Справа № 202/9287/25
Провадження № 1-кс/202/7972/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпра ОСОБА_1 за участю секретаря ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Індустріального районного суду м. Дніпра клопотання слідчого відділу СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна, подане в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000902 від 15.09.2025 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 362, ч.4

ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпра надійшло зазначене клопотання в якому слідчий просить накласти арешт на домоволодіння АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_5 , з обов`язковим позбавленням права власників, користувачів на відчуження, розпорядження та користування з метою в збереження речових доказів.

В обґрунтування клопотання слідчий зазначає, що на підставі договору дарування № 1285 від 27.06.2009 року та державного акту ЯЕ №156204 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є власницеюдомоволодіння N? 7 (сім), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0.0637 га, кадастровий номер :02:271:0025, за цією ж адресою (далі- Майно).

Також в ході досудового розслідування було допитано як представника потерпілого ОСОБА_7 , яка повідомила, що 23.10.2025 року мені зателефонувала сусідка з АДРЕСА_1 (тел. НОМЕР_2 , Рената), та повідомила мене, що їй ріелтор (номер м.т. НОМЕР_5) пропонує купити земельну ділянку з будинком, який належить моїй доньці, чому я була дуже здивована, оскільки не планувала продаж нерухомості та земельної ділянки.

24.10.2025 року адвокатом ОСОБА_7 зроблено запит щодо отримання Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого Заявниця дізналася, що приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 21.11.2024 р. проведено державну реєстрацію змін до відомостей про об?єкт нерухомого майна внаслідок такої дії в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно змінилась актуальна інформація про право власності.

Також в ході досудового розслідування було встановлено, що реєстрацію було проведено на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, начебто укладеного між ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , посвідченого приватним нотаріусомДніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 21.11.2024 р.,зареєстрованого в реєстрі за №282 та договору Купівлі-продажу житлового будинку садибного типу, начебто укладеного між ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 21.11.2024, зареєстровано в реєстрі за №283.

Також встановлено, що ОСОБА_12 з 2021 року постійно проживає в Канаді, та не мала можливості укласти договір самостійно, єдиними розпорядниками майна є її батьки - ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , що підтверджується довіреністю від 10.08.2021, посвідченою приватним державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори ОСОБА_14 та реєстровано в реєстрі за №5-667.

ОСОБА_9 та її законні представники не мали та не мають наміру відчужувати (продавати) належне їй нерухоме майно, не укладали жодних договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки, не знайомі з особою покупцем ОСОБА_11 , не видавали жодних довіреностей на укладення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, не знайомі та не відвідували приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_15 , непідписували жодних документів у присутності вказаного нотаріуса, ОСОБА_9 постійно проживає в Канаді з 2021 року і фізично не могла бути присутньою при укладенні договору у листопаді 2024 році.

Також ОСОБА_7 в ході допиту наголосила, що вони не мали наміру продавати, або відчужувати будь-яким шляхом домоволодіння N? 7 (сім), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0.0637 га, кадастровий номер :02:271:0025, та просить щоб на нього було накладено арешт, з метою подальшого унеможливлення відчуження, та перереєстрації вищевказаного майна.

Внаслідок вчинення невстановленими особами зазначених дій відбулось злочинне заволодіння майном -домоволодінням та земельною ділянкою розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим 28.10.2025 слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області домоволодіння N? 7 (сім), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0.0637 га, кадастровий номер :02:271:0025 визнано речовим доказом.

Під час здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні виникла необхідність у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна з метою збереження речових доказіва саме: домоволодіння АДРЕСА_1 . В клопотання слідчий ставить питання про накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.

В судовому засіданні слідчий підтримав клопотання, підтвердив доводи, викладені у ньому та просив його задовольнити.

Власник майна у судове засідання не викликався з метою забезпечення ефективного застосування заходів забезпечення кримінального провадження та запобігання можливому відчуженню майна, яке є предметом розгляду, що могло б ускладнити або зробити неможливим виконання ухвали суду у випадку її постановлення.

Таке процесуальне рішення ухвалено відповідно до вимог статті 171 Кримінального процесуального кодексу України, яка передбачає порядок розгляду клопотання про арешт майна та не вимагає обов`язкового виклику власника майна у судове засідання у разі, якщо такий виклик може перешкодити досягненню мети арешту - недопущенню відчуження, приховування чи знищення майна.

Вивчивши клопотання, вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши надані прокурором матеріали кримінального провадження, суд виходить з наступного.

Так, слідчим суддею встановлено, що СУ ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000902 від 15.09.2025 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 362, ч.4

ст. 190 КК України, таким чином при зверненні з клопотанням слідчим дотримані вимоги щодо підсудності даного клопотання.

Відповідно до витягу з ЄРДР №0000902 від 15.09.2025 року, підставою для внесення відомостей до ЄРДР стала заява громадянина К, про вчинення кримінального правопорушення, в частині заволодіння шахрайським шляхом нерухомим майном громадянки К. групою осіб.

На підставі договору дарування №1285 від 27.06.2009 року та державного акту ЯЕ №156204 ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) є власницею домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0637 га (кадастровий номер :02:271:0025) за адресою: АДРЕСА_1 . Під час досудового розслідування встановлено, що 23.10.2025 року ОСОБА_7 , мати власниці, отримала повідомлення від сусідки про пропозицію продажу вказаного майна ріелтором, хоча продаж не планувався. Після отримання інформаційної довідки з ДРРП 24.10.2025 року з`ясовано, що 21.11.2024 р. приватним нотаріусом ОСОБА_8 внесено зміни до відомостей про право власності на підставі договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 . Встановлено, що ОСОБА_9 з 2021 року постійно проживає в Канаді, не укладала зазначених договорів і не видавала довіреностей на відчуження майна. Її законні представники - батьки, ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , діють на підставі довіреності від 10.08.2021 р. ОСОБА_9 та її представники не знайомі з покупцем, не відвідували нотаріуса ОСОБА_8 , не підписували жодних документів і не мали наміру продавати домоволодіння та земельну ділянку.

Постановою слідчого від 28.10.2025 домоволодіння АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_5 , визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Згідно інформаційної довідки № 449384414 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , право власності за: ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч. 1ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи.

При цьому, у відповідності до ч. 2ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: зокрема збереження речових доказів.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 98 КПК України, визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправних шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з матеріалів поданого клопотання, встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_5 , є об`єктом, стосовно якого вчинено кримінально протиправні дії, що свідчить про його безпосередній зв`язок із обставинами кримінального правопорушення та зумовлює необхідність його дослідження у межах досудового розслідування.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх не застосування при зведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя враховує обставини, зазначені у клопотанні та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні та в межах якого подано клопотання, та приймає до уваги, що органом досудового розслідування доведено, що домоволодіння ділянка є об`єктом кримінального правопорушення та які мають значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та може бути використаним як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Також суд враховує наведені в клопотанні правові підстави для арешту майна, зокрема відповідність майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також доведеність мети застосування арешту майна, а саме збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності, необхідність виконання завдань у даному кримінальному провадженні.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив, зокрема, забезпечення збереження речових доказів.

Статтею 100 КПК України передбачено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст.170КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При вирішення питання про можливість накладення арешту на майно, слідчий суддя виходить з того, що матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність домоволодіння ознакам речових доказів.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Також, слідчий суддя звертає увагу на те, що слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Вказане свідчить про слушність доводів клопотання й наявності підстав у слідчого судді задля задоволення вказаного клопотання.

Разом з тим, з метою дотримання принципів розумності, співмірності та недопущення надмірного втручання в здійснення права приватної власності, а також для забезпечення належного балансу між загальним інтересом суспільства у проведенні ефективного досудового розслідування і необхідністю повноцінного захисту основоположних прав і свобод конкретної особи, слідчий суддя вважає за доцільне застосувати захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту домоволодіння з обмеженим обсягом обмежень, зокрема, без заборони володіння та користування домоволодінням, що дозволить власнику продовжувати здійснювати фактичний нагляд та утримання майна в належному стані. Такий підхід є обґрунтованим та необхідним для уникнення непропорційного обмеження прав особи, а також запобігання потенційному погіршенню стану об`єкта нерухомості, що може завдати як матеріальної шкоди, так і порушити права третіх осіб.

Таким чином, обраний спосіб арешту відповідає засадам верховенства права, забезпечує ефективний баланс між інтересами правосуддя та захистом приватних інтересів особи, а також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини щодо недопущення надмірного обмеження майнових прав.

На переконання слідчого судді, застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, а саме шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування, не становить надмірний тягар як для власника майна і не порушує баланс між завданнями кримінального провадження та обмеженням права власності.

Негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження судом не встановлено.

При цьому, слідчий суддя враховує і те, що такий захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, обумовлений метою проведення відповідних слідчих дій, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які у свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України, та відповідно до ст. 174 КПК України може бути скасований повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Разом з тим, слідчий суддя враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому у застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано, а отже після усунення обставин, які були підставою для накладення арешту, власник майна має право звернутися до суду з клопотанням про скасування арешту майна, чи надати докази належності вказаного майна іншим особам тощо, що буде оцінено вже під час іншої процедури, передбаченої законом, задля можливості визначення, можливо, іншого менш обтяжливого способу забезпечення доказів чи визначеного способу арешту майна.

Керуючись ст. 7, 110, 131, 132, 167-168, 170-173, 175, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Накласти арешт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000902 від 15.09.2025 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 362, ч.4 ст. 190 КК України, на: домоволодіння АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_5 , шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження майном до скасування арешту у встановленому КПК України порядку.

У задоволенні решти вимог клопотання відмовити за необгрунтованістю.

Копію ухвали негайно вручити слідчому, прокурору та іншим заінтересованим особам.

Ухвала підлягає негайному виконанню слідчим, прокурором.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду в термін 5 днів з моменту її проголошення. Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1