Справа № 165/2252/25
Провадження № 1-кп/156/34/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2026 року сел.Іваничі

Колегія Іваничівського районного суду Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_4 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_5 ,

представниці неповнолітніх

потерпілих осіб адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглядаючи у закритому судовому засіданні в залі суду № 1 у сел. Іваничі Волинської області (із застосуванням засобів відеоконференції) кримінальне провадження (№ за ЄРДР 0000364 від 08.04.2025) щодо обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст. 122, ч. 4 ст. 152, ч.6 ст. 152, ч. 6 ст. 153 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

1. Щодо відкладення судового засідання

Іваничівським районним судом Волинської області здійснюється судовий розгляд кримінальної справи № 165/2252/25. Чергове судове засідання щодо розгляду справи було призначено на 14.01.2026 на 11 год 15 хв.

У призначеному засіданні взяли участь прокурор ОСОБА_5 , представниця неповнолітніх потерпілих осіб адвокат ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 , захисник адвокат ОСОБА_8 ..

Законний представник неповнолітніх потерпілих ОСОБА_9 була належним чином повідомлена про дату, час та місце здійснення судового засідання, для участі у призначеному засіданні не прибула.

На теперішній час судом були досліджені всі докази згідно з установленим порядком та обсягом дослідження доказів. Згідно з ч. 3 ст. 364 КПК України після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, за відсутності клопотань учасників справи, суд має перейти до судових дебатів.

Прокурор ОСОБА_5 , адвокат ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_8 не вважали за можливе розпочинати судові дебати без участі законного представника неповнолітніх потерпілих осіб, на їхню думку, інтереси потерпілих у справі мають бути представлені не тільки адвокатом, але й законним представником. Обвинувачений ОСОБА_7 у вирішенні цього питання покладався на розсуд суду.

Згідно з ч.1 ст. 59 КПК України, якщо потерпілим є неповнолітня особа або особа, визнана в установленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною, до участі в процесуальній дії разом з нею залучається її законний представник. За змістом ч. 2 ст. 44 КПК України як законні представники неповнолітніх можуть бути залучені батьки (усиновлювачі), а в разі їх відсутності - опікуни чи піклувальники особи, інші повнолітні близькі родичі чи члени сім`ї, а також представники органів опіки і піклування.

Згідно з ч.1 ст. 325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду.

Відсутність законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_9 у цій справі не дозволяє з`ясувати думку учасників справи щодо всіх питань, які підлягають вирішенню судом за підсумками розгляду справи, зокрема, питання щодо підтримання цивільного позову, заявленого у кримінальному провадженні.

Згідно зі ст. 322 КПК України судовий розгляд відбувається безперервно, крім часу, призначеного для відпочинку; при цьому не вважаються порушеннями безперервності судового розгляду випадки відкладення судового засідання внаслідок неприбуття сторони або інших учасників кримінального провадження.

З огляду на це, суд вважає за необхідне для забезпечення прибуття до суду законного представника неповнолітніх потерпілих осіб ОСОБА_9 або забезпечення її участі в засіданні в режимі відеоконференції відкласти засідання у кримінальній справі № 165/2252/25 на 22.01.2026 на 12 год 15 хв.

2. Щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.04.2025, ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.06.2025, ухвали Володимирського міського суду Волинської області від 03.07.2025, ухвали Іваничівського районного суду Волинської області від 18.08.2025, ухвали Іваничівського районного суду Волинської області від 09.10.2025, ухвали Іваничівського районного суду Волинської області від 03.12.2025 перебуває під вартою в Державній установі «Луцький слідчий ізолятор» (строк застосування запобіжного заходу визначено до 30.01.2026). На теперішній час судовий розгляд кримінальної справи № 165/2252/25 не завершено.

Прокурор ОСОБА_5 подала до суду 12.01.2026 клопотання про продовження ще на 60 днів строку дії раніше обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Представниця публічного обвинувачення у судовому засіданні 14.01.2026 підтримала раніше подане нею клопотання.

Таке клопотання прокурор мотивувала обґрунтованістю підозри ОСОБА_7 у скоєнні умисного нетяжкого злочину проти життя та здоров`я неповнолітніх осіб (ч.1 ст. 122 КК України), умисних особливо тяжких злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості двох неповнолітніх осіб (ч. 4 ст. 152, ч.6 ст. 152, ч.6 ст. 153 КК України), необхідністю забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, наявністю ризиків з боку обвинуваченого в подальшому переховуватись від суду, здійснювати протиправний вилив на свідків та потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення.

На думку прокурора, обвинувачений під впливом суворості можливого покарання за скоєння особливо тяжких злочинів може намагатись уникнути суду, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані менш небезпечними, ніж покарання за скоєні злочини та процедура його відбування. За твердженнями прокурора, ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення, характер скоєних ним діянь свідчить про систематичне сексуальне насильство з його боку щодо двох неповнолітніх доньок упродовж двох років. Крім того, обвинувачений та двоє неповнолітніх потерпілих перебувають у родинних зв`язках, мешкають за однією адресою, тож перебування ОСОБА_7 на волі здатне вплинути на психологічний стан потерпілих та малолітнього свідка.

Прокурор вважала необхідним продовжити застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки (на думку сторони обвинувачення) інші, більш м`які запобіжні заходи, не здатні нівелювати існування ризиків у кримінальному провадженні з боку цієї особи.

Представниця неповнолітніх потерпілих адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні 14.01.2026 підтримала розглядуване клопотання прокурорів, вважала за необхідне продовжити тримання ОСОБА_7 в умовах ізоляції від його неповнолітніх дітей з метою запобігання подальшому протиправному впливу на них з боку обвинуваченого та з метою запобігання подальшому психологічному травмуванню потерпілих.

Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував проти задоволення клопотання прокурорів щодо продовження строку тримання підсудного під вартою, остаточне вирішення цього питання залишив на розсуд суду.

Захисник адвокат ОСОБА_8 підтримав позицію, висловлену його підзахисним, у вирішенні питання щодо продовження строку тримання підсудного під вартою ОСОБА_7 покладався на розсуд суду.

Розглядуване клопотання сторони обвинувачення колегія суддів вирішує таким чином.

За змістом ч.1 ст. 92 КПК України, за загальним правилом, обов`язок доказування у кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора.

Згідно зі ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому гл. 18 КПК.

За змістом ч.3 ст. 331 КПК України за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.4 ст. 176 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України, під час судового провадження запобіжні заходи застосовуються судом за клопотанням прокурора.

Згідно зі ст. 177 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При цьому підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити такі дії.

Згідно з ч.1 ст. 183 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаним ризикам.

Строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів (ч.1 ст. 197 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України).

Клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.1 ст. 199 (гл. 18 розд. ІІ) КПК України).

Оцінюючи наведені підстави для продовження у даній конкретній справі щодо ОСОБА_7 раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Органи державної влади, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Основного Закону). Ст. 29 Конституції України гарантується право кожної людини на свободу та особисту недоторканність.

Згідно зі ст. 9 Основного Закону чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україною 17.07.1997 ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), яка набрала чинності для України 11.09.1997. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу під час розгляду відповідних клопотань, слідчий суддя, суд щоразу зобов`язаний враховувати, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини. Саме така правова позиція висловлена у п.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2013 № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України».

Вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри, поняття якої не міститься в національному законодавстві, варто виходити з його визначення, наведеного у п.175 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04) від 21.04.2011, де зазначено, що обґрунтована підозра - це існування фактів і інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти і інформація, якими сторона обвинувачення обґрунтовує причетність ОСОБА_7 до скоєння умисного нетяжкого злочину проти життя та здоров`я неповнолітніх осіб, умисних особливо тяжких злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості двох неповнолітніх осіб в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування відображені з достатньою мірою для висновку про обґрунтованість повідомленої йому підозри.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 28.10.1994 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (Murray v. the United Kingdom), заява № 14310/88, зазначив, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження, що є завданням наступних етапів кримінального процесу.

Стороною обвинувачення зібрані певні докази у кримінальному провадженні, частина таких доказів уже була досліджена судом (зокрема, показання неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10 , протокол обшуку, здійсненого у домоволодінні, за місцем проживання ОСОБА_7 та його родини, висновки судово - медичних експертиз, висновки судово психіатричних експертиз, показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ). Досліджені судом докази дозволяють з великим ступенем упевненості стверджувати про причетність ОСОБА_7 до скоєння кримінальних правопорушень.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 органом досудового розслідування висунуті обвинувачення у скоєнні умисного нетяжкого злочину проти життя та здоров`я неповнолітніх осіб (ч.1 ст. 122 КК України), умисних особливо тяжких злочинів проти статевої свободи та статевої недоторканості двох неповнолітніх осіб (ч. 4 ст. 152, ч.6 ст. 152, ч.6 ст. 153 КК України). За вчинення окремих з таких злочинів санкції відповідних статей Особливої частини КК України передбачають найсуворіше покарання у виді довічного позбавлення волі винної особи.

Обвинувачений під впливом суворості можливих покарань за скоєння особливо тяжких злочинів може намагатись уникнути суду, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані менш небезпечними, ніж покарання за скоєні злочини та процедура його відбування. Суд враховує на фоні складної суспільно-політичної обстановки в Україні, запровадження в державі воєнного стану та збройної агресії російської федерації проти України високу імовірність виїзду особи на територію, котра є тимчасово непідконтрольною державній владі України, або за межі України, що тягнутиме за собою неминуче ускладнення процедури подальшого судового розгляду кримінальної справи.

Тож прокурорами доведено існування щодо ОСОБА_7 ризику переховуватись від правосуддя.

Суд зазначає, що вплив на потерпілих у кримінальному провадженні може проявлятися в різних формах та в будь-якому випадку створює ризик тиску на учасника справи, що є підставою для застосування більш суворого запобіжного заходу до обвинуваченого. Такий вплив створює загрозу психологічного, морального або будь-якого іншого характеру для жертв злочинів. Практика Європейського суду з прав людини підтверджує обов`язок держави вживати ефективних заходів для захисту учасників процесу від будь-яких форм тиску чи впливу, в тому числі опосередкованого. Це означає, що держава має забезпечити безпеку та справедливість для всіх учасників судового, або будь-якого іншого процесу, де можливий тиск або вплив на їхню думку чи дії (рішення Суду у справі Ван Мехелен та інші проти Нідерландів (Van Mechelen and Others v. the Netherlands) від 23.04.1997, заяви № 21363/93, 21364/93, 21427/93, 22056/93).

Обвинувачений та двоє неповнолітніх потерпілих перебувають у родинних зв`язках, мешкають у приватному будинку за однією адресою, тож перебування ОСОБА_7 на волі здатне вплинути на подальші показання потерпілих та малолітнього свідка (адже ці особи є членами родини обвинуваченого), котрі можуть бути надані під час подальшого апеляційного перегляду справи та використані як джерела доказів винуватості підсудного. Вказані обставини з достатньою повнотою відображені у змісті обвинувального акта й не заперечуються стороною захисту.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював у своїй практиці позицію, згідно з якою «висновки про наявність небезпеки вчинення нових правопорушень мають бути підкріплені конкретними фактами» (п.134 рішення Суду у справі «Александр Макаров проти Росії» (Aleksandr Makarov v. Russia), заява 15217/07, від 12.03.2009).

ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення, характер інкримінованих йому діянь свідчить про систематичне сексуальне насильство з його боку щодо двох неповнолітніх доньок упродовж двох останніх років.

Отже, стороною обвинувачення доведено існування щодо ОСОБА_7 ризиків вчинити інше кримінальне правопорушення та здійснювати протиправний вплив та потерпілих і свідків у справі.

Аналізуючи у своїй правозастосовній практиці питання застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути певні ризики, при цьому обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (рішення у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, заява № 40107/02, п. 80).

У кримінальному провадженні можуть бути застосовані такі запобіжні заходи (ч. 1 ст. 176 КПК): особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою. Види цих заходів законодавцем наведено у порядку зростання ступеня суворості; відповідно найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

З урахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_7 та неповнолітні потерпілі мешкають в одному житлі, подальше перебування обвинуваченого в одному житловому приміщенні поряд з жертвами злочинів здатне призвести до подальшого психологічного травмування потерпілих, може становити потенційну небезпеку для дітей, застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту не є можливим.

Будь-якими особами, котрі заслуговували б на довіру, на час розгляду судом питання про продовження строку застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не були взяті зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а відтак, запобіжний захід у виді особистої поруки відносно згаданої особи не може бути застосовано.

Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання є недостатнім для забезпечення виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у вказаному кримінальному провадженні з огляду на серйозність висунутих обвинувачень.

Таким чином, підстави для обрання більш м`якого запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 на теперішній час відсутні.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» (Letellier v. France), заява № 12369/86, від 26.06.1991 вказав, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Така ж позиція відображена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria), заява № 33977/97, від 26.07.2001.

Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

За змістом ч.2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Оцінюючи в сукупності особу ОСОБА_7 , обставини вчинення кримінальних правопорушень, необхідність забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також доведеність прокурором наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 194 КПК України, існування щодо обвинуваченого трьох ризиків з числа визначених ст. 177 КПК України, суд вважає за необхідне продовжити застосування до обвинуваченого раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Суд продовжує строк тримання обвинуваченого під вартою на строк 59 днів (без визначення розмірі застави).

Згідно з ч.4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.177 та 178 КПК, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину (злочинів), вчинених із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Отже, суд продовжує строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою на строк 59 днів (без визначення розмірі застави).

Керуючись ст. 7,8, 131, 176, 177, 178, 194, 322, 331 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

У зв`язку з неприбуттям до суду законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_9 судовий розгляд кримінальної справи № 165/2252/25 відкласти на 22.01.2026 на 12 год 15 хв.

Про дату, час та місце здійснення призначеного судового засідання повідомити прокурора ОСОБА_5 законного представника неповнолітніх потерпілих осіб ОСОБА_9 , представницю неповнолітніх потерпілих осіб адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_8 ..

Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст. 122, ч. 4 ст. 152, ч.6 ст. 152, ч. 6 ст. 153 КК України, задовольнити.

Продовжити дію обраного щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою у Державній установі «Луцький слідчий ізолятор» на строк 59 (п`ятдесят дев`ять) днів, тобто з 14.01.2026 по 13.03.2026 включно.

Копію цієї ухвали направити до Державної установи «Луцький слідчий ізолятор» - для виконання в частині обраного щодо обвинуваченого запобіжного заходу.

Строк дії цієї ухвали (в частині запобіжного заходу для обвинуваченого) встановити до 13.03.2026 включно.

Ця ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена (лише в частині продовження застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою) на підставі п.1-1 ч.2 ст. 395 КПК України безпосередньо до Волинського апеляційного суду впродовж п`яти днів з дня її проголошення (для особи, яка перебуває під вартою, строк подання апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення).

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3