисників, потерпілої та представників потерпілої.

З врахуванням викладеного, вважаю, що є достатні підстави для призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту.

Щодо клопотання прокурора про накладення арешту на майно, суд виходить з наступного.

Прокурор Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області ОСОБА_3 подав до суду клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000372 від 16.05.2025 р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України.

Подане клопотання мотивує тим, що 01.05.2025 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, 4. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

11.07.2025 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України.

Так, зі змісту клопотання вбачається, що ОСОБА_5 , всупереч положенням Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 , у період часу з 27.01.2022 по 20.01.2023 у невстановленому досудовим розслідуванням точному місці, але в межах Ужгородського р-ну та м. Ужгорода, на виконання заздалегідь обумовленого плану, набув майно, а саме грошові кошти у розмірі 14 018 011 грн, за обставин, вказаних вище, завдяки вчинення шахрайських дій шляхом підроблення та використання підроблених документів, тобто щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом. Так, реалізуючи кримінально-протиправний умисел на легалізацію майна, одержаного злочинним шляхом, 07.10.2022 ОСОБА_5 , перебуваючи у м. Ужгороді, вул. Собранецька, буд. 42, вступив у «Житлово-будівельний кооператив «Грот-Ужгород» з метою набуття майнових прав (паю) на нерухоме майно, після чого, виконавши взяті на себе зобов?язання перед кооперативом, 28.10.2022 отримав від кооперативу вищевказаний об?єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок загальною площею 155,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , та здійснив реєстрацію права власності.

У подальшому 13.05.2024 з метою приховування, маскування походження такого майна, володіння ним, джерела його походження ОСОБА_5 , який знав, що таке майно повністю одержано злочинним шляхом, передав у власність безплатно своїй дружині ОСОБА_10 вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, під кадастровим номером :52:001:0483, згідно з договором дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідченому приватним нотаріусом ОСОБА_11 N? 2301, посвідченому приватним нотаріусом ОСОБА_11 N? 2301, тобто вчинив правочин з майном, знаючи, що таке майно отримано злочинним шляхом на підставі підроблених документів.

У такий спосіб ОСОБА_5 обвинувачується у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайстві), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (у редакції статті, чинній до 11.08.2023).

Крім цього, у даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 обвинувачується у набутті, володінні, використанні, розпорядженні майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, вчиненні правочину з таким майном, вчиненні дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна, володінні ним, джерела його походження, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала, що таке майно прямо, повністю одержано злочинним шляхом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, у великому розмірі, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України.

Вищезазначені обставини у сукупності із обставинами вчинення злочинів, які є предметом розгляду у даному кримінальному провадженні, обґрунтованість підозри, яка пред`явлена ОСОБА_5 , на думку прокурора вказують на те, що нерухоме майно було набуте ОСОБА_5 за рахунок незаконно отриманих доходів та з метою приховування такого майна та уникнення можливої конфіскації, були зареєстровані за його дружиною.

З метою забезпечення спеціальної конфіскації майна, яке набуте за рахунок незаконно отриманих ОСОБА_5 грошових коштів, прокурор просить накласти арешт на майно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яке фактично належить останньому, однак власником якого являється його дружина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Прокурор зазначає, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна за ОСОБА_10 зареєстровано наступне нерухоме майно, а саме:

- об?єкт житлової нерухомості - житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 155.7 кв. м, житловою площею 66.8 кв.м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 100 та земельна ділянка з кадастровим номером 520010483, які належать ОСОБА_10 на праві приватної власності.

Згідно актового запису про шлюб N?1301 від 24.07.2004 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 являється дружиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Прокурор вказує, що 07.10.2022 ОСОБА_5 , перебуваючи у АДРЕСА_2 , вступив у «Житлово-будівельний кооператив «Грот-Ужгород» з метою набуття майнових прав (паю) на нерухоме майно, після чого, виконавши взяті на себе зобов?язання перед кооперативом, 28.10.2022 отримав від кооперативу вищевказаний об?єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок загальною площею 155,7 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , та здійснив реєстрацію права власності.

13.05.2024 з метою приховування, маскування походження такого майна, володіння ним, джерела його походження ОСОБА_5 , який знав, що таке майно повністю одержано злочинним шляхом, передав у власність безоплатно своїй дружині ОСОБА_10 вищезазначений житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, під кадастровим номером :52:001:0483, згідно з договором дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідченому приватним нотаріусом ОСОБА_11 ? 2301, посвідченому приватним нотаріусом ОСОБА_11 N? 2301, тобто вчинив правочин з майном, знаючи, що таке майно отримано злочинним шляхом на підставі підроблених документів.

Так, з метою виконання вимог КПК України, з метою забезпечення спеціальної конфіскації та з метою збереження речових доказів, прокурор просить накласти арешт на вказане майно, яке зареєстроване за ОСОБА_12 .

Прокурор зазначає, що беручи до уваги викладене і те, що вище зазначене майно може бути в подальшому відчужене, передане в оренду, на іншому праві користування, в заставу чи іпотеку, можуть бути предметом поділу, об?єднання, проведення реєстраційних та нотаріальних дії, що унеможливить їх подальше збереження та з метою забезпечення спеціальної конфіскації, прокурор просить накласти арешт на вище вказане нерухоме майно, яке на праві приватної власності належать ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Прокурор вважає, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна є виправданим втручанням у право власності особи внаслідок дій якої завдано значну шкоду інтересам потерплої особи та в повному обсязі відповідає загально прийнятій практиці національних судів та Європейського суду з прав людини, а тому просить суд накласти арешт на нерухоме майно із забороною відчуження та розпорядження такого майна, яке перебуває на праві приватної власності належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , а саме: об?єкт житлової нерухомості - житловий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 155.7 кв. м, житловою площею 66.8 кв. м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 100 та земельна ділянка з кадастровим номером 520010483, які належать ОСОБА_10 на праві приватної власності, з метою забезпечення спеціальної конфіскації та з метою збереження речових доказів.

10.09.2025 року до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000372 від 16.05.2025 р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України.

Ухвалою судді від 12.09.2025 року обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні був призначений до підготовчого судового засідання на 23.09.2025 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом IІ цього Кодексу.

Арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Тобто, у суду наявні правові підстави для розгляду питання щодо арешту майна.

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №446367809 від 06.10.2025 року вбачається, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка з кадастровим номером 520010483 на праві приватної власності належить ОСОБА_10 на підставі договору дарування, серія та номер:2301, виданий 13.05.2024, видавник: ОСОБА_11 приватний нотаріус Ужгородського МНО.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №446367809 від 06.10.2025 року вбачається, що попереднім власником житловогоо будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки з кадастровим номером 520010483 був ОСОБА_5 , дата, час державної реєстрації: 21.10.2022 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:65265215 від 27.10.2022, приватний нотаріус ОСОБА_11 , Ужгородський міський нотаріальний округ, Закарпатська обл.

Відповідно до інформації міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, вбачається, що 24 липня 2004 року було вчинено актовий запис про реєстрацію шлюбу №1301 між ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , який станом на момент розгляду справи не розірвано.

Одним із методів державної реакції на порушення, що мають кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження (ч. 1 та 2 ст. 131 КПК України).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя, суд повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням (ч. 3 ст. 132 КПК України).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.6 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Таким чином арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів ( в тому числі цінних паперів, грошей (у будь якій валюті готівкою або безготівковому вигляді), на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права.

Частиною 2 статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 2 вказаної статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених КК України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених п. 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України.

Частиною 3 ст. 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

У кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) (п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК).

Застосовуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК суд зауважує, що стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого у даній ситуації передбачає ч. 3 ст. 170 КПК, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

При цьому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Отже, чинним КПК не заборонено з метою збереження речових доказів накладати арешт на майно у кримінальному провадженні, коли у ньому нікому, в тому числі й тим, на чиє майно накладається арешт, не повідомлено про підозру.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч.10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст.173 КПК України).

Щодо відповідності майна ознакам речового доказу

Надаючи оцінку тому чи майно, на яке просить прокурор накласти арешт, відповідає ознакам речового доказу, судом враховуються зміст поняття «речові докази» та обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Так, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (п. п. 1, 2, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Разом з тим, суд не погоджується з аргументами прокурора в частині накладення арешту на нерухоме майно з метою збереження речових доказів, оскільки сторона обвинувачення зобов`язана довести наявність визначених КПК України умов, адже інакше підстави для накладення арешту відсутні.

Суд зазначає, що доводи прокурора про те, що нерухоме майно (будинок) визнані речовим доказом у даному кримінальному провадженні суд позбавлений можливості перевірити у зв`язку з неподанням прокурором відповідних доказів на підтвердження цих обставин.

Матеріалами клопотання не підтверджено та прокурором не доведено, що нерухоме майно містить наявні достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу та яким саме.

Суд зазначає, що прокурором ні у поданому клопотанні, ні у судовому засіданні не наведено яким саме критеріям речового доказу у відповідності до ч. 1 ст. 98 КПК України відповідає нерухоме майно на яке він просить накласти арешт.

Стороною обвинувачення не доведено, що нерухоме майно (будинок) хоча би за одним із критеріїв відповідає ознакам речових доказів та не конкретизовано яким саме , зокрема, чи воно : 1) було знаряддям вчинення злочину, 2) зберегло на собі його сліди, 3) містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються, 4) було об`єктом кримінально протиправних дій, 5) набуте кримінально протиправним шляхом.

Прокурор взагалі не посилався на приписи ст. 98 КПК України.

Окрім того, орган досудового розслідування своєю постановою не визнав нерухоме майно (будинок) речовим доказом, доказів зворотнього суду не надано.

В судовому засіданні прокурор не зазначив, яким чином воно має відношення до кримінального провадження, які саме сліди вчинення злочину могло зберегти та чи можна його взагалі використовувати як речовий доказ у кримінальному провадженні.

При цьому, навіть визнання стороною обвинувачення нерухомого майна (будинку) речовим доказом у кримінальному провадженні не може бути єдиною умовою для накладення на нього арешту з метою збереження речових доказів, оскільки не є визначеною законом підставою для цього. Прокурором під час судового розгляду не було доведено необхідності накладення арешту на нерухоме майно (будинок) з метою збереження речових доказів, оскільки не зазначено, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному провадженні, можливе його використання.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що накладення арешту на зазначене нерухоме майно (будинок) з метою збереження речових доказів не доведено прокурором, відповідні докази на підтвердження цих обставин суду не надано.

Що стосується можливості накладення арешту на зазначене нерухоме майно (будинок) з метою спецільної конфіскації, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Положеннями п.2 ч.2 ст.170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення спеціальної конфіскації .

Відповідно до приписів ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно зі ч.3 ст. 132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Підозрою є обґрунтоване припущення слідчого або прокурора про вчинення особою кримінального правопорушення. Праву підозрюваного знати, у вчинені якого кримінального правопорушення його підозрюють, кореспондує обов`язок сторони обвинувачення довести це до його відома, повідомити про наявність підозри та роз`яснити її зміст. Відтак, повідомлення про підозру є одним із найважливіших етапів стадії досудового розслідування, що становить систему процесуальних дій та рішень слідчого або прокурора, спрямованих на формування обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка набула статусу підозрюваного, можливості захищатись усіма дозволеними законом засобами і способами.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві, а отже в оцінці цього питання кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням сталої практики ЄСПЛ, про що прямо вказує ч.5 ст.9 КПК України.

Так, у своїх рішеннях під обґрунтованою підозрою ЄСПЛ розуміє існуючі факти або інформацію, яка може переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити злочин. При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що необхідні для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення особі. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення особі обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах провадження для обмеження прав осіб.

Отже, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, та які не повинні бути переконливими в тій мірі, щоб звинуватити особу у його вчиненні, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування. Таким чином, на початковій стадії розслідування суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих стороною обвинувачення доказів тих самих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направленні справи до суду.

Відтак, повідомлення про підозру - це суб`єктивне, засноване на відповідній структурі складу злочину формулювання обвинувачення у формі певної тези, яка лише у процесі розслідування може перерости у твердження у вигляді обвинувального акту. Отже, на стадії досудового розслідування слідчий суддя не уповноважений вдаватись до оцінки отриманих слідством доказів і порядку їх отримання, давати їм оцінку з точки зору їх допустимості та достатності. Повнота та всебічність проведеного розслідування теж не є тими обставинами, які мають оцінюватись слідчим суддею при дослідженні обґрунтованості підозри.

Суд зазначає, що відносно ОСОБА_5 складено та передано до суду обвинувальний акт, отже кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду по суті. З урахуванням зазначеного, під час вирішення питання щодо обрання заходів забезпечення кримінального провадження, суд керується і правилами глави 28 КПК України, які регламентують порядок цієї стадії кримінального провадження. За наявності підстав можлива причетність особи до злочину є предметом перевірки слідчого судді на стадії досудового розслідування. Стадія судового розгляду передбачає перевірку обвинувального акту на предмет доведеності стороною обвинувачення вини особи в інкримінованому їй діянні. Така особа має інший процесуальний статус - статус обвинуваченого, а отже й правових підстав для перевірки обґрунтованості підозри з урахуванням процесуального статусу особи на даній стадії кримінального провадження немає. Це суперечить й завданням суду на даній стадії, який за результатами розгляду кримінального провадження по суті саме у відповідному вироку робить висновок про доведеність чи недоведеність висунутого особі згідно обвинувального акту обвинувачення, що не допускає можливості передчасного оцінювання судом доказів у кримінальному провадженні. Отже, суд доходить висновку, що розгляд відповідного клопотання має відбуватись з урахуванням перебування особи в статусі обвинуваченого та в контексті перевірки обґрунтованості обставин накладення арешту на майно у кримінальному провадженні відповідно до статей 170 КПК України.

Аналогічна правова позиція висловлена Колегією суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду в ухвалі від 12 вересня 2022 року по справі № 761/35760/19.

Отже, враховуючи стадію кримінального провадження суд при вирішенні питання про арешт майна позбавлений можливості надати оцінку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення .

За версією сторони обвинувачення, у результаті злочинних дій ОСОБА_5 він обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України.

Суд звертає увагу сторони захисту, що на стадії підготовчого провадження суд не має вдаватись до оцінки отриманих слідством доказів та давати їм оцінку з точки зору допустимості та достатності. Обставини здійснення обвинуваченим конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки в сукупності з іншими доказами доказами у кримінальному проваджені під час подальшого судового провадження.

Суд звертає увагу сторони захисту на те, що питання щодо доведеності чи недоведеності вини обвинуваченого не являється предметом розгляду клопотання про арешт майна.

Згідно ч.4 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Згідно із ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого ч. 1 ст. 150, ст. 154, ч. 2 і 3 ст. 159-1, ч. 1 ст. 190, ст. 192, ч. 1 ст. 204, 209-1, 210, ч. 1 і 2 ст. 212, 212-1, ч. 1 ст. 222, 229, 239-1, 239-2, ч. 2 ст. 244, ч. 1 ст. 248, 249, ч. 1 і 2 ст. 300, ч. 1 ст. 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, ст. 363, ч. 1 ст. 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст.96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Метою спеціальної конфіскації є припинення використання грошей та іншого майна, набутих унаслідок злочинної або іншої протиправної діяльності як цілі або засобу подібної діяльності. Ухвалене судом на підставі законодавчих приписів рішення про застосування цього заходу впливу є юридичним актом індивідуальної дії, що встановлює факт незаконності та недобросовісності набуття певною особою конкретного майна і спростовує презумпцію правомірності набуття права власності, закріплену в ч.2 ст.328 ЦК України (рішення КСУ від 30.06.2022 №1-р/2022).

Таким чином при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати правові підстави арешту майна, а саме: можливість застосування спеціальної конфіскації, накладення майнових стягнень, конфіскації майна за вироком суду; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; наявність майна, на яке може бути накладено арешт, а також наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Як було встановлено судом, 13.05.2024 ОСОБА_5 уклав договір дарування належного йому

житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 155.7 кв. м, житловою площею 66.8 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 100 та земельної ділянки з кадастровим номером 520010483 із дружиною ОСОБА_12 , тобто така набула власність безоплатно.

Вищевказаний правочин був здійснений ОСОБА_5 незадовго до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР ( дата внесення відомостей 16.05.2024 року) . А тому відчуження ОСОБА_5 майна, досить вірогідно, має ознаки фіктивності, вчинене без наміру створення реальних правових наслідків і покликане уникнути для себе негативних наслідків, пов`язаних із кримінальним переслідуванням.

Як встановлено, ОСОБА_10 не має статусу обвинуваченої у даному кримінальному провадженні.

Гроші, цінності, в тому числі кошти, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, інше майно, зазначені в цій статті, підлягають спеціальній конфіскації у третьої особи, якщо вона набула таке майно від підозрюваного, обвинуваченого, особи, яка переслідується за вчинення суспільно небезпечного діяння у віці, з якого не настає кримінальна відповідальність, або в стані неосудності, чи іншої особи безоплатно, за ринкову ціну або за ціну вищу чи нижчу ринкової вартості, і знала або повинна була і могла знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, зазначених у п. 1-4 ч. 1 цієї статті. Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів. Спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача (ч. 5 ст. 96-2 КК України).

За версією сторони обвинувачення, у результаті злочинних дій ОСОБА_5 він обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України.

За доводами сторони обвинувачення грошові кошти могли бути отримані ОСОБА_5 у результаті вчинення злочинів, шахрайським шляхом, а нерухоме майно -будинок, придбаний ним за рахунок коштів, здобутих злочинним шляхом ОСОБА_5 .

Тобто, вищезазначене нерухоме майно, відповідає ознакам ст. 96-2 КК України й у разі постановлення судом обвинувального вироку за наслідками розгляду вищезазначеного кримінального провадження, підлягатиме спеціальній конфіскації.

Досліджені матеріали справи в межах заявленого клопотання про накладенна арешту на нерухоме майно, у сукупності формують у суду внутрішнє переконання, що мали місце обставини, про які зазначається у клопотанні, та що до їх вчинення може бути причетний ОСОБА_5 , тому суд доходить висновку про доведеність прокурором необхідності у застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження, а саме арешту майна з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Підсумовуючи, суд вважає, що викладені вище обставини на даному етапі судового розгляду з розумною достатністю та вірогідністю пов`язують обвинуваченого з інкримінованими ОСОБА_5 , кримінальними правопорушеннями та набутим майном, оскільки для стороннього спостерігача прослідковувався б зв`язок між описаними діями та наслідками викладеними стороною обвинувачення.

За наслідками розгляду клопотання встановлено, що існує висока вирогідність того, що вищезазначене нерухоме майно - будинок міг бути одержаний внаслідок вчинення ОСОБА_5 , кримінального правопорушення , а його подальше дарування дружині та державна реєстрація на дружину обвинуваченого є способом приховування незаконно набутого майна злочинним шляхом.

На переконання суду, вказані обставини передачі ОСОБА_13 належного йому на праві власності нерухомого майна на користь дружини ОСОБА_10 , свідчить що укладення такого правочину відбулося як намагання обвинуваченого вивести майно з-під арешту та можливої конфіскації.

Аналізуючи обставини викладені в клопотанні прокурора , доводи стторін, суд виходить з того, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сукупність встановлених в ході розгляду клопотання обставин, дозволяють суду прийти до висновку, що дружина обвинуваченого ОСОБА_5 знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Вищезазначені обставини дають підстави дійти висновку, що незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, зумовить труднощі чи неможливість виконання вироку в частині забезпечення спеціальної конфіскації, що викликано можливим відчуженням, приховуванням, штучним псуванням, зменшенням вартості вищезазначеного майна, а тому арешт майна на даному етапі є цілком законним і необхідним для забезпечення кримінального провадження.

За таких умов, арешт є виправданими, а переслідувані цілі можуть бути досягнуті через застосування до майна третьої особи саме такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що нерухоме майно (будинок) може підлягати спеціальній конфіскації, як таке, що одержане внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або придбане за рахунок частини коштів, здобутих злочинним шляхом, а також наявність підстав вважати, що незастосування заходів забезпечення кримінального провадження, може призвести до вжиття зацікавленими особами заходів для приховування такого майна, його передачі третім особам тощо, а тому арешт майна на даному етапі є цілком законним і необхідним для забезпечення кримінального провадження. Такі висновки, стороною захисту не були спростовані.

Зазначене вище, дозволяє дійти висновку, що на цьому етапі кримінального провадження потреби розгляду даної кримінальної справи виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки сприятимуть досягненню мети щодо забезпечення спеціальної конфіскації майна, а таке втручання у право на власність є пропорційним.

Вирішуючи питання про дотримання справедливого балансу між правом особи на мирне володіння своїм майном та інтересами суспільства під час розгляду питання про арешт майна, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, арешт майна в рамках судового розгляду справи зазвичай стосується контролю за використанням майна. Таке втручання повинно бути законним, відповідати загальним інтересам і бути пропорційним, тобто воно повинно досягати «справедливого балансу» між вимогами загальних інтересів спільноти та вимогами захисту основних прав особи. Хоч будь-який арешт і тягне за собою завдання шкоди, фактично завдана шкода не повинна бути більшою, ніж неминуча, а між захистом права власності та вимогами загальних інтересів слід досягати «справедливої рівноваги».

Втручання держави в право власника майна на мирне володіння своїм майном в даному випадку є виправданим, оскільки, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, здійснюється на підставі закону, з метою задоволення суспільного інтересу, з дотриманням принципів пропорційності та справедливої рівноваги.

При цьому, доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження судом не встановлено.

Таким чином, метою накладення арешту на майно є виконання завдань кримінального провадження та забезпечення спеціальної конфіскації.

Водночас необхідно зауважити, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або повним позбавленням таких прав, а мають тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Суд звертає увагу, що суд на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку для доведення вини, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Враховуючи, що обмежень чи заборон щодо накладення арешту на вказане майно не було встановлено, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора щодо необхідності накладення арешту на таке майно з метою забезпечення спеціальної конфіскації майна.

Щодо розумності та співрозмірності арешту

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді, суду . Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

На думку суду, накладення арешту в даному випадку є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження, враховуючи суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, їх специфіку і тяжкість, враховуючи співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та беручи до уваги особу обвинуваченого та власника майна на яке накладається арешт. За таких обставин, суд вважає, що пов`язані із накладенням арешту обмеження є виправданими, співмірними із завданнями кримінального провадження та пропорційними меті, з якою такі обмеження застосовуються.

У цьому контексті суд зауважує, що арешт накладається без заборони користування відповідним майном, а тому не вбачає негативних наслідків від його застосування як для самого власника майна, обвинуваченого, так і для інших осіб. Водночас, заборона відчуження та розпорядження відповідним майном є обґрунтованою та виправданою з огляду на встановлений ризик передачі зазначеного майна на користь інших осіб, що унеможливить досягнення заявленої мети арешту.

Крім того, з урахуванням характеру кримінальних правопорушень, що є предметом судового розгляду у межах цього кримінального провадження, такий захід забезпечення кримінального провадження є пропорційним втручанню у володіння майном. Підстав сумніватися в співмірності такого обмеження права власності завданням кримінального провадження у суду не виникає. У цьому випадку арешт майна необхідний для забезпечення ефективності кримінального провадження та негативних наслідків для володільця майна не створює.

Також суд відзначає, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав, такий захід є тимчасовим.

За таких обставин, суд вважає, що обмеження, яких зазнає обвинувачений та власник майна, на даному етапі виправдовують такий ступінь втручання у її право власності.

Оскільки, майно ОСОБА_14 на яке просить накласти арешт прокурор у кримінальному провадженні, з метою забезпечення у майбутньому спеціальної конфіскації та зважаючи на те, що незастосування накладення арешту може призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню та беручи до уваги наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, доведеність необхідності такого заходу забезпечення кримінального провадження, суд дійшов висновку, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

При цьому, суд роз`яснює, що згідно ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Щодо доводів захисника про те, що питання про накладення даного арешту вирішувалося на стадії досудового розслідування та ухвалою слідчого судді було відмовлено у його задоволенні, суд зазначає наступне.

Суд зауважує, що відповідно до ст.90 КПК України рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, має преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів.

Ухвала слідчого судді про відмову у накладенні арешту не є предметом розгляду у даному кримінальному провадженні. На даний час кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, на якій зокрема у межах підготовчого судового провадження суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Таким чином, у даному випадку суд має право розглядати заявлене клопотання про накладення арешту майна та вирішувати питання про накладення або про відмову у накладенні арешту на майно, водночас враховуючи попередню ухвалу, однак ухвала слідчого судді не може носити преюдиціального значення для суду під час судового розгляду у розгляді повторного клопотання.

Відповідно до ст.316 КПК України, після завершення підготовки до судового розгляду суд постановляє ухвалу про призначення судового розгляду, який має бути призначений не пізніше десяти днів після постановлення ухвали про його призначення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.23,27,314-316 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту та доданих до нього документів за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України у відкритому судовому засіданні на 31.10.2025 року о 14 год. 00 хв., в залі судових засідань в приміщенні Ужгородського міськрайонного суду за участю прокурора, обвинувачених, захисників, потерпілої та представника потерпілої.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення (в порядку статті 128 КПК України) прийняти до розгляду у кримінальному провадженні №0000372 від 16.05.2025 р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України.

Визнати цивільним позивачем - ОСОБА_7 ; цивільними відповідачами - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Надати відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 строк для подання відзиву на позов (заперечень проти позову) 15 днів з дня вручення ухвали про прийняття до кримінального провадження цивільного позову. У вказаний строк відповідачі мають право надіслати: 1) суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам копію відзиву та доданих до нього документів.

Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Інші вимоги до відзиву встановлено ст. 178 ЦПК України.

Клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000372 від 16.05.2025 р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 358, ч.3 ст. 358, ч.4 ст.358, ч.4 ст.190, ч.2 ст. 209 КК України задовольнити.

Накласти арешт на майно, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме:

- об?єкт житлової нерухомості - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 155.7 кв. м, житловою площею 66.8 кв.м, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 100 та земельну ділянку з кадастровим номером 520010483 - шляхом тимчасового обмеження права на відчуження та розпорядження.

Кримінальне провадження розглядати суддею одноособово.

Ухвала в частині накладення арешту на майно може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Дата оголошення повного тексту ухвали у зв`язку з перебуванням судді у відпустці 04.11.2025 року о 09 год. 00 хв.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1