У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/10925/25

№ 1-кс/183/1984/25

20 листопада 2025 року місто Самар Дніпропетровської області

слідчий суддя Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого Самарівського РВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погодженого прокурором Воловецького відділу Мукачівської окружної прокуратури Закарпатської області ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, внесеному 23 жовтня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001301, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю смт Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянину України, з базовою середньою освітою, не одруженого, який не має на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей, військовослужбовцю військової служби за мобілізацією, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого

підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

слідчого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

у с т а н о в и в :

До Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшло клопотання слідчого, погодженого з прокурором про продовження строків тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_5 , 1988 року народження до 23 грудня 2025 року.

В обґрунтування заявленого клопотання стороною обвинувачення зазначено, що встановлені під час досудового розслідування обставини та зібрані докази, свідчать про обґрунтованість повідомленої громадянину ОСОБА_5 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, попередньо кваліфікованого за ч. 5 ст. 407 КК України. На даний час досудове розслідування триває, необхідно допитати свідків - військовослужбовців, відкрити стороні захисту матеріали кримінального провадження та виконати інші дії. Необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_5 , обумовлюється наявністю ризиків, передбачених п. 1, п. 3, п.5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також тим, що інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти зазначеним вище ризикам. Ураховуючи, що заявлені ризики не зменшилися; а також з огляду на необхідність завершення досудового розслідування у встановлений процесуальним законом строк, слідчий вважає за доцільне продовжити строк застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою закінчення строку досудового розслідування до 23 грудня 2025 року.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, посилаючись на положення ст. 177, 178, 183 КПК України вказував на наявність права на звернення з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу та на наявність підстав для задоволення клопотання. Також, враховуючи особу підозрюваного, вважає неможливим застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою та продовжити строк запобіжного заходу. Наголосив на тому, що зважаючи на те, що наявність ризиків, на які посилається у клопотанні, єдиним запобіжним заходом який забезпечить своєчасне і повне досудове розслідування, є необхідність продовження раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до завершення досудового розслідування.

Захисник в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, через те, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Вважає, що підстав для задоволення клопотання немає, а тому, просить відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Підозрюваний підтримав позицію захисника та просив не застосовувати до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Слідчий суддя, дослідивши заявлене клопотання, вислухавши доводи прокурора, захисника, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України, з урахуванням ч. 1 ст. 177, ст. 178 КПК України, приходить до наступних висновків, а саме:

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ. Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, 21 квітня 2022 року Указом Президента України №259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Законом України від 22.05.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ. Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Законом України від 15.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ. Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Законом України від 15.08.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

На виконання вимог ст. 147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», розпорядженням Голови Верховного суду від 06 березня 2022 року у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя Сєвєродонецьким міським судом Луганської області через бойові дії на території м.Сєвєродонецьк Луганської області визначено підсудність справ вказаного суду Новомосковському міськрайонному суду Дніпропетровської області.

Вирішуючи клопотання по суті виходжу з наступного.

23жовтня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001301 було внесено відомості за фактом самовільного залишення місця служби без поважних причин військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану, що за своїми ознаками підпадає під правову кваліфікацію злочину, визначеного ч. 5 ст. 407 КК України.

Так, солдат ОСОБА_5 підозрюється у тому, що він будучи військовослужбовцем та проходячи службу на посаді номера обслуги військової частини, у порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 14 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України,діючи умисно, з метою тимчасового ухилення від військової служби, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 04 серпня 2024 року самовільно залишив лікувальний заклад КП «Дніпропетровський обласний медичний центр соціально значущих хвороб» ДОР м. Дніпро, після чого до місця розташування військової частини не повернувся, перестав виходити на зв`язок з командиром свого підрозділу, чим незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, та вибув до свого місця мешкання, а саме: АДРЕСА_2 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби та продовжував ухилятися від військової служби до 23 жовтня 2025 року, тобто до часу встановлення працівниками правоохоронного органу його місцезнаходження, а саме на території с-ща Губинихи Самарівського району Дніпропетровської області.

Тобто ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України самовільному залишенні місця служби без поважних причин військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

23 жовтня 2025 року ОСОБА_5 затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. 23 жовтня 2025 року громадянину ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року підозрюваному ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 23 листопада 2025 року.

Вирішуючи клопотання про продовження строку тримання під вартою по суті, відповідно до вимог ст. 199 КПК України слідчим суддею перевіряється доведеність існування обставин, зазначених у ч. 3 цієї статті, а саме, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також, що існують обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення попередньої ухвали про тримання під вартою.

Щодо доведеності існування обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, як зазначено слідчим у своєму клопотанні, у кримінальному провадженні не проведені всі необхідні слідчі дії, а саме: не допитані усі свідки з військової частини, в якій служив підозрюваний; виконати інші необхідні для завершення досудового розслідування процесуальні дії та прийняти законне рішення у даному кримінальному провадженні в порядку ст. 283 КПК України; виконати вимоги ст. 290 КПК України, надати доступ до матеріалів досудового розслідування сторонам кримінального провадження, а тому слідчий суддя вважає доведеним факт існування таких обставин, а також поважність причин, що обумовили нездійснення таких дій у місячний строк.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

За положеннями ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання доцільності продовження підозрюваному раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Вирішуючи питання доцільності продовження тримання підозрюваного ОСОБА_5 під вартою, суд виходить з того, що останній підозрюється у вчиненнікримінального правопорушення передбаченого ч. 7 ст. 407 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України віднесений до категорії тяжких, за вчинення якого у разі визнання підозрюваного ОСОБА_5 винуватим, останньому загрожує покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до десяти років.

Стосовно продовження існування ризиківвизначених п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя погоджується з позицією сторони обвинувачення щодо імовірності його продовження, з огляду на особу підозрюваного, який міцних соціальних зв`язків не має, характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, будь-якою суспільно корисною працею не займається, не має офіційного джерела доходу, раніше судимий, останній раз 04 листопада 2024 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 190 КК України, до покарання у вигляді штрафу у розмірі 34 000 грн, а також те, що у Самарівському міськрайонному суді Дніпропетровської області перебувають на розгляді кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст.309 КК України. Усе зазначене свідчить, що підозрюваний, розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого злочину, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання, а також матиме реальну можливість вчиняти інші кримінальні правопорушення, а отже застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою є недоцільним і неможливим на цій стадії в силу процесуального закону.

Суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».

Також, у конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

З урахуванням викладеного суд вважає, що на цей час є наявними ризики, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризик переховування обвинуваченого від суду, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання останнього винуватим у пред`явленому обвинувачені; а також ризик вчинення іншого кримінального правопорушення. Ці обставини можуть зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.

Ризики, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, з огляду на наступне.Зазначена у клопотанні слідчого спроба підозрюваного незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні має бути підтверджена належними доказами, у тому числі показами вказаних осіб, які доводять незаконний вплив особи, що здійснюється безпосередньо або через довірених осіб, однак клопотань про допит свідків, або відповідний допит таких осіб,у передбачений ст. 225 КПК України спосіб не надано.

Крім того щодо, посилання слідчого у своєму клопотанні на продовження існування ризику, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, слід зазначити, що ухвалою слідчого судді у цьому кримінальному провадженні від 24 жовтня 2025 року при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, було спростовано наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. А тому, не можуть продовжувати інсувати ризики, яких раніше не було.

Суд, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім наявності ризиків, зазначених вище, на підставі матеріалів справи, оцінив у сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання, не одружений, на утриманні малолітніх дітей чи престарілих батьків немає. Підтверджень наявності у нього захворювань, які перешкоджають йому утримуватися під вартою суду не надано. За таких обставин, суд доходить переконання, що будь-який інший, з передбачених законом більш м`яких запобіжних заходів станом на дату розгляду вказаного питання не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування ОСОБА_5 на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є підставою для продовження підозрюваному ОСОБА_5 раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд бере до уваги відомості, про те, що ОСОБА_5 має постійне місце реєстрації та проживання, однак ці обставини з урахуванням вищевикладеного не можуть слугувати достатньою підставою для зміни підозрюваному ОСОБА_5 раніше обраного запобіжного заходу на інший більш м`який запобіжний захід.

Також, при оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, слідчий суддя використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно вказували на зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Оскільки на цей час продовжують існувати ризики, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовження підозрюваному ОСОБА_5 строку тримання під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».

Отже, враховуючи вищевикладене, а також строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, суд вважає за необхідне клопотання слідчого задовольнити, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосований підозрюваному ОСОБА_5 продовжити, з урахуванням пред`явленої підозри, однак не більше ніж до 23 грудня 2025 року.

Продовжуючи застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», слідчий суддя вважає необхідним застосувати підозрюваному найбільш тяжкий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначеного раніше ризику.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 2, 3, 177, 178, 183, 194, 196, 331, 372, 376, 615 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в :

Клопотання про продовження строку запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_5 задовольнити.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, продовжити строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23 грудня 2025 року.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали проголошений 20 листопада 2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1