Справа № 450/4172/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/939/25 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 вересня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн..

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 10000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 12000 грн. в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно вироку суду обвинувачений ОСОБА_7 заподіяв умисне легке тілесне ушкодження, тобто скоїв кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України, за таких обставин: 04 серпня 2024 року приблизно о 04 годині 00 хвилини ОСОБА_7 , перебуваючи в будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , знаючи про те, що здоров`я будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, протиправне посягання на нього є кримінально-караним, діючи цілеспрямовано, незаконно, протиправно, умисно, з метою завдання невизначеної шкоди здоров`ю, завдав потерпілому ОСОБА_9 три удари кулаком правої руки, два з яких в ділянку обличчя та один удар в ліву завушну ділянку, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді синця на нижній повіці правого ока з переходом на праву виличну ділянку, синець на лобній ділянці дещо справа, синець на лівій завушній ділянці з переходом на ліву щічну ділянку, що за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

На вказаний вирок суду представник потерпілого - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок у частині призначеного покарання і стягнення моральної шкоди, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначити покарання у виді громадських робіт до 200 годин. Задоволити позовні вимоги потерпілого та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

На підтримку своїх апеляційних вимог покликається, що вирок в оскаржуваній частині не відповідає вимогам законності, справедливості та співмірності, оскільки призначене обвинуваченому покарання є надмірно м`яким та не досягає мети покарання, а визначений розмір морального шкоди є явно заниженим, не відповідає характеру протиправного діяння, глибини фізичних і душевних страждань потерпілого.

Вказує, що суд встановив факт вчинення ОСОБА_7 насильства щодо батька у нічний час, завдання кілька прицільних ударів у голову та завушну ділянку, що у сукупності свідчить про підвищену суспільну небезпеку діяння. При цьому суд безпідставно не врахував, що ОСОБА_7 вже раніше притягувався до кримінальної відповідальності за фактом побиття свого батька, що мало місце 24.06.2024 і вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.11.2024 ОСОБА_7 вже було засуджено за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Вважає, що повторне застосування насильства до батька свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не виправився і призначене йому перше покарання у вигляді штрафу не змогло запобігти вчинення ним нового кримінального правопорушення, однак суд знову призначив йому покарання у виді штрафу.

Також покликається, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд врахував його щире каяття, однак не вказав у чому саме таке каяття полягало. Вважає, що така пом`якшуюча обставина відсутня і не підтверджена жодними даними, а тому висновок суду про те, що обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся є невірним, а визнання ним вини - є "штучним", спрямованим на пом`якшення покарання.

Зазначає, що суд не взяв до уваги, що хоча обвинувачений ОСОБА_7 визнав вину у вчиненні інкримінованого правопорушення, проте не надав жодної критичної оцінки своїй протиправній поведінці, не надав жодної допомоги потерпілому, протягом досудового розслідування не цікавився його станом здоров`я, жодного разу, навіть в суді, не попросив у нього вибачення. Обвинувачений, з огляду на повторне притягнення до кримінальної відповідальності, не запевнив ні потерпілого, ні суд, що більше подібного не вчинить і бажає виправитися, що зробив для себе відповідні висновки.

Стверджує, що за наведених обставин призначення обвинуваченому покарання у виді громадських або виправних робіт буде відповідати меті покарання.

Крім цього, апелянт покликається на неправильне застосування судом критеріїв визначення розміру моральної шкоди та недостатню мотивацію зменшення суми позову.

Вказує, що суд не надав реальної оцінки критеріям визначення розміру моральної шкоди, не зважив якість і глибину страждань батька, побитого сином, не оцінив стійкий сімейний конфлікт і приниження гідності у власному домі. Суд обмежився загальною формулою та прямо вказав на можливість сплатити ОСОБА_7 як мотив зниження, тобто на майновий стан відповідача, який не може бути визначальним критерієм розміру моральної шкоди.

Вважає, що наведені у матеріалах справи характер правопорушення, поведінка винного до і після вчиненого, наслідки для потерпілого обґрунтовують заявлений в цивільному позові розмір компенсації. При цьому звертає увагу на аморальність дій ОСОБА_7 вчинених щодо свого батька ОСОБА_9 .

Наголошує, що насильство з боку обвинуваченого завдало і продовжує завдавати подвійних страждань потерпілому, а саме фізичних у вигляді тілесних ушкоджень і болю, та душевних і моральних від усвідомлення того, що насильство вчинено найближчою людиною, яка повинна піклуватись й поважати батька. Звертає увагу, що у даному випадку приниження честі і гідності потерпілого є набагато глибшими.

При апеляційному розгляді справи апелянт та потерпілий підтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, навівши у судовому засіданні аналогічні доводи та просили таку задоволити.

Прокурор підтримав апеляційні вимоги представника потерпілого.

Обвинувачений та його захисник заперечили апеляційні вимоги представника потерпілого як безпідставні, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Відтак, в апеляційному порядку колегія суддів перевіряє апеляційні доводи представника потерпілого щодо призначеного обвинуваченому покарання та визначеного розміру моральної шкоди.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно матеріалів справи при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.125 КК України, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке класифікується як кримінальний проступок, характер вчиненого та його суспільну небезпеку, конкретні обставини справи, дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується нейтрально, працює водієм-експедитором ТОВ «МП-ЛОГІСТИК», не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, думку потерпілого, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та повне визнання вини, а також наявність обставини, яка обтяжує покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Колегія суддів у даному випадку не приймає до уваги доводи апелянта про те, що суд безпідставно не врахував, що ОСОБА_7 вже раніше притягувався до кримінальної відповідальності за фактом побиття свого батька, що мало місце 24.06.2024 і був засуджений за ч.1 ст.125 КК України до аналогічного покарання, а саме штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів громадян.

Так, згідно матеріалів справи ОСОБА_7 дійсно був засуджений вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 04.11.2024 за вчинення щодо свого батька кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, до штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів.

Разом з тим, на час ухвалення оскаржуваного вироку ОСОБА_7 вважався не судимим, а кримінальне правопорушення у межах даного кримінального провадження ОСОБА_7 вчинив 04.08.2024, тобто до ухвалення щодо нього вироку від 04.11.2024.

Водночас, на переконання колегії суддів, призначене місцевим судом обвинуваченому за ч.1 ст.125 КК України покарання у виді штрафу, що є найменш суворим видом покарання, передбаченого санкцією даної статті, у даному конкретному випадку є необґрунтованим та не відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України.

Апеляційний суд вважає, що у даному випадку враховане місцевим судом щире каяття обвинуваченого, як пом`якшуючу покарання обставину, є формальним.

Так, каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, відверту негативну оцінку своєї злочинної діяльності, визнання тих обставин, які ставляться у провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатись в намаганні особи відшкодувати заподіяні збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Згідно матеріалів справи, обвинувачений хоча і визнав свою вину у вчиненому та вказав про своє щире каяття, а також погодився на розгляд справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, однак матеріали справи не містять жодних даних про те, як саме проявилась дієвість щирого розкаяння обвинуваченого у вчиненому.

Зокрема, у матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_7 намагався відшкодувати заподіяні збитки та бажав виправити наслідки вчиненого, адже під час судового провадження потерпілий подав до суду цивільний позов про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, а також вказував про стійкість характеру конфлікту між ним та обвинуваченим і просив призначити останньому суворе покарання.

Також матеріали справи не містять даних про те, що обвинувачений вибачився перед потерпілим за спричинення йому тілесних ушкоджень, що у свою чергу ставить під сумнів, що обвинувачений осуджує свою поведінку.

Санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк до двохсот годин, або виправних робіт на строк до одного року.

Згідно п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Як передбачено п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За встановлених при апеляційному розгляді обставин оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 у частині призначеного покарання слід скасувати, та, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке класифікується як кримінальний проступок, конкретних обставини справи, врахованих судом даним про особу винного, а також обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, ухвалити у цій частині новий вирок, яким обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, призначити покарання у межах санкції даної статті, а саме у виді громадських робіт, яке на переконання колегії суддів буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Перевіривши апеляційні доводи представника потерпілого у частині визначеного судом розміру моральної шкоди, колегія суддів враховує наступне.

Згідно ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Згідно матеріалів справи потерпілий ОСОБА_9 подав до обвинуваченого ОСОБА_7 цивільний позов, у якому просив стягнути з обвинуваченого на його користь, зокрема моральну шкоду у розмірі 100000 гривень.

У своєму цивільному позові потерпілий покликався, що в наслідок вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення йому (потерпілому), який є батьком обвинуваченого, заподіяно емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, приниження гідності, тривоги, страху за своє життя та здоров`я, переживаннями щодо своєї соціальної репутації. Вказав, що наслідки встановленої у справі події потягли за собою нераціональне витрачення життєвого часу, обумовили необхідність залучення фізичних, душевних та матеріальних ресурсів і дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання.

Колегія суддів вважає, що враховуючи характер вчиненого ОСОБА_7 правопорушення та ступінь його вини, конкретні обставини кримінального провадження, глибину фізичних страждань, у зв`язку із отриманням потерпілим легких тілесних ушкоджень, а також глибину душевних страждань потерпілого, зокрема, і від усвідомлення неправомірності дій обвинуваченого, приниженні честі, гідності і ділової репутації, отримання негативних емоцій, порушенням звичного устрою та ритму життя, необхідністю брати участь у слідчих діях та у судовому процесі, рішення суду першої інстанції про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди у розмірі 10000 грн. ґрунтується на вимогах закону, і таке прийнято у рахуванням засад розумності та справедливості.

Підстав для збільшення визначеного місцевим судом розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає.

За встановлених обставин відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого у частині вирішення цивільного позову про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.405, 407, 414, 420, ч.15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 задоволити частково.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 у частині призначеного покарання скасувати.

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначити йому покарання у виді 200 (двохсот) годин громадських робіт.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: