Провадження № 1-кп/727/388/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці, в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

учасників процесу:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці кримінальне провадження № 0000324 від 08.05.2025р. відносно: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Донецьк, Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , громадянина України, українець, з середньою спеціальною освітою, одружений, раніше не судимий, військовослужбовця за призовом під час мобілізації, перебував на посаді водія-санітара евакуаційного відділення медичної роти військової частини НОМЕР_1 , солдат, обвинуваченого за ч. 4 ст. 408 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що 02.06.2023року, ОСОБА_4 було мобілізовано ІНФОРМАЦІЯ_2 і 03.06.2023 року скеровано для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.06.2023 № 162 ОСОБА_4 , призначено на посаду водія-санітара евакуаційного відділення медичної роти військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення як такого, що з 03.06.2023 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. З моменту відправлення на військову службу за призовом під час мобілізації солдата ОСОБА_4 , останній набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби. , солдат військової служби за мобілізацією ОСОБА_4 проходячи військову службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 та перебуваючи на посаді водія-санітара евакуаційного відділення медичної роти військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», п. 9 ст. 1, п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127-131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а також й іншого законодавства України, яким визначено порядок і врегульовано інші питання, пов`язані з проходження військової служби, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, порушуючи військову дисципліну, маючи намір ухилитися від проходження військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, діючи в умовах воєнного стану, всупереч інтересам служби та установленому законом порядку її проходження, без поважних причин та дозволу командування військової частини НОМЕР_1 , 30.01.2025 близько 07.30 год. самовільно залишив пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 що за адресою АДРЕСА_3 та вибув до місця свого проживання, що за адресою АДРЕСА_2 , де проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний з проходженням військової служби до 06.06.2024, оскільки 06.06.2025р. о 15 год. 05 хв., був затриманий, чим вчинив самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість за ч. 4 ст. 408 КК України визнав повністю В наданих суду показах, обвинувачений ОСОБА_4 пояснив, що по адресі АДРЕСА_2 проживає з 2023 року, коли працівники ТЦК забрали і його призвали на військову службу та призначили посаду водія-санітара. Пояснив, що коли він перебував на нулі там йому було страшно і по поверненню у військову частину він усім розповідав, що більше не повернеться в хону бойових дій, не зможе свій страх перемогти, не зможе, піде в СЗЧ пішов. Пояснив, що 31.01.2025 року командир ОСОБА_6 біля 20 години вечора повідомив про наказ про переведення його на переведення до нової військової частини на передову; тоді в нього і виник умисел поїхати додому і він, близько двох тижнів перебував вдома в АДРЕСА_2 , спочатку нічого нікому не говорив, потім став шукати роботу. Зазначив показах, що у військовій частині нічого нікому не говорив про те, що поїде додому. Коли його розшукали, він відмовився повернуться в частину і продовжувати військову службу. В наданих суду показаннях визнав самовільне залишення військової частини без поважних на те причин.

Незважаючи на те, що ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав, його вина повністю підтверджується показами свідків та безпосередньо дослідженими доказами.

Так, свідок ОСОБА_7 , під присягою надав покази про те, що ОСОБА_4 залишив військову частину після ознайомлення із наказом про переведення в іншу військову частину. Подія відбулася в січні 2025 року з обвинуваченним знайомий з жовтня 2024 року. На оголошений ним особисто ОСОБА_4 наказу про переведення в іншу частину, останній відреагував спокійно, однак сказав що в іншу частину він їхати не буде. Наказ ОСОБА_4 було оголошено увечері, після чого, біля 3-4 ранку наступного дня ОСОБА_4 зібрав свої речі та покинув військову частину, при цьому, дозволу залишити частигу в ОСОБА_4 не було. Пояснив, що погрози та насильство до ОСОБА_4 у військовій частині не застосовувалися, в нього були проблеми зі здоров"ям, однак при його стані здоров"я обвинувачений міг продовжувати службу.

Під присягою в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надав покази про те, що ОСОБА_4 знав з жовтня 2023 року, з позитивної строни. ОСОБА_4 був повідомлений своїм командиром про переведення в іншу частину, після чого обвинувачений всім в частині повідомив що не переведеться в іншу частину, не бажає там проходити військову службу. Зазначив з цього приводу, що у 2024 році ОСОБА_4 був відправлений і служив на «нулі» до кінця серпня 2024 року коли його група привезла бригаду в якій був ОСОБА_4 до військової частини і після повернення, останній постійно говорив, що воювати на нуль не піде, йому страшно. Після доведення до ОСОБА_4 наказу про переведення в іншу частині, 30.01.2025 року останній залишив частину, перестав працювати на посаді водія-санітара. З характеризуючи даних, пояснив, що ОСОБА_4 хороша людина, обов"язки свої виконував належно; завжди всім допомагав. По стану здоров`я мав проблеми. За місцем його знаходження у м. Чернівцях після того, як він покину військову частину не було, інше відоме місце його проживання перебування командиру відомо не було.

Аналогічні показання надав під присягою свідок ОСОБА_9 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 під присягою надала покази про те, що із ОСОБА_11 знайома з жовтня 2023 року, останній перебував на посаді водія санітара. Зазначила, що на початку служби обвинуваченого у військовій частині, в них були конфлікти з приводу роботи ОСОБА_4 , а потім усе стало на свої місця. Пояснила, що приблизь три місяці назад, командир попросив її поїхати на АДРЕСА_4 перевірити місце знаходження за вказаною адресою ОСОБА_4 , однак, останнього там не було; це було тільки один раз

Вина ОСОБА_4 повністю підтверджується письмовими матеріалами справи:

- матеріали службового розслідування на підставі наказу 56 від 31.01.2925 року за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 (а.с. кр.пр. 3-19);

- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2025 року №56 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 (а.с. кр.пр.20);

- доповідь за за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 (а.с. кр.пр.21) та рапорт командира медичної роти в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_12 (а.с.кр.пр. 22);

- витяг з наказу № 162 від 03.06.2023 року про призначення ОСОБА_4 , солдата на посаду водія санітара евакуаційного відділення медичної роти управління військової частини НОМЕР_1 (а.с.кр.пр.23);

- протокол затримання ОСОБА_4 від 06.06.2025р. (а.с.кр.пр. 52);

Жоден із зазначених доказів сторона захисту не просила визнати неналежним чи недопустимим.

У суду немає підстав не довіряти вказаним вище доказам, оскільки вони не викликають сумнівів щодо їх достовірності та в своїй сукупності відповідають фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, суд, допитавши свідка, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті та вироку суду, доведена повністю.

За таких обставин суд дії ОСОБА_4 кваліфікує за ч. 4 ст. 408 КК України, оскільки він вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Об`єктом кримінального правопорушення ч.4 ст. 408 КК України є встановлений законодавством України порядок проходження військової служби. Суб`єктом злочину може бути лише військовослужбовець, тобто той, хто проходить військову службу.

Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення полягає у:

1. самовільному залишенні військової частини або місця служби;

2. нез`явленні на службу в разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Суб`єктивна сторона дезертирства завжди характеризується прямим умислом. Крім того, обов`язковою ознакою цього складу кримінального правопорушення є мета: при дезертирстві військовослужбовець має намір ухилитися від військової служби не тимчасово, а назавжди.

Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому, військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають). Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами. Коли військовослужбовець після самовільного залишення частини приймає рішення ухилитися від військової служби, його дії слід кваліфікувати як дезертирство, оскільки будь-яке за способом самовільне залишення частини може виступати і способом дезертирства, а отже, поглинається останнім і не утворює множинності злочинів.

Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_4 не мав і не має наміру повертатися на військову службу, його дії вірно були кваліфіковані за ч. 4 ст. 408 КК України.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

При призначенні виду та міри покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким, і за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років, обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого. Дані щодо особи ОСОБА_4 про те, що він є особою молодого віку, раніше не притягався до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, відповідно до службової характеристики характеризується також позитивно.

В обвинувальному акті обставиною, що пом`якшує покарання, зазначене щире каяття. Але суд не може взяти його до уваги, оскільки щире каяття, характеризує суб`єктивне ставлення особи до вчиненого злочину, тобто, особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, яка склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання, готовність змінити спосіб життя і не вчиняти нових злочинів. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Але в матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки обвинуваченим, те, що він намагався виправити наслідки вчиненого та виявляв готовність нести покарання. З показів обвинуваченого чітко вбачається що він не бажав повернутися до військової частини і виконати обов`язок по захисту країни.

Саме по собі визнання обвинуваченим своєї винуватості під час судового провадження не вказує, що його зізнання стало результатом тривалого роздуму та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Суд не вбачає і активного сприяння обвинуваченим розкриттю кримінального правопорушення. Дану обставину суд також не може взяти до уваги, оскільки під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам слідства і суду у встановленні істини в справі, з`ясуванні тих фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину.

З урахуванням наведених вище всіх обставин і того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання у виді позбавлення волі.

При цьому, суд враховує положення ст..ст. 69, ч. 1 ст. 75 КК України, відповідно до яких суди не мають права звільняти від відбування покарання з випробуванням у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 408 КК України.

Доводи захисника про необхідність призначення покарання у вигляді обмеження волі суперечать вимогам ст. 69 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_4 необхідно залишити у вигляді тримання під вартою.

Речових доказів та процесуальних витрат в рамках кримінального провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Запобіжний захід ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання визначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 06 червня 2025 року.

На вирок може бути подана апеляція до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1