КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25.11.2025 задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержання законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та захисту інвестицій Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 , та накладено арешт на майно, вилучене 11.11.2025 під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , а саме на 198 300 доларів США.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та зобов`язати уповноважених осіб органу досудового розслідування повернути власнику вилучені грошові кошти.

Апелянт зазначала, що враховуючи проблеми зі світлом та _____________________________________________________________________________

Справа № 761/47972/25 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/1416/2026 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

неможливістю провести судове засідання у призначений час, сторони подали клопотання про розгляд справи без їх участі, тому 25.11.2025 повний текст рішення не був оголошений у присутності зацікавлених осіб, а копія повного тексту оскаржуваної ухвали надійшла на адресу представника лише 05.12.2025.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначала, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20.10.2025 надано дозвіл на проведення обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 що використовується ОСОБА_9 , проте вилучені грошові кошти є власністю ОСОБА_6 , які набутті на законних підставах, не мають відношення до розслідуваних подій та не відповідають вимогам ст. 98 КПК України.

Також апелянт вказувала, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, оскільки воно не містить належного обґрунтування конкретних правових підстав і мети необхідності арешту майна.

Надані прокурором матеріали не містять відомостей стосовно участі ОСОБА_6 у обставинах, які розслідуються органом досудового розслідування.

Посилання прокурора про те, що дані кошти отримані незаконним шляхом та у ОСОБА_6 відсутній офіційно задекларований дохід на придбання валюти, не лише не відповідають дійсності, а й спростовуються відповідними належними і допустимими доказами, які були долучені до заперечення на клопотання.

Крім того, ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20.10.2025 не було надано дозвіл на вилучення грошових коштів без їх фактичної ідентифікації, а відтак вилучені речі прямо не входять до переліку речей, відшукання яких відповідає потребам досудового розслідування.

Вимоги КПК України, зокрема й положення ст. ст. 169, 170 КПК України не містять такої мети арешту як «перевірка законності надходження коштів», як про це зазначено у протоколі обшуку.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

12.01.2026 від прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 надійшло клопотання, в якому він зазначив про неможливість прибуття у судове засідання через зайнятість в іншому судовому процесі, та зазначив, що не заперечує проти розгляду апеляційної скарги без його участі.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , яка не заперечувала проти здійснення судового розгляду без участі прокурора, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , яка в режимі відеоконференцзв`язку просила задовольнити подану апеляційну скаргу, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши апеляційні доводи, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження підлягає задоволенню, а апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 була повідомлена про дату, час та місце розгляду слідчим суддею клопотання прокурора про арешт майна, та подавала заяву про розгляд такого клопотання у її відсутності.

Клопотання розглянуто слідчим суддею 25.11.2025 у відсутності власника майна або його представника.

Повний текст оскаржуваної ухвали, згідно даних наявної у справі довідки, направлено представнику ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 05.12.2025, та 09.12.2025 представник подала апеляційну скаргу через підсистему "Електронний суд".

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 про поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, оскільки стороні захисту не були відомі мотиви прийнятого рішення до отримання нею повного тексту оскаржуваної ухвали - 05.12.2025, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, 2 відділом 4 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби безпеки України, за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000022 від 10.01.2025 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111-2, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України.

Згідно даних клопотання, від співробітників Головного управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансуванню тероризму Департаменту захисту національної державності СБ України отримано дані, які свідчать про вчинення умисних дій групою осіб, направлених на використання земельних ресурсів державних підприємств ДП «Щербанка», ДП «ДГ «Мирнопільске», ДП «ДГ «Богунівська еліта», ДП «Причорномор`я», які входять до сфери управління Фонду державного майна України та Національної академії аграрних наук України, в своїх інтересах з метою одержання неправомірної вигоди.

Зокрема, у ході досудового розслідування отримано дані які свідчать про те, що ОСОБА_9 , за попередньою змовою з ОСОБА_11 , залучили до злочинної діяльності ОСОБА_12 , директора ДП «Щербанка», «ДГ «Мирнопільске», ДП «ДГ «Богунівська еліта» ОСОБА_13 , директора ДП «Причорномор`я» ОСОБА_14 та інших осіб, які, керуючись спільними корисливими мотивами, з метою привласнення активів державних підприємств та отримання прибутків злочинним шляхом, встановила контроль над землями сільськогосподарського призначенн,я які належать державі та перебувають у постійному користуванні ДП «Щербанка», ДП «Причорномор`я». ДП «ДГ «Мирнопільське», ДП «ДГ «Богунівська еліта».

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20.10.2025 надано дозвіл на проведення обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , та використовується ОСОБА_9 .

Згідно даних протоколу обшуку від 11.11.2025, цього ж дня проведено обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , в ході якого вилучено 198 300 доларів США.

Постановою слідчого в ОВС 2 відділу 4 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби безпеки Українивід 12.11.2025 вилучені грошові кошти в сумі 198 300 доларів США визнано речовими доказами укримінальному провадженні.

12.11.2025 прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержання законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та захисту інвестицій Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене 11.11.2025 під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , а саме на 198 300 доларів США.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25.11.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, вилучене 11.11.2025 під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_6 , а саме на 198 300 доларів США.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на грошові кошти, вилучені в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , з тих підстав, що вказане майно може бути набутим кримінально протиправним шляхом або отримане унаслідок вчинення кримінального правопорушення, відповідає ознакам речових доказів, передбаченим ст. 98 КПК України, а тому наявна необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене чи передане.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя наклав арешт на вилучене майно з дотриманням вимог закону, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтвердженні достатніми даними, дослідженими судом.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про невідповідність вилученого майна ознакам речових доказів, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки клопотання прокурора в повній мірі відповідає вимогам КПК України, та встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вказане майно може бути набутим кримінально протиправним шляхом, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для їх арешту як речового доказу з метою його збереження.

Доводи апеляційної скарги про те, що вилучені грошові мають законне походження та належать ОСОБА_6 , який не має відношення до подій, які є предметом досудового розслідування, не спростовують висновків слідчого судді, викладених у оскарженій ухвалі, про наявність підстав для висновку про відповідність вилучених грошових коштів ознакам речових доказів.

Як убачається із матеріалів клопотання, дозвіл на проведення обшуку було надано саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, як свідчать дані долучених прокурором до клопотання відомостей, наданих заступником начальника Головного управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансуванню тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 17.11.2025 на виконання доручення слідчого у кримінальному провадженні №0000022, встановлено, що ОСОБА_12 залучив до протиправної діяльності свого сина - ОСОБА_15 , який був відповідальний за збір та легаліазцію грошових коштів, отриманих злочинним шляхом від протиправної діяльності ДП «Щербанка», ДП «ДГ «Мирнопільске», ДП «ДГ «Богунівська еліта», ДП «Причорномор`я».

Колегія суддів звертає увагу, що з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх, правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Наявні на момент розгляду клопотання відомості не перешкоджають накладенню арешту на майно за наведених стороною обвинувачення підстав, та на даному етапі досудового розслідування сукупність долучених до клопотання матеріалів є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, вилученого у квартирі ОСОБА_6 .

Апеляційні доводи про те, що ухвалою слідчого судді, на підставі якої проводився обшук, не було надано дозвіл на відшукання та вилучення грошових коштів, не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора щодо арешту вказаного майна, оскільки положеннями ч. 7 ст. 236 КПК України передбачено можливість тимчасового вилучення речей, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та накладення в подальшому арешту на таке майно, за умови дотримання вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

При цьому, у даному випадку прокурором дотримано вимоги абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, оскільки клопотання про арешт майна подано до суду засобами поштового зв`язку 12.11.2025, тобто на наступний день після тимчасового вилучення майна, яке мало місце 11.11.2025.

Колегією суддів не встановлено недотримання прокурором вимог ст.ст. 171, 172 КПК України при зверненні із клопотанням про арешт майна, які б слугували підставою для відмови у його задоволенні.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 117, 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Клопотання представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 задовольнити та поновити строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3