ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/3268/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/387/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 вересня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному 20 травня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000651, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, розлученого, із середньою спеціальною освітою, не працюючого, який є особою з інвалідністю ІІ групи, не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України, -

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 вересня 2024 року засуджено ОСОБА_8 за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням (іспитовим строком 2 роки), з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

Ухвалено рішення щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 визнаний винним в тому, що він 20 травня 2023 року, приблизно о 14 годині 40 хвилин, знаходячись у приміщенні кухні будинку розташованого на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , знаходячись с заду колишньої співмешканки ОСОБА_11 , яка у той час поралась по господарству, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді настання смерті і бажаючи їх настання, лезом кухонного ножа, який тримав у правій руці, наніс останній один удар у задню поверхню грудної клітини зліва, на рівні 3-4 міжребер`я, далі одразу, після того, як ОСОБА_11 повернулась до нього обличчям, знову діючи умисно, продовжуючи реалізовувати раніше виниклий умисел на вбивство, наніс ОСОБА_11 ще два удари лезом кухонного ножа, який тримав у правій руці, в область плеча та в область передпліччя правої руки, після чого ОСОБА_11 , рятуючись від противоправних дій покинула приміщення будинку та звернулася за допомогою до місцевих мешканців, які у свою чергу вжили заходів для її госпіталізації до медичної установи, де останній була надана кваліфікована медична допомога.

Отже, ОСОБА_8 діючи з прямими умислом, спрямованим на умисне противоправне заподіяння смерті ОСОБА_11 , не виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, з причини, що не залежали від його волі.

Внаслідок вищевказаних противоправних дій ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_11 наступні тілесні ушкодження:

проникаюче в плевральну порожнину колото-різане поранення грудної клітини, яке належить до тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя;

колото-різані рани правої верхньої кінцівки, які належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня).

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо доведеності обвинувачення та винуватості ОСОБА_8 , правову кваліфікацію, вважає вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 вересня 2024 року незаконним і необґрунтованим з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилося у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню, а саме ст.ст.69, 75 КК України, і як наслідок невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину внаслідок м`якості. Просить даний вирок скасувати в частині призначеного ОСОБА_8 покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що судом першої інстанції належним чином не враховано особу винного, конкретні обставини та ступінь суспільної небезпеки правопорушення, формально враховано тяжкість злочину, а також характеристику особи обвинуваченого. Зокрема, не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_8 вчинив особливо тяжкий злочин із застосуванням ножа; вину фактично не визнав, не розкаявся, завдану шкоду здоров`ю потерпілій не відшкодував.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні вважали необґрунтованою апеляційну скаргу прокурора та просили залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційної скарги, зваживши на доводи обвинуваченого та його захисника, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З огляду на ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які не заперечувались також і обвинуваченим.

А тому висновки суду щодо фактичних обставин провадження, доведеності винуватості обвинуваченого, кваліфікації його дій, які не оскаржувалися й в апеляційній скарзі, згідно до ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вони заслуговують на увагу з огляду на наступне.

За змістом апеляційної скарги прокурор, не оспорюючи призначений судом ОСОБА_8 сам вид покарання, фактично не погоджується із застосуванням ст.69 КК України та подальшим застосуванням до останнього правового інституту звільнення від покарання на підставі ст.75 КК України.

Згідно ст.50, 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.

Так, суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_8 за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України, тобто призначив більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.

Колегія суддів не може погодитись з зазначеним висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Згідно ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити покарання, нижче від найнижчої межи, встановленої в санкції (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини провадження або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній частині - послатися на ч.1 ст.69 КК України.

Як убачається з вироку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, судом першої інстанції недостатньо враховано ступінь тяжкості вчиненого останнім злочину, конкретні фактичні обставини його вчинення та дані про особу ОСОБА_8 , який вчинив умисний особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, із застосуванням знаряддя ножа, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність як особи обвинуваченого так й вчиненого, за яке законом передбачено покарання лише у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, не працює, неодружений, є інвалідом 2-гр.

Крім того, суд у вироку обґрунтував застосування ст.69 КК України активним сприянням у розкритті злочину, наявністю тяжкого захворювання та наявністю інвалідності ІІ групи.

Однак, зазначені судом обставини не є ні пом`якшуючими покарання чи такими, що знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, оскільки, активне сприяння у розкритті злочину, пов`язано тільки із певною процесуальною поведінкою обвинуваченого на стадії досудового розслідування. Судовий розгляд відбувся у повному обсязі, вину обвинувачений визнав частково, вчинення ним кримінального правопорушення вперше - лише підтверджують факт вчинення кримінального правопорушення, а наявність інвалідності 2-ї групи та тяжкого захворювання свідчить тільки про стан здоров`я самого обвинуваченого, та не є підставою, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також не є обставинами чи сукупністю обставин, які знаходяться у причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які б безпосередньо впливали на суспільну небезпеку злочину або небезпечність винуватої особи. Такої позиції додержується й Верховний Суд у своєму рішенні (ВС ККС №629/2739/18 від 03 лютого 2021 року).

При цьому зазначені судом обставини не завадили обвинуваченому вчинити особливо тяжкий умисний злочин проти життя та здоров`я особи, з якою перебував у сімейних відносинах, із застосуванням ножа.

За таких обставин слід визнати, що в оскаржуваному рішенні судом не наведено переконливих мотивів на підтвердження своїх висновків щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого такої правової пільги, передбаченої ст.69 КК України, з урахуванням принципу справедливості покарання й відповідності його меті виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових злочинів.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційних доводів прокурора щодо безпідставного застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК України.

Окрім цього, заслуговують на увагу й доводи прокурора про безпідставне подальше звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, виходячи з наступного.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно із законом стаття 75 КК України може бути застосована в тому разі, коли суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому таке рішення суд повинен належним чином умотивувати.

Відповідно до вимог ст.414 КПК України невідповідним ступню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд прийшов до правильного висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Однак, мотивуючи своє рішення про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, тобто із застосуванням ст.75 КК України з подальшим звільненням його від покарання з випробуванням, суд першої інстанції послався на те, що не судимий; не працює; на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; обвинувачується у вчинені замаху, а не закінченого особливо тяжкого злочину; позицію потерпілої щодо прощення обвинуваченого; а також те, що обвинувачений має тяжке захворювання і неодноразово був госпіталізований під час розгляду справи. Зазначені обставини, а також дані щодо особи обвинуваченого, на думку суду першої інстанції, обґрунтовували обраний судом захід примусу.

Але з таким висновком не можна погодитися, оскільки він також не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, встановлених ст.ст.50, 65 КК України, у зв`язку з тим, що суд першої інстанції в достатній мірі не врахував ступінь тяжкості, мету та спосіб вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його мотив, даних щодо особи останнього, його процесуальну поведінку, а також інші обставини, що відображають особливості конкретного кримінального правопорушення у межах даної кримінально-правової кваліфікації.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 дійсно не судимий; не працює, є інвалідом 2-ї групи, має тяжке захворювання, разом з тим вчинивкримінальне правопорушення, яке за класифікацією злочинів, передбачених ст.12 КК України, відносяться до особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, із застосуванням ножа, що само по собі вже свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого.

Окрім цього, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 286 від 31.05.2023 року ОСОБА_8 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі синдрому залежності внаслідок вживання алкоголю. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_8 виявляв ознаки вищевказаного хронічного психічного захворювання та перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_8 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (т. 1 а.с. 196-198).

Але зазначеним обставинам судом першої інстанції не було надано належної оцінки.

За таких обставин висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без відбування покарання та можливість застосування до нього такої правової пільги, як звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність, а також засадам та меті покарання, визначеним ст.ст.50, 65 КК України, а тому вирок суду в цій частині не можна визнати законним та обґрунтованим, відповідно до вимог ст.370 КПК України, у зв`язку з чим доводи прокурора в апеляційній скарзі про це є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У зв`язку з викладеним, на підставі п.4 ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання і ухвалити свій вирок.

Призначаючи покарання колегія суддів зауважує, що прокурор в апеляційній скарзі не обґрунтовує чому саме необхідно призначити покарання за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років, а не в мінімальних межах санкції статті.

З врахуванням зазначеного, обвинуваченому ОСОБА_8 слід призначити покарання за ч.3 ст.15, ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років, яке буде відповідати вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових правопорушень.

На підставі викладеного, керуючись ст.404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

ЗАСУДИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 вересня 2024 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_8 покарання ч. 3 ст.15, ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

В решті вирок залишити без змін.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_8 обчислювати з моменту його фактичного затримання для виконання вироку.

Зарахувати ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 20.05.2023 року до 23.05.2023 року включно, виходячи зі співвідношення одному дню затримання відповідає один день позбавлення волі; а також строк перебування ОСОБА_8 під цілодобовим домашнім арештом з 24.05.2023 року до 19.07.2023 року, виходячи зі співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4