Справа № 456/5004/24
Провадження № 1-кп/456/111/2026
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" лютого 2026 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000906 від 09.09.2024 відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Стрий Львівської області, громадянина України, українця, із середньою спеціальною освітою, одруженого, працюючого менеджером зі збуту у ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

сторона обвинувачення прокурор ОСОБА_4 ,

сторона захисту обвинувачений ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Разом з цим, Указом Президента від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 днів, який надалі Указами Президента продовжено, востаннє з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Також, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022 передбачено, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань, на території України оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться протягом 90 діб, та яка продовжувалася Указом Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» від 05.02.2024 №50/2024, з 14 лютого 2024року на 90 діб.

Згідно зі ст. ст. 1, 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Окрім цього, громадяни України зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, а також під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Так, 16.04.2024 ОСОБА_3 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ), де пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_3 , за результатами проведення якого його визнано придатним до військової служби у військовий час, про що комісією складено Довідку №1622 від 16.04.2024.

Того ж дня, ОСОБА_3 отримав повістку про виклик на 09:00 год. 17.04.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_4 , що по АДРЕСА_2 , з метою відправлення у військову частину НОМЕР_1 на навчання, також, 16.04.2024 його попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією за статтею 336 КК України, та повідомлено про те, що ОСОБА_3 буде нести кримінальну відповідальність за неявку по повістці, також його ознайомлено із положеннями ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що надає право на відстрочку.

Проте, ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним, ознайомленим та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, не маючи правових підстав на відстрочку від призову, відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, без поважних причин, умисно не прибув на вказану дату до ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 17.04.2024 року працівниками центру комплектування складено відповідний акт, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Таким чином, ОСОБА_3 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України.

Стаття закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за вищезазначене кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Стаття 336 КК України - ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період -

карається позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років.

Твердження сторін.

Під час змагального судового процесу сторони в правових та логічних формах висунули власні версії подій, які на їх думку, мали місце та висловилися щодо юридично значущих обставин даного кримінального провадження.

Правова позиція сторони обвинувачення.

Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що був складений 17 вересня 2024 року слідчою СВ Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_6 та затверджений прокурором Стрийської окружної прокуратури ОСОБА_4 .

З огляду на обвинувальний акт прокурор вважає встановленим те, що обвинувачений ОСОБА_3 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України.

Сторона обвинувачення підтверджує свою версію подій доказами, які містяться у документах, показаннях свідків, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду.

Під час виступу у судових дебатах прокурор вважає, що надані докази доводять склад кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_3 і судом досліджено достатньо доказів для встановлення відповідності викладених у обвинувальному акті фактичних обставин об`єктивній істині, як зважаючи на окремі докази, так і в їх сукупності.

В судових дебатах прокурор просить суд визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, й призначити йому покарання у виді 3 /трьох / років позбавлення волі. Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з дня фактичного затримання в ході звернення вироку до виконання.

Правова позиція сторони захисту, надані обвинуваченим ОСОБА_3 покази щодо пред`явленого йому обвинувачення за ст.336 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України не визнав та пояснив, що 16.04.2024 він добровільно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 , щоб оновити свої облікові дані, жодних викликів до цього часу він не отримував. Він пройшов ВЛК, після чого пред`явив довідку та заяву про заміну йому військової служби на невійськову (альтернативну) службу, однак його ніхто не хотів слухати. Він пояснив, що не може нести військову службу, це неприпустимо для його віри, при цьому йому виписали повістку, на наступний день він мав прибути для відправки на навчання. Він є Свідком Єгови з 2013 року, йому заборонено брати зброю до рук. Він не з`явився на наступний день до ТЦК, але вранці 17.04.2024 надіслав до ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також ІНФОРМАЦІЯ_5 листа з поясненнями, чому він не з`явився за повісткою. Він не ухилявся від призову на військову службу, а просив замінити йому військову службу на альтернативну службу, не пов`язану із ЗСУ та військовою справою, керуючись ч.4 ст. 35 КК України та релігійними переконаннями.

В судових дебатах обвинувачений ОСОБА_3 вказує на те, що він став Свідком Єгови не під час війни. Він охрестився в 2013 році і це було його свідоме рішення, бо читаючи Біблію, він зрозумів, що потрібно робити, щоб бути відданим Богу . Його життя тісно пов`язане з вивченням Біблії, а також проповідуванням «доброї новини» іншим людям. Те, що він дізнався про Бога і його норми, допомогло йому полишити такі шкідливі звички, як паління, зловживання алкоголем та вживання нецензурних слів. Біблія не тільки позитивно впливає на його особисте життя, але і на стосунки між колегами по роботі, з іншими людьми, і що найважливіше, на стосунки в його сім`ї і виховання дитини. Двічі на тиждень, він разом зі своєю дружиною та сином відвідує богослужіння Свідків Єгови. В 2023році його було призначено священнослужителем в Релігійній громаді Свідків Єгови у місті Стрий. Його обов`язки, як священнослужителя включають в себе навчання з Божого Слова, Біблії та проведення богослужінь в місцевому Залі Царства Свідків Єгови. У біблійній книзі Ісаї 2:4 написано - «Він розсудить народи і розв 'яже проблеми, що торкаються багатьох з них. Вони перекують мечі на лемеші, а списи на серпи. Не підійме меча народ на народ, і більше не будуть учитися воювати». Ці слова свідчать про те, що служителі Бога , символічно переробляють військову зброю на інструменти для мирної праці. Тобто будуть виконувати цивільну (невійськову) працю, будуть займатися мирною діяльністю, яка не суперечить Божим вимогам та нормам. Саме тому, він і звертався до державних органів, щоб замінити виконання військового обов`язку на невійськову службу.«Не будуть учитися воювати». Ці слова чітко показують, що служителі Бога мають бути миролюбними людьми. Навіть навчання військовим спеціальностям є неприйнятним для Свідків Єгови. Саме тому, читаючи і розуміючи ці слова, він відмовився від відправки у навчальну військову частину, оскільки отримування військових навичок та знань у військовій сфері для його навченого по Біблії сумління це пряме порушення досить чіткої вимоги Бога - «не навчатись воювати». У біблійній книзі Вихід 20:13 сказано досить ясно - «Не вбивай». Розуміння цього принципу спонукує його ані прямо приймати участь у військових діях, ані опосередковано підтримувати військові дії. У Євангелії від Матвія 26:52описано ситуацію арешту Ісуса . Його учні хотіли використати зброю для його захисту. Здається, це була найблагородніша мета застосування зброї - захистити самого Божого Сина. Проте Ісус сказав своїм учням «Вклади меча назад у його місце, бо кожен, хто візьметься за меча, від меча й загине». «Вклади меча назад у його місце..»Цими словами Ісус чітко показав, що навіть для встановлення справедливості християни не повинні брати до рук жодної зброї. В «Енциклопедії релігії та війни» (англ.) сказано: «Перші послідовники Ісуса відмовлялися брати участь у війнах та виконувати військову службу», оскільки були переконані, що це «несумісно з Ісусовим принципом любові та з його наказом любити ворогів». Подібну думку висловив німецький теолог ОСОБА_14 . Він сказав: «Вважалося, що неможливо бути християнином і солдатом водночас».Історія підтверджує, що Свідки Єгови за будь-яких обставин залишалися в першу чергу християнами, тобто дотримувалися усього, чого навчав Ісус , навіть ризикуючи своїм життям.Він не вважає, що порушив закон. У біблійній книзі Римлянам 13:1 говориться: «Нехай кожна людина підкоряється тим, хто посідає вищу владу бо вся влада від Бога і та відносна влада, яку вони мають, саме від нього». Біблія закликає виявляти послух державній владі.Як вже він пояснював у показах, він добровільно, як законослухняний громадянин, з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_6 для уточнення даних. Він пройшов ВЛК, що не суперечить його сумлінню. Він завжди надавав усі документи, а також надав усні і письмові пояснення стосовно своїх релігійних переконань. Він писав відповідні заяви з проханням надати можливість замінити військову службу на невійськову, для виконання свого громадянського обов`язку. Єдине обвинувачення за статтею 336 «Ухилення від призову на військову службу під час мобілізації...», що містить обвинувальний акт - це те що після неодноразових пояснень і прохань замінити військову службу на невійськову він відмовився з`явитися за повісткою на відправку у військову частину, знову пояснивши що дію виключно керуючись релігійними переконаннями. Дійсно у частини 4 статті 35 Конституції України зазначено - «ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань». Проте він хоче наголосити: А чи просив він відстрочку у свої заявах, або якісь пільги, або звільнення від мобілізації і від громадянських обов`язків перед країною через релігійні переконання? Ні в якому разі! І текст заяв це добре висвітлює. Він лише просив замінити військову службу на невійськову цивільну службу. Він завжди брав участь в гуманітарній допомозі та волонтерській діяльності, яку надає їхня релігійна громада. Він охоче приходив та розвантажував вантажні машини, які доставляли продукти харчування чи засоби першої необхідності в їхнє місто. Потім він доставляв такі набори особам, які цього потребували. Він безкоштовно пропонував власне житло для проживання особам, які були вимушені переїхати в нашу місцевість. Він приймав участь у переобладнанні залу для тимчасового проживання внутрішньо переміщених осіб. Він не був осторонь, це була його власна ініціатива, допомагати та підтримувати таких осіб.Працюючи офіційно, він сплачує податки, і таким чином підтримує економіку країни. Він розуміє, що державі у таки часи потрібні кошти для підтримки пенсіонерів, бюджетних працівників, відновленні постраждалої цивільної інфраструктури. Як він вже пояснював Суду, він не просто готовий виконувати свій обов`язок перед державою, пройти невійськову цивільну службу, він хоче це робити. Саме тому він звертався з заявою до районної адміністрації з проханням замінити його військовий обов`язок на не військовий, згідно його релігійних переконань. Він готовий бути корисним державі, і готовий застосовувати свої сили і здібності там де є потреба для країни. Саме тому, він вважає, що в його діях немає складу злочину. Він робив те, що вимагалось по закону і не ухилявся від свого громадянського обов`язку, як він це доводив на протязі слухання справи.

В останньому слові обвинувачений ОСОБА_3 просить суд ухвалити виправдувальний вирок та зважити на те, що він звернувся до ТЦК добровільно, щоб оновити свої військово-облікові дані. Йому не байдуже, що відбувається в країні, він молиться за народ і за державу. Просить суд врахувати, що яку би службу він не ніс, це буде військова служба. Виконання будь-яких наказів неприйнятно для нього. Також просить суд врахувати, що він єдиний годувальник у сім`ї, у нього на утриманні малолітня дитина, а дружина є інвалідом ІІІ групи.

В судових дебатах захисник ОСОБА_5 вказує на те, що суд не може оминути увагою той факт, що у даній справі обвинувачений, як один із Свідків Єгови відмовлявся від виконання військового обов`язку не через причини особистої вигоди або зручностей, а на підставі власних, глибоких релігійних переконань. Тому ця справа не про те, чи мало місце ухилення від військової служби, а чи можна в Україні вільно сповідувати свою релігію. Як вбачається із послідовної правової позиції Верховного суду викладеної у постановах від 02.05.2024 у справі № 344/12021/22, від 13.06.2024 у справі № 601/2491/22, від 26 листопада 2024 року у справі № 125/773/23 та від 21 січня 2025 року № 344/7666/22, законодавство, а саме ч. 4 ст. 35 Конституції України закріплює право осіб, які мають несумісні із військовою службою релігійні переконання, на сумлінну відмову від військової служби. Зокрема, в постановах ВС від 13.06.2024 у справі № 601/2491/22 та 21 січня 2025 №344/7666/22 зазначено: «Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, та закріплено у ст. 35 Конституції України. Одним з аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.» При цьому, оскільки існують високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, одним із завдань в даному провадженні є, як зазначено у вищезгаданій Постанові ВСУ, «... забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань». Тому у даній справі належало з`ясувати наступні три питання: 1. З яких мотивів діяв обвинувачений, а саме: чи було прохання обвинуваченого про заміну виконання військового обов`язку, проявом його особистих релігійних переконань? 2. Чи належить обвинувачений до релігійної організації, чиє віровчення не допускає проходження військової служби? 3. Чи існують законодавчі гарантії захисту права на сумлінну відмову від військової служби? 4. З яких мотивів діяв обвинувачений, а саме: чи було прохання обвинуваченого про заміну виконання військового обов`язку, проявом його власних, глибоких релігійних переконань? ОСОБА_3 , з 29 червня 2013 року є охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. Як вбачається з правової позиції Верховного суду, викладеної у постановах від 02.05.2024 у справі № 344/12021/22, від 13.06.2024 у справі № 601/2491/22, від 26 листопада 2024 року у справі № 125/773/23 та від 21 січня 2025 року № 344/7666/22, належність до релігійної організації, чиє віровчення не допускає проходження військової служби, є підставою для здійснення права на сумлінну відмову та звільнення від кримінального покарання. Зокрема, у пункті 35 Постанови ВС від 02.05.2024 у справі № 344/12021/22 вказується; «особа не підлягає кримінальній відповідальності за статтею 336 КК за умови доведення несумісності виконання військового обов`язку з її релігійними переконаннями - підтвердження належними і достатніми доказами її участі у релігійних організаціях, що сповідують віровчення відповідного змісту». Більше того, у Постановах ВС від 13.06.2024 у справі № 601/2491/22, від 26 листопада 2024 року у справі № 125/773/23 та від 21 січня 2025 року № 344/7666/22 вказано, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби не обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї. Таким чином, встановленню підлягає а) факт належності обвинуваченого до релігійної організації та б) наявність в такої організації віровчення, несумісного із виконанням військового обов`язку. З метою реалізації свого права на встановлювання процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобіганню спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу, держава прийняла нормативно-правовий акт - Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженому Постановою КМУ від 10.11.1999 № 2066. На даний час, це єдиний діючий нормативний документ, яким визначається спосіб підтвердження істинності релігійних переконань. В пункті 9 вказаного Положення визначається можливість підтвердження істинності релігійних переконань в документальній або іншій формі (зокрема показами представників релігійної організації тощо). Судом, як доказ по справі досліджено довідку, видану Релігійною організацією « ІНФОРМАЦІЯ_7 » № 9027 від 28 листопада 2023 року, якою підтверджується, що обвинувачений ОСОБА_3 з 29 червня 2013 року є присвяченим охрещеним служителем релігійної організації Свідків Єгови. А з 23 квітня 2023 року призначений Керівним комітетом Релігійної організації « ІНФОРМАЦІЯ_7 » на посаду священнослужителя старійшиною (епіскопом) збору. Допитаний в якості свідка священнослужитель в місцевій релігійній громаді Свідків Єгови ОСОБА_15 , підтвердив належність обвинуваченого до вказаної релігійної організації. Таким чином, досліджені судом документи та покази свідків є належними і допустимими доказами, які дають підстави стверджувати, що ОСОБА_3 має особисті, сталі релігійні переконання та належить до релігійної організації Свідків Єгови. Свідки Єгови широко відомі тим, що є релігійною групою, яка дотримується принципів пацифізму, і їх віровчення не дозволяє її членам проходити військову службу, носити військову форму і брати до рук зброю» (див., наприклад, п. 42 рішення Великої палати Європейського суду справі «Тлімменос проти Греції» за скаргою № 34369/97, ЕСНР 2000 IV. п. 150 рішення у справі «Релігійна громада Свідків Єгови у Москві та інші проти Російської Федерації» (скарга № 302/02)). У вказаних рішеннях Європейського суду з прав людини оцінювалось відношення до військової служби Свідків Єгови в цілому, як релігійної групи. При цьому було неодноразово з`ясовано, що на відміну від інших релігійних груп, для Свідків Єгови є неприйнятною будь-яка військова служба, пов 'язана з носінням зброї, так і не пов 'язана із її носінням. У матеріалах кримінального провадження є належні докази, що свідчать про те, що: обвинувачений ОСОБА_3 має глибокі, сталі релігійні переконання, несумісні із проходженням військової служби; доведено, що релігійні переконання обвинуваченого полягають не лише в забороні використання зброї, а в не сприйнятті виконання військового обов 'язку в цілому. Таким чином, підлягають застосуванню висновки Верховного суду України, зокрема пункт 35 Постанови ВС від 02,05.2024 у справі № 344/12021/22: «особа не підлягає кримінальній відповідальності за статтею 336 КК за умови доведення несумісності виконання військового обов`язку з її релігійними переконаннями - підтвердження належними і достатніми доказами її участі у релігійних організаціях, що сповідують віровчення відповідного змісту». Вирішуючи питання про сумлінність відмови від виконання військового обов`язку держава вправі перевіряти наявність в особи релігійних переконань та її належність до релігійної організації, яка має віровчення відповідного змісту, що повинно підтверджуватися належними доказами, окрім тверджень самої особи. Суд не є органом уповноваженим тлумачити канонічні правила, настанови та віровчення конфесії Свідків Єгови, оскільки згідно із законодавством України та прецедентної практики Європейського суду з прав людини дане питання не може бути предметом оцінки будь-яким державним органом, а є виключно внутрішньою справою відповідної конфесії. Так, відповідно до ч.2-ч.4 статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Держава ...бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій. В свою чергу, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Свято-Михайлівська Парафія проти України» від 14 червня 2007 року (Заява № 77703/01) відзначалось, що: « п.113. Будь-які повноваження держави оцінювати легітимність релігійних поглядів є несумісними з її обов`язком, визначеним у практиці Суду, бути нейтральною та безсторонньою... п. 150. Суд вказує, що право на свободу віросповідання виключає будь-які повноваження держави оцінювати легітимність способу вираження релігійних поглядів...». Зауважує про неможливість застосування до обвинуваченого, як Свідка Єгови, висновку Верховного суду, викладеному у постанові від 13.06.2024 у справі № 601/2491/22: «Суд вважає необхідним зазначити, що призов ОСОБА 6 на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що він був зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.» Даний висновок має застосовуватися до членів релігійних організацій, віровчення яких не дозволяє лише брати до рук зброю, проте допускає проходження військової служби. Європейським судом з прав людини, було неодноразово встановлено, що віровчення Свідків Єгови не допускає проходження військової служби у будь-якій формі, незалежно від роду військ чи виду обов`язків під час її несення. Статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності тії територіальної цілісності України, є обов`язком громадян України. В той же час, ч. 4 статті 35 Конституції України передбачено, що у разі якщо виконанню І військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку! має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою. Таким чином, із викладеного вбачається, що встановлений ст. 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни не є абсолютним. Адже іншою нормою Конституції встановлюється виключення із зазначеного обов`язку, а саме гарантовано віруючим особам заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою (ч.4 ст. 35 Конституції України). Таким чином, стаття 35 Конституції України є спеціальною по відношенню до статті Конституції України. У рішенні від 26 листопада 2024 року у справі № 125/773/23 Верховний Суд зазначив наступне: "Положення частини 4 статті 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з частиною 3 статті 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина." Таким чином, особа, яка має несумісні із військовою службою релігійні переконання, має право на сумлінну відмову від виконання військового обов`язку. Відповідно її не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності за статтею 336 КК України. Як випливає з ч. З статті 1 та ч. 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» строкова військова служба є лише однією зі складових військового обов`язку. Виконання військового обов`язку включає в себе обидва самостійні види військової служби: і строкову військову службу, і військову службу за призовом під час мобілізації. Відповідно, частиною 4 статті 35 Конституції України гарантовано особам, які мають несумісні із виконанням саме військового обов 'язку переконання, заміну альтернативною (невійськовою) службою не лише строкової військової служби, а й військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період. Той факт, що Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» унормовано механізм заміни альтернативною (невійськовою) службою лише строкової військової служби, не свідчить про те, що обвинувачений не має права на заміну альтернативною (невійськовою) службою військової служби за призовом під час мобілізації. Задекларувавши в нормах Конституції своє зобов`язання по заміні віруючим особам виконання військового обов`язку невійськовою службою, Держава фактично зобов`язалася і розробити механізм такої заміни та гарантії реалізації такого права. Невиконання Державою своїх зобов`язань, а саме не розроблення порядку направлення на альтернативну (невійськову) службу взамін військової служби за призовом під час мобілізації, не може бути підставою для притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які просять про забезпечення реалізації свого конституційного права. До такого ж правового висновку дійшов і Вищий спеціалізований суд України, який зазначив, що усупереч твердженням прокурора, показання свідків про відсутність порядку проходження альтернативної служби під час мобілізації не спростовують висновки суду про наявність підстав для виправдання обвинуваченого (Свідка Єгови) за ст. 336 КК України, (ухвала від 23.06.2015 у справі №5-1583км15. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 конституційні права, передбачені статтею 35 Конституції України не обмежено, а отже, гарантоване частиною 4 ст. 35 Конституції право Свідків Єгови на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою зберігається і не скасовано. Відповідно, обвинувачений, як Свідок Єгови, не може нести кримінальну відповідальність за свої релігійні переконання. Міжнародними договорами передбачено, що право держави зобов`язувати своїх громадян, проходити військову службу не є абсолютним. Воно обмежується правом кожної людини на відмову від несення військової служби з міркувань совісті і релігії, закріпленому у статті 9 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Вказане, не раз підкреслювалося Європейським судом з прав людини, наприклад, у рішеннях у справах «Баятян проти Вірмені» [Велика Палата], №23459/03 від 7 липня 2011 року, рішення у справі «Цатурян проти Вірменії» від 10 січня 2012 року (заява №37821/03); «Бухаратян проти Вірменії» від 10 січня 2012 року (заява №37819/03); «Ерчєп проти Туреччини» від 22 листопада 2011 року (заява №43965/04); «Феті Демірташ проти Туреччини» (№ 5260/07 від 17 січня 2012 року; «Тархан проти Туреччини» № 9078/06 від 17 липня 2012 року; «Булду та інші проти Туреччини» № 14017/08 від 3 червня 2014 року; «Папавасілакіс і проти Греції» (від 15 вересня 2016 року (заява № 66899/14); «Мушфіг Мамедов та інші проти Азербайджану» від 17 жовтня 2019 року (заява № 14604/08); «Телятніков проти Литви» від 7 червня 2022 року (заява № 51914/19); «Адян та інші проти Вірменії» від 12 жовтня 2017 року (заява №75604/11)). У більшості цих справ брали участь Свідки Єгови, такі ж як обвинувачений. Матеріали даного кримінального провадження свідчать про те, що відмова обвинуваченого через власні глибокі релігійні переконання від проходження військової служби, є аналогічною до обставин інших Свідків Єгови, що були предметом дослідження Європейського суду з прав людини у вказаних вище рішеннях.

Застереження щодо обсягу досліджених доказів.

За клопотанням сторони обвинувачення, яке було підтримано стороною захисту, відповідно до вимог ч. 2 ст. 349 КПК України, судом досліджено всі надані сторонами кримінального провадження докази.

Встановлені судом обставини та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

У силу ст. 337 КПК України cудовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а це, зокрема, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

З урахуванням вищенаведених положень процесуального законодавства, заслухавши доводи сторін, оцінивши кожен наданий суду доказ щодо належності, допустимості, достовірності та у сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд встановив, що пред`явлене обвинувачення доведено в повному обсязі.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджується зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку, а саме:

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_16 про те, що він працює на посаді начальника мобілізаційного відділу ІНФОРМАЦІЯ_4 , до його посадових обов`язків належить проведення заходів по мобілізації. За віросповіданням жодних пільгових категорій немає, а альтернативна служба у воєнний час не передбачена для віруючих. Він підписував акт про відмову ОСОБА_3 від отримання повістки, оскільки останній відмовився отримувати повістку, такий акт складався після проходження ВЛК, на акті про відмову наявний його підпис. Статтею 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено вичерпний перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу, Свідків Єгови в цьому переліку немає. Також у воєнний час не передбачена невійськова служба.

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_17 про те, що він працює головним спеціалістом мобілізаційного відділу ІНФОРМАЦІЯ_4 , 16.04.2024 обвинувачений прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 , пройшов ВЛК і був визнаний придатним до військової служби, підстав для відстрочки в нього не було, від отримання повістки відмовився, у вказаний у повістці час не прибув. Ним було підписано акт про відмову обвинуваченого від отримання повістки. У воєнний час ніяких обмежень для віруючих немає, обвинувачений повідомляв, що віра не дозволяє йому бути мобілізованим, але альтернативна служба передбачена лише в мирний час, а не в період мобілізації;

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_18 про те, що він є заступником голови ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_3 пройшов ВЛК та був визнаний придатним до військової служби, жодних обмежень в довідці ВЛК не було;

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_19 про те, що вона працює секретарем ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 та повідомила, що ОСОБА_3 був визнаний придатним до військової служби, нею підписувалася довідка про придатність до військової служби ОСОБА_3

показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_15 який повідомив, що ОСОБА_3 він добре знає, 16.04.2024 вони разом прийшли в ІНФОРМАЦІЯ_8 добровільно, щоб оновити облікові дані. При цьому вони є свідками Єгови , для них є неприпустимим брати участь у військові справі. Він мав довідку, про те, що він є свідком Єгови та заяву про заміну військової служби на невійськову. 16.04.2024 він був разом із обвинуваченим в ІНФОРМАЦІЯ_9 , вони вдвох проходили огляд. ОСОБА_3 є віруючою людиною, з 2013 року Свідок Єгови, він діяв в силу своїх релігійних переконань. Про результат ВЛК обвинуваченого йому невідомо, він не був присутній при вручені повістки ОСОБА_3 , але зі слів останнього знає, що йому вручалася повістка.

рапортом слідчого СВ Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_21 від 09.09.2024, адресованого начальнику Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області, згідно з яким слідча вважає, що наявні підстави для реєстрації рапорту в ІПНП, з метою виконання вимог ст..214 КПК України у зв`язку з наявністю в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України /Т.1 а.с.198/.

постановою прокурора Стрийської окружної прокуратури ОСОБА_4 від 09.09.2024 про виділення з матеріалів кримінального провадження №0000633 від 22.06.2024 належним чином завірених копій документів /Т. 1 а.с.200-202/.

заявою начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_22 від 30.04.2024 №4302, адресованою начальнику Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_23 , з якої вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_8 здійснюється призов за мобілізацією військовозобов`язаного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає по АДРЕСА_1 . 16.04.2024 ОСОБА_3 пройшов медичний огляд ІНФОРМАЦІЯ_10 та був визнаний придатним до військової служби під час мобілізації. Післяцього, військовозобов`язаному ОСОБА_3 булавиписанаповістка на відправку на 17.04.2024 на 09:00 год. Однак, громадянин ОСОБА_3 умисновідмовивсявідотримання та підписанняповістки, на дату зазначену в повістці не з`явився, іззмістом ст.336, 337 КК Україниознайомлений. Враховуючивищевикладене, зважаючи на те, що в діях ОСОБА_3 вбачаютьсяознакикримінальногоправопорушення, передбаченого ст.336 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_8 надсилаєвідповідніматеріали для внесеннявідомостей до ЄРДР та проведеннядосудовогорозслідування /Т.1 а.с. 204/.

актом про неявку за повісткою на відправку, який підписаний заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 - начальником мобілізаційного відділення - підполковником ОСОБА_16 , оператором мобілізаційного відділення - ОСОБА_24 , головним спеціалістом відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_17 про те, що військовозобов`язаному ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , була виписана повістка про відправку у військову частину на навчання на 17.04.2024 на 09:00 год., однак громадянин ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою АДРЕСА_2 не з`явився, про причини неявки не повідомив /Т.1 а.с. 205/.

актом про відмову від отримання та підписання повістки на відправку, який підписаний заступником начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 - начальником мобілізаційного відділення - підполковником ОСОБА_16 , офіцером відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_25 , головним спеціалістом відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_17 про те, що військовозобов`язаному ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , була виписана повістка про відправку у військову частину на навчання на 17.04.2024 на 09:00 год., однак громадянин ОСОБА_3 від отримання та підписання повістки відмовився, із змістом ст. 366 КК України ознайомлений /Т.1 а.с. 206/.

довідкою № 1622 військово-лікарської комісії, з якої вбачається, що рядовий ОСОБА_3 , 1983 р.н., пройшов медичний огляд ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 16.04.2024 та придатний до військової служби у воєнний час /Т.1 а.с.207/.

письмовими роз`ясненнями відповідальності за ст.ст. 336, 337 КК України, ОСОБА_3 1 а.с.209/.

копією повістки на відправку, відповідно до якої ОСОБА_3 мав з`явитися о 09:00 год. 17 квітня 2024 року за адресою: АДРЕСА_2 .1 а.с. 210/.

копією облікової картки до військового квитка, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стоїть на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_9 /Т.1 а.с. 211/.

повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_22 №5342 від 29.05.2024, адресованого заступнику начальника Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області про те, що ОСОБА_3 підлягає призову на військову службу за загальною мобілізацією /Т.1 а.с.214/.

копією ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08.07.2024, згідно з якою слідчому СВ Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_6 надано тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, котрі знаходяться у володінні ІНФОРМАЦІЯ_12 , зокрема до наступних документів: витягу з протоколу засідання ВЛК ОСОБА_3 , направлення на медичний огляд, карти професійно-психологічного відбору кандидата та всіх інших документів щодо ОСОБА_3 , які підтверджують набуття статусу військовозобов`язаного та проходження медичного огляду /Т.1 а.с.223-224/.

копією протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 30.07.2024, згідно з яким слідчим ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_6 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08.07.2024 було вилучено наступні документи, в тому числі: довідку військово-лікарської комісії №1622 на 1 арк., направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією №9215 на 1 арк., картку обстеження та медичного огляду ОСОБА_3 /Т.1 а.с.225-227/.

копією направлення ІНФОРМАЦІЯ_4 від 16.04.2024 №9215, згідно з якимрядовий ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , направлений на медичний огляд військово-лікарською комісією з метою визначення придатності до військової служби /Т.1 а.с.229/.

копією картки обстеження та медичного огляду, з якої вбачається, що така видана на ім`я рядового запасу ОСОБА_3 , який пройшов огляд військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 та визнаний здоровим /Т.1 а.с.230/.

протоколом огляду предмету, складеного слідчим СВ Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_6 від 31.07.2024, згідно з яким оглянуто довідку військово-лікарської комісії №1622 на 1 арк., направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією №9215 на 1 арк., картку обстеження та медичного огляду ОСОБА_3 1 а.с.231/;

постановою слідчого СВ Стрийського РУП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_6 від 31.07.2024, згідно з якою довідку військово-лікарської комісії №1622 на 1 арк., направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією №9215 на 1 арк., картку обстеження та медичного огляду ОСОБА_3 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000633 від 22.06.2024 /Т.1 а.с.232-233/.

повідомленням ОСОБА_3 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст..336 КК України /Т.1 а.с.234-236/.

відповіддю Релігійної організації « ІНФОРМАЦІЯ_14 » від 02.07.2024 №12516, наданою сдлідчому ІНФОРМАЦІЯ_13 ОСОБА_27 , з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 29 червня 2013 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. 23 квітня 2023 року ОСОБА_3 був призначений Керівним комітетом Релігійної організації « ІНФОРМАЦІЯ_7 » на посаду священнослужителя старійшиною (єпископом) збору. У згоді з п. 3.1.9 (б) Статуту Центру Свідків Єгови належність ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_15 в Україні підтверджена відповідними довідками Центру Свідків Єгови від 28 листопада 2023 року № 9027 та від 20 червня 2024 року № 11661 до вище зазначеного положення Статуту, вказані документи є належним підтвердженням факту хрещення ОСОБА_3 та його постійної і активної участі у проповідницькій діяльності Свідків Єгови /Т.1 а.с.237/.

довідкою Релігійної організації « ІНФОРМАЦІЯ_14 » від 28.11.2023 №9027, з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 29 червня 2013 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. ОСОБА_3 призначений 23 квітня 2023 року Керівним комітетом Релігійної організації « ІНФОРМАЦІЯ_7 » на посаду священнослужителя старійшиною (єпископом) збору. Він призначений згідно з пунктом 3.1.5. Статуту Релігійної організації « ІНФОРМАЦІЯ_7 », який зареєстрований 30 березня 1992 року Радою у справах релігій при Кабінеті Міністрів України із змінами та доповненнями, зареєстрованими 19 грудня 2017 року ІНФОРМАЦІЯ_16 . У пункті 4.1.3. Статуту записано: «Центр підтверджує канонічне призначення на духовну посаду та усунення з неї … старійшин (єпископів) збору, які є священнослужителями Релігійного об`єднання та мають духовний сан». Його обов`язки, як священнослужителя включають в себе навчати з Божого Слова, Біблії, в зборі, до якого його призначено, і проводити богослужіння в зборі. Його обов`язком також є брати участь в діяльності, яка на особистому рівні сприяє духовному добробуту окремих віруючих осіб. До того ж він несе знання про Боже Слово від дому до дому іншим людям. Наслідуючи приклад Ісуса Христа та його апостолів, він публічно проповідує всіляким людям, а також кожного місяця безоплатно навчає зацікавлених осіб віруванням Свідків Єгови (Матвія 24:14; 28:19, 20) /Т.1 а.с.238/.

заявою ОСОБА_3 від 15.04.2024, адресованою начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_29 , з якої вбачається, що ОСОБА_3 просив розглянути його заяву щодо заміни військової служби на не військову на основі його релігійних переконань /Т.1 а.с.240/.

копією повідомлення ОСОБА_3 від 17.04.2024, відповідно до якого ОСОБА_3 не з`явився за повісткою до ТЦК, оскільки є Свідком Єгови і повідомляв про це усно та письмово, а також просив про заміну військової служби на невійськову цивільну службу /Т.1 а.с.241/.

Згідно витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000906 від 09.09.2024, якого вбачається, що 16.04.2024 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Стрий Львівської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 , де пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 , за результатами проведення якого його визнано придатним до військової служби у військовий час, про що комісією складено Довідку №1622 від 16.04.2024. Того ж дня, ОСОБА_3 отримав повістку про виклик на 09:00 год. 17.04.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_4 , однакостанній, будучи військовозобов`язаним, ознайомленим та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, не маючи правових підстав на відстрочку від призову відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, без поважних причин, умисно не прибув на вказану дату до ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 17.04.2024 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 складено відповідний акт, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації /Т.1 а.с.196-197/.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію проступків, винуватість обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст.91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Так, вищенаведеними доказами, які є належні, допустимі та достовірні, в сукупності - достатні та узгоджені, поза розумним сумнівом доведено те, що ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, не маючи правових підстав на відстрочку від призову відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, без поважних причин, умисно не прибув на вказану дату до ІНФОРМАЦІЯ_4 , про поважність причин неявки не повідомив, про що 17 квітня 2024 року працівниками центру комплектування складено відповідний акт, тим самим ухилився від призову на військову службу підчас мобілізації.

Таким чином, ОСОБА_3 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України.

Усі досліджені в судовому засіданні письмові докази є належними, допустимими і достовірними, такі зібрані в порядку, встановленому КПК України, жодної підстави, передбаченої ст.87 КПК України для визнання вказаних доказів недопустимими судом не встановлено.

Процесуальні докази, наведені у вироку прямо підтверджують той факт, що досліджені в судовому засіданні докази, які суд визнає належними та допустимими, зібрані в порядку встановлену законом та жодного сумніву у своїй законності та правдивості не викликають.

Клопотань про визнання доказів неналежними або недопустимими стороною захисту подано не було.

Загальна характеристика складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, винним у вчиненні якого визнається ОСОБА_3 .

Згідно з ч. 1 ст. 2 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Склад кримінального правопорушення являє собою абстрактну теоретичну конструкцію і включає чотири елементи: об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону. Кожен елемент включає певний набір ознак: обов`язкових і факультативних для кваліфікації діяння як кримінального правопорушення.

Касаційний кримінальний суд у постанові від 19 березня 2024 року по справі №676/4559/22 вказав, що стаття 336 КК (у редакції Закону №1357-ІХ від 30 березня 2021 року) передбачає ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Об`єкт правопорушення - в широкому розумінні ним є суспільні відносини у сфері переведення економіки, діяльності органів влади, самоврядування, інших сфер і галузей країни на функціонування у період воєнного стану, а ЗСУ, інших воєнізованих формувань на організацію і штати воєнного часу. У більш вузькому розумінні це передбачений законом порядок підтримання бойової і мобілізаційної готовності ЗСУ та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки.

Додатковий обов`язковий об`єкт правопорушення - встановлений законом порядок комплектування ЗСУ (інших формувань). Шкода, що спричиняється вказаному об`єкту посягання, характеризується такою протиправною поведінкою, коли особа, яка об`єктивно підпадає до призову за мобілізацію до лав ЗСУ, в односторонньому порядку свідомо виключає себе із передбаченого законом процесу формування ЗСУ та інших формувань на рівні забезпечення національної безпеки країни і її населення.

Суспільна небезпека правопорушення полягає в тому, що мобілізація - це комплекс заходів, які здійснюються в державі з метою переведення органів державної влади, місцевого самоврядування та деяких інших органів на функціювання в умовах особливого періоду, а Збройних сил чи інших військових формувань - на організацію і штати воєнного часу. Ефективно дати відсіч нападникам на країну чи виконати зобов`язання по спільній обороні від агресора без швидкої і своєчасної мобілізації неможливо. Тому ухилення від призову до Збройних сил з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони.

Об`єктивна сторона виявляється в бездіяльності - ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Суб`єктивна сторона правопорушення характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх вчинків, проте має намір і бажання так діяти, а саме досягти мети - уникнути самого призову за мобілізацією.

Прямим умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого злочину, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є шкідливим для суспільства.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Спростування доводів сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України.

Відхиляючи доводи обвинуваченого ОСОБА_3 та захисника ОСОБА_5 щодо неможливості ОСОБА_3 проходження військової служби у зв`язку з релігійними переконаннями та його готовність проходити альтернативну службу, якої йому, однак, не пропонували, незважаючи на те, що він звертався до РТЦК та СП і органу місцевого самоврядування з відповідною заявою про заміну йому військової служби на альтернативну (невійськову), суд зважаючи на норми Конституції України та профільне національне законодавство, положення Конвенції з прав людини і основоположних свобод (та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, практику Європейського суду з прав людини та Верховного Суду зазначає, що ОСОБА_3 був призваний не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а на військову службу в Збройні Сили України під час мобілізації на особливий період у зв`язку з оголошенням в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану та загальної мобілізації, можливості заміни якої на альтернативну закон не передбачає. Водночас право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за певних умов, відтак непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_3 та його передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язком захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України не існує, а фактичні та юридичні підстави для сумлінної відмови від військової служби у нього відсутні.

Питання, аналогічні тим, які порушені стороною захисту були предметом розгляду та оцінки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду. За результатами розгляду об`єднана палата у постанові від 27 жовтня 2025 року (справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25) сформулювала висновок щодо правозастосування, відповідно до якого законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.

Як зазначила об`єднана палата, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Частина 2 ст. 35 Конституції України, ч. 3 ст. 18 Пакту і ч. 2 ст. 9 Конвенції допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети). Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.

Об`єднаною палатою було враховано, що положення ст. 18 Пакту не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених ст. 9 Конвенції, допускається відповідно до її ст. 15, однак з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано. Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі.

Законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни. На думку об`єднаної палати, національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця.

Об`єднана палата вважала, що неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава. Адже українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-VasileTerhesagainstRomania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).

У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

Об`єднана палата не залишила поза увагою посилання сторони захисту на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ ст. 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, об`єднана палата, однак, вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.

Об`єднана палата не вбачала підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване ч. 4 ст. 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає ст. 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.

За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі ст. 336 КК, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить ст. 35 Конституції України.

Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнала, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент.

Об`єднана палата визнала, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією, їх необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.

Водночас об`єднана палата вважала, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погодилася з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.

З огляду на вищенаведене об`єднана палата констатувала, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і така відмова зумовлює відповідальність за ст. 336 КК, а обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Доводи захисника на предмет юридичної оцінки дій ОСОБА_3 , як сумлінної відмови, що не може бути підставою кримінальної відповідальності, не ґрунтуються на точному змісті відповідних норм міжнародного права і національного законодавства.

Зокрема, положеннями ч. 1, 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно ч.2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, всупереч доводам захисника, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні положення ст.18 Пакту, ні ст.9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст.9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27.10.2009, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15.09.2016, заява № 66899, пункт 36; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану» (MushfigMammadovetAutres c. Azerbaidjan) від 17.10.2019, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12.03.2024, заява № 18382/15, пункт 42).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (рішення у справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини» (EnverAydemir v. Turkiye) від 07.06.2016, заява № 26012/11, пункти 78, 81; «Дягілєв проти росії» від 10.03.2020, заява № 49972/16, пункт 62; «Канатли проти Туреччини», згадане вище). Фактично у цьому випадку на карту поставлено питання про розуміння та межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст.9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).

У зазначеній вище справі «Дягілєв проти Росії» Суд констатував відсутність порушення вимог ст.9 Конвенції у зв`язку з відмовою компетентними органами держави у задоволенні клопотання про заміну виконання військового обов`язку альтернативною невійськовою службою заявнику, котрий не підтвердив жодними доказами своєї належності до релігійних організацій, пацифістських рухів чи інших об`єднань громадян, які б сповідували і публічно заявляли відповідні погляди і переконання. За обставин цієї справи Суд визнав, що заявник не довів наявності у нього глибокого непереборного конфлікту між обов`язком служити в армії та його переконаннями (пункти 15, 93-95).

На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у ст. 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно ч.4 вказаної статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з ч.3 ст.8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

Відповідно до законодавства, громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих, відповідно до законодавства, релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

До переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 №2066 (в редакції від 29.01.2022), належать Адвентисти-реформісти , Адвентисти сьомого дня, Євангельські християни , Євангельські християни-баптисти , Покутники , Свідки Єгови ,Харизматичні християнські церкви (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами) , Християни віри євангельської (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами) , Християни євангельської віри , Товариство Свідомості Крішни.

Разом з тим, згідно положень ч.3 ст.4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Відповідно ст. 1, 4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Разом з тим, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

З наведеного слідує, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Згідно з п.1 ч.1 ст.150 Основного Закону вирішення питання про відповідність чи невідповідність законів Конституції належить до повноважень Конституційного Суду України. У порядку, встановленому Законом України «Про Конституційний Суд України», цей орган не визнавав неконституційними положення Закону № 1975-XII.

Не констатував і ЄСПЛ у своїх рішеннях невідповідність цього акта національного законодавства вимогам Конвенції.

Згідно зі статтею 65 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24,25,27,28,29,40,47,51,52,55,56,57,58,59,60,61,62,63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений указами Президента України і діє дотепер.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», оголошено про проведення загальної мобілізації.

У воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.

Існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.

Суд звертає увагу і на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий супротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Відтак в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.

Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку РФ. Тобто мобілізація з боку держави України є єдиним необхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама ж держава по суті вже тривалий період часу перебуває у стані «оборонної війни».

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.

На переконання суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Згідно позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.04.2025 в справі № 573/406/24, воєнний стан в Україні накладає обмеження на всі сфери суспільного та особистого життя. Тому право сповідувати свою релігію або переконання, яке визнається та захищається державною, є обмеженим в частині відмови від мобілізації. Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

З огляду на зазначене, суд вважає, що притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, не є примусом, що принижує свободу людини мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір, у розумінні ч. 2 ст. 18 Пакту.

З таких обставин, суд констатує, що ОСОБА_3 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову (альтернативну) службу, отримавши особисто повістку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 для відправки у військову частину для проходження військової служби в Збройних силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.

Стосовно доводів про застосування в даній справі положень Європейської конвенції з прав людини та рішень Європейського Суду стосовно відмови від військової служби з міркувань совісті, то суд не залишає поза увагою численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, однак, колегія суд вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, введення на всій території України воєнного стану та загальної мобілізації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до цього питання у вказаному кримінальному провадженні.

Висновки суду.

За змістом ст.8 Конституції України, в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.

Згідно зі ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.

Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Ретельно проаналізувавши усі надані сторонами кримінального провадження докази з точки зору доведеності ознак складу проступку, інкримінованого обвинуваченому, суд вважає, що сукупність встановлених під час судового розгляду обставин виключає будь-яке інше розуміння подій, викладених в обвинувальному акті, і вказана версія обвинувачення не містить сумнівів в її обґрунтованості та не спростовується доводами сторони захисту.

Розглядаючи кримінальне провадження відносно обвинуваченого, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши об`єктивно досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст.ст.85, 94 КПК України, вказані вище всі докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України в судовому засіданні доведена повністю.

Отже, з урахуванням всіх обставин справи, суд вважає доведеним:

факт ухилення ОСОБА_3 від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Вказаний висновок судом зроблений поза розумним сумнівом, а отже, враховуючи зазначене вище, вина ОСОБА_3 повністю доведена в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ст.336 КК України. Підстав для кваліфікації вчиненого за іншими статтями Кримінального кодексу суд не вбачає.

Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Мотиви призначення покарання.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке мало бути призначене, враховуючи обставини, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Обираючи вид і розмір покарання ОСОБА_3 , суд виходить з таких міркувань.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к)

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, також пояснив причини, з яких не прибув за повісткою до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За таких обставин пом`якшуючих вину обвинуваченого ОСОБА_3 обставин, передбачених ст. 66 КК України судом не встановлено.

Обтяжуючих вину обставин, передбачених ст.67 КК України судом не встановлено.

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд бере до уваги, що ОСОБА_3 є священнослужителем в Центрі свідків Єгови, одружений, має на утриманні малолітню дитину, до кримінальної відповідальності не притягався.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, спосіб вчинення кримінального правопорушення і його мотиви, форму вини, обстановку вчинення, особу обвинуваченого та стан його поведінки, обвинувачений не усвідомив протиправність своїх дій, у вчиненому не розкаявся, раніше не судимий, відсутність обтяжуючих обставин і вважає за необхідне призначити йому покарання в межах санкції ст.336 КК України у виді позбавлення волі.

При призначенні покарання у виді позбавлення волі, суд враховує, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення в умовах воєнного стану, що визначає підвищену суспільну небезпечність інкримінованого йому злочину, дані про особу обвинуваченого, який будучи військовозобов`язаним та перебуваючи у резерві Збройних Сил України, за відсутності підстав, передбачених законодавством на відстрочку від призову чи інших поважних причин, при оголошеній загальній мобілізації, умисно проігнорував своїм конституційним обов`язком по захисту України.

При призначенні покарання ОСОБА_3 у виді позбавлення волі, суд враховує постанови ВС, ухвалені за аналогічних обставин, зокрема, в яких Суд виснував про відсутність підстав для застосування правових приписів ст.75 КК України у кримінальних провадженнях за вчинення злочинів, передбачених ст.336 КК України.

У постанові ВС від 21.03.2024 в справі №595/461/23, Суд виснував, що судом апеляційної інстанції при призначенні покарання у виді позбавлення волі з відбуттям його реально, було враховано підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки відмова від захисту Батьківщини може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, та в умовах воєнного стану є неприпустимою. Як правильно зазначив у своєму вироку апеляційний суд, відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, як того вимагають положення ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України. З такими аргументами повністю погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції. Встановлені у цьому кримінальному провадженні обставини не дають підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, адже у такому разі буде досягнута мета злочину, якої прагне досягнути особа, що ухиляється від призову. Обране особі апеляційним судом покарання відповідно до найнижчої межі санкції ст. 336 КК України, за якою його засуджено, у виді позбавлення волі на строк 3 роки відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, його особі та конкретним обставинам кримінального провадження, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Вважати таке покарання надмірно суворим підстав не вбачається.

У постанові Верховного Суду від 30 квітня 2024 року (справа № 669/398/23, провадження № 51-6954км23), суд вказав, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України захист незалежності та територіальної цілісності держави набув особливого значення для кожного громадянина та має забезпечуватися всіма можливими засобами. Наслідки ухилення осіб від військової служби в цих умовах через призначене їм покарання мають досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. В іншому випадку звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням сформує негативну думку інших військовослужбовців щодо своєї діяльності, матиме вплив на їх бойовий дух та мотивацію, а також жодним чином не сприятиме дотриманню мети та принципів призначення покарання.

Аналогічні висновки викладено у постанові від 24.10.2024 в справі №594/817/22; у постанові від 04.09.2024 в справі №183/2097/23; у постанові від 03.10.2024 в справі №701/1202/23; у постанові від 03.10.2024 в справі №718/2261/23; у постанові від 26.09.2024 в справі №596/526/23; у постанові від 05.02.2024 в справі №625/67/23.

Верховний суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу, що з урахуванням ситуації, яка склалася в країні - збройної агресії РФ, конституційним обов`язком кожного громадянина є захист Батьківщини. Оскільки відмова від захисту Батьківщини може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, такі дії в умовах воєнного стану є неприпустимими. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, як того вимагають положення ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України. Враховуючи наведене, вчинений обвинуваченим умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, а тому його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням створює в очах громадян та суспільства в цілому негативне враження безладдя та безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

Що стосується доводів сторони захисту про призначення покарання з застосуванням ст.75 КК України, суд звертає увагу на таке.

Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розділом ХІІ КК України.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, законодавцем чітко визначено, що за наявності вищевказаних підстав, під час вирішення питання щодо застосування положень ст. 75 КК України суд враховує: тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи.

Суд вважає, що обставини, наведені стороною захисту не є достатніми для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а інші обставини, а саме перебування обвинуваченого у шлюбі та наявність неповнолітньої дитини, враховані судом при визначені виду та міри покарання, і в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК України дають суду підстави для призначення покарання у мінімальні межі санкції ст. 336 КК України, однак істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_3 злочину та ступінь суспільної небезпеки та не є достатніми для застосування положень ст. 75 КК України .

Суд вважає, що відсутні також підстави для застосування відносно ОСОБА_3 правових приписів, передбачених ст.69 КК України, враховуючи висновки ВС, викладені у постанові від 30.04.2024 в справі №669/398/23.

Що стосується доводів сторонн захисту про застосування правових висновків ІНФОРМАЦІЯ_17 , викладених у постанові у справі №573/838/24 від 27.10.2025, суд звертає увагу на таке.

Суд звертає увагу, що Третя судова палата ККС ВС передала провадження на розгляд Об`єднаної палати для відступу від висновку колегії Першої судової палати ККС ВС, вказаного у постанові від 15 листопада 2025 року (справа № 573/406/224, провадження № 51-317км25), оскільки виходить із правової позиції щодо застосування частині 1 статті 461 КПК України у подібних правовідносинах, відмінної від раніше висловленої Верховним Судом у цьому рішенні, вважає обґрунтованим підхід, застосований колегіями суддів Першої та Другої судових палат ККС ВС у постановах від 02 травня 2024 року (справа № 344/12021/22), від 13 червня 2024 року (справа № 601/2491/22) та від 21 січня 2025 року (справа № 344/7666/22).

Отже, об`єднаній палаті потрібно було вирішити питання щодо того чи має право громадянин на сумлінну відмову від військової служби з релігійних переконань під час мобілізації у період воєнного стану.

Той факт, що при призначенні покарання ОП ВС 27.10.2025 у справі №573/838/24 було застосовано до засудженого правові приписи ст.75 КК України, то слід зауважити, що звільнення від покарання в даному випадку було застосовано за конкретних обставин вказаної справи і не свідчить про те, що при призначенні покарання у інших кримінальних провадженнях, де обвинувачені є свідками Єгови слід застосовувати правові приписи ст.75 КК України.

Про наведене, зокрема свідчить правовий висновок ВС у справі №583/3259/24 від 27.11.2025, постановлений після судового рішення ОП ВС, в якому суд, до обвинуваченого, який був свідком Єгови не застосував положення ст.75 КК України, а залишив без змін судове рішення, яким було призначено покарання у виді позбавлення волі.

Зокрема, ВС вказав, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідно до найнижчої межі санкції ст. 336 КК, за якою його засуджено, у виді позбавлення волі на строк 3 роки відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, його особі та конкретним обставинам кримінального провадження, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Вважати таке покарання надмірно суворим підстав не вбачається. Як і не встановлено підстав для застосування ст. 75 КК та звільнення ОСОБА_7 від реального відбування призначеного покарання, оскільки це не сприятиме досягненню мети останнього, якою згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 50 зазначеного Кодексу є виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Інші питання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не обирався.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373- 374 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст.336 КК України, й призначити йому покарання у виді 3 /трьох/ років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з дня фактичного затримання в ході звернення вироку до виконання.

Речові докази: довідку військово-лікарської комісії №1622 на 1 арк., направлення на медичний огляд військово-лікарською комісією №9215 на 1 арк., картку обстеження та медичного огляду ОСОБА_3 - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржено сторонами до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Стрийський міськрайонний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Після проголошення вироку учасники судового провадження мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, обвинувачений та захисник - подати клопотання про помилування.

Головуючий суддя ОСОБА_1