ЄУН справи: 336/6067/23
Номер провадження: 1-кп/336/357/2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2025 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000024 від 09.01.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь, Донецької області, громадянина України, освіта середня спеціальна, неодруженого, утриманців немає, військовослужбовця за мобілізацією, який проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 НГУ на посаді розвідника-водолаза 2-го відділення розвідки взводу розвідки спеціального призначення 2-го батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення «Азов», у військовому званні «молодший сержант», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

наказом командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 01.05.2022 за № 109 молодшого сержанта (по мобілізації) ОСОБА_5 з 01.05.2022 зараховано в списки військової частини на всі види забезпечення. Під час проходження служби в військовій частині НОМЕР_1 НГУ молодший сержант ОСОБА_5 обіймав посаду командира відділення старшого оператора відділення роботизованої розвідки взводу розвідки спеціального призначення 1-го батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 НГУ.

Відповідно до наказу тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 НГУ від 22.09.2022 за №229мтд молодшого сержанта ОСОБА_5 призначено на посаду розвідника-водолаза 2-го відділення розвідки взводу розвідки спеціального призначення 2-го батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 НГУ.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, Указом Президента України воєнний стан в Україні продовжено та діє в теперішній час.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, з військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, молодший сержант ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, молодший сержант ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

Так, молодший сержант ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині, 06.12.2022, умисно самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 НГУ, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 (точне місцезнаходження не розголошується з міркувань безпеки, проте воно відоме ОСОБА_5 ), свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 НГУ до 09.03.2023 не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами військової частини до 09.03.2023.

Таким чином, в період з 06.12.2022 до 09.03.2023, молодший сержант ОСОБА_5 умисно, в умовах воєнного стану без поважних причин обов`язки військової служби не виконував, хоча об`єктивно міг та був зобов`язаний, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів до 09.03.2023 для з`явлення до місця несення військової служби, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління, за наявності реальної можливості для цього.

В подальшому, 09.03.2023, молодший сержант ОСОБА_5 , прибув до Територіального управління Держаного бюро розслідувань.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину не визнав, пояснивши, що коли почалась повномасштабне вторгнення рф він знаходився закордоном, працював моряком. Спочатку він проходив службу в ТРО «Азов», потім перевівся в окремий загін спеціального призначення «Азов», воював у бойовій роті, після чого його перевели у дисциплінарний взвод. Зазначив, що з травня 2022 почав проходити військову службу та безпосередньо виконувати бойові завдання. Він потрапив у дисциплінарний батальйон, через те, що перебуваючи у лікарні на лікарняному його командир взводу відчув у обвинуваченого «перегар». Командир взводу написав рапорт командиру роти, щоб обвинуваченого перевели до дисциплінарного батальйону. Приблизно у липні 2022 його перевели до дисциплінарного батальйону, яке розташовувалось у м.Запоріжжя у ВЧ3033 на території підрозділу «Гепард». Спочатку всі військові проживали на території ВЧ, але після того, як почались обстріли ВЧ і проживати в ній стало неможливо, за наказом керівництва всіх військовослужбовців розмістили на квартири. Більшість військових жили на одній квартирі, але обвинуваченому ОСОБА_5 було дозволено проживати на його орендованій квартирі разом з дівчиною. Обвинувачений писав рапорт на керівництво щодо місця свого проживання. У обвинуваченого були контакти свого безпосереднього керівництва за позивними ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . У дисциплінарному батальйоні обвинувачений з іншими військовослужбовцями виконували різні завдання: копали окопи навколо ВЧ, розвантажували їжу, яку привозили до ВЧ, прибирали територію та ін. Військових збирали у ВЧ або кожного дня, або 3 рази на тиждень, або раз на тиждень, або могли тиждень не викликати. Пізніше військовослужбовців з дисциплінарного батальйону почали вивозити ближче до фронту, так би мовити до «жовтої зони» і там вони також виконували різні завдання. Спілкування між військовими та командиром відбувалось шляхом спілкування через меседжери «Сигнал» та «Телеграм». Наприклад, командування через меседжери повідомляло військових про час і місце шикування. У обвинуваченого був конфлікт з командиром взводу дисциплінарного батальйону позивний ОСОБА_7 на ім`я ОСОБА_8 . Останній підіймав руку на обвинуваченого та погрожував йому. Обвинувачений писав рапорт командиру «Азову» щодо ситуації. До відповідних органів щодо зловживання ОСОБА_9 своїм становищем, обвинувачений не звертався. ОСОБА_5 переписував рапорт, оскільки він був написаний не правильно. Зазначив, що командування його шукало за місцем мешкання, але чого його шукали не зрозуміло, адже він був у чаті та за адресою мешкання. Після того, як обвинувачений ОСОБА_5 написав вказаний рапорт, він перебував постійно вдома та не виконував жодної роботи. Рапорт датований 09.11.2022. Пізніше обвинувачений уточнив, що після написання вказаного рапорту він декілька разів з`являвся до ВЧ, коли саме не пам`ятає, роботу не виконував, з іншими військовослужбовцями обвинувачений не спілкувався. Керівництво його не викликало до ВЧ. ОСОБА_5 зрозумів, що у дисциплінарному батальйоні йому немає чого робити і він намагався перевестись у підрозділ «Альфа» СБУ. Для переводу у вказаний підрозділ обвинуваченому необхідно було отримати військовий квиток. 17.12.2022, ОСОБА_5 , написав своєму командиру за позивним ОСОБА_7 щодо отримання військового квитка. На що останній йому повідомив, що він у СЗЧ. Обвинувачений просив надіслати йому контакти органів, які займаються вирішенням питання щодо військових, які знаходяться у СЗЧ, але йому не відповіли. Обвинувачений не знав до кого звернутися. Після того, як ОСОБА_5 дізнався, що він перебуває у СЗЧ (з 17.12.2022), весь час останній перебував за місцем мешкання. Обвинувачений намагався повернутися до ВЧ, а саме шукав в інтернеті установу, яка відшукує військових, які пішли у СЗЧ. До відділу поліції, до ВЧ, у якій проходив службу, до органів ДБР обвинувачений не звертався. 09.03.2022 ОСОБА_10 проводжав товариша на вокзал і до нього підійшли працівники поліції для перевірки документів. Вони встановили, що обвинувачений перебуває у розшуку. Від обвинуваченого була відібрана розписка про те, що він в цей же день зобов`язується з`явитися до слідчого ДБР. В цей день обвинувачений прибув до органів ДБР. Також обвинувачений додав, що після того, як він дізнався, що перебуває у СЗЧ, він не звертався до керівництва, щоб оскаржити наказ про СЗЧ, бо він не знав до кого звертатися. Перебуваючи на квартирі за місцем мешкання, з моменту коли обвинувачений дізнався, що він перебуває у СЗЧ та до моменту з`явлення до слідчого ДБР, ОСОБА_5 займався саморозвитком, вивчав тактичну медицину та намагався перевестись до підрозділу СБУ «Альфа» .

Захисник в судовому засіданні зазначив суду, що зібрані стороною обвинувачення докази є суперечливими та свідчать про відсутність в діях ОСОБА_5 ознак інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України. Так, стороною обвинувачення не доведено час та спосіб вчинення ОСОБА_5 вказаного злочину. Показання свідків жодним чином не підтверджують факт самовільного залишення місця служби ОСОБА_5 без поважних причин. Свідок ОСОБА_11 не був допитаний на стадії досудового розслідування, а тому такі показання, які свідок надавав в судовому засіданні, є недопустимим доказом. Окрім того, у вказаного свідка був конфлікт з обвинуваченим. Враховуючи викладене, захисник клопотав виправдати ОСОБА_5 .

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини у вчиненому злочині, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, його вина у повному обсязі доведена під час судового розгляду кримінального провадження та підтверджується наступними доказами.

Так, в судовому засіданні в якості свідка був допитаний ОСОБА_12 , який проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді оператора навідника бронетранспортера, який пояснив суду що перебував на постійному місці дислокації у АДРЕСА_3 (адресу не зазначає в цілях безпеки). Знає, що ОСОБА_5 проходить військову службу в іншому підрозділі. Бачив його декілька разів на території ВЧ. Деякі військові проживають окремо у квартирах, але кожного дня знаходяться до 16.00-18.00 год. на території ППД. Свідок зазначив, що військовослужбовці часто виходять з ВЧ додому, до магазину та повертаються назад. У ВЧ майже ніхто не жив, оскільки на території ВЧ не було ані світла, ані води, ані тепла. Військові приїжджали кожного дня, брали необхідні речі та їхали виконувати завдання. Військові проживали на квартирах. Всі військовослужбовці були обізнані про місце постійної дислокації ВЧ. Командирами військовослужбовцям роз`яснювались приписи дисциплінарного статуту та положення КК України щодо недопущення самовільного залишення ВЧ, заборону дезертирства. Військовослужбовець завжди міг знайти ВЧ. Свідок пояснив, що йому не відомо який був порядок несення служби у підрозділі ОСОБА_5 , оскільки в кожному підрозділі різні порядки. Наприкінці 2022 року та на початку 2023 на території ВЧ майже ніхто не проживав, оскільки не було умов для проживання. В цей період свідок займався благоустроєм території ВЧ. Окрім охорони та підрозділу свідка на території ніхто не постійно не знаходився. Чи повертався ОСОБА_5 до розташування ВЧ НОМЕР_1 свідок ОСОБА_12 зазначити не може, оскільки він був водієм і кожного дня виїжджав за територію ВЧ.

В судовому засіданні в якості свідка був допитаний ОСОБА_13 , який є військовослужбовцем та займає посаду начальника охорони об`єкту, який пояснив суду, що особисто з обвинуваченим не знайомий, але бачив його у ВЧ НОМЕР_1 . У якому підрозділі обвинувачений ОСОБА_5 проходив службу зазначити не може. Останній раз бачив обвинуваченого у ВЧ в літку НОМЕР_2 . Всі військовослужбовці були обізнані про місце постійної дислокації ВЧ. Всі військовослужбовці перебували на зв`язку із своїми командирами, вони були ознайомлені з приписами дисциплінарного статуту та положеннями КК України щодо недопущення самовільного залишення ВЧ, заборону дезертирства. Якщо підрозділ ВЧ переїхав, військовослужбовець міг знайти свою ВЧ. Військовослужбовці могли проживати не на території ВЧ, а на квартирі, і це питання вирішувало командування. Військовослужбовці, які проживали не на території ВЧ, щодня викликали на службу. Хто саме із військовослужбовців проживав на квартирах, свідку не відомо.

В судовому засіданні в режимі ВКЗ в якості свідка був допитаний ОСОБА_14 , який проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 на посаді командира відділення 12 бригади автокорабільного спеціального призначення «Азов», який пояснив суду, що восени 2022 року його мобілізували до « ОСОБА_15 » та призначили на посаду т.в.о. командира дисциплінарного взводу, де перебували військовослужбовці, які вчинили незначні порушення. У взводі було до 30 військовослужбовців, серед яких був ОСОБА_5 , його позивний був ОСОБА_16 . ОСОБА_5 потрапив до свідка у підрозділ з лікарні, після того як одужав, оскільки йому зламали ніс, у лікарні ОСОБА_5 вживав алкогольні напої. Перебуваючи у підрозділі обвинувачений проявив себе з негативної сторони, відмовлявся виконувати накази, відмовлявся виконувати роботу, яку їм поручало командування, а саме господарську роботу. Наявний рапорт ОСОБА_5 на ім`я командира, що він відмовляється їхати та виконувати бойове завдання не зазначаючи причини. Потім ОСОБА_5 захворів і після одужання не з`явився до ВЧ, яка знаходилась у м.Запоріжжя (адресу не називає в цілях безпеки). Події відбувались у грудні 2022, більш точної дати не пам`ятає. Командування ВЧ намагалось розшукати ОСОБА_5 , але на телефонні дзвінки він не відповідав. До ВЧ останній самостійно не повернувся. Особисто встановленням місцезнаходження ОСОБА_5 , свідок не займався, оскільки це не входить в його повноваження, його розшуком займались відповідні органи. Також додав, що ОСОБА_5 один раз розповів, що сержант взводу ОСОБА_11 йому погрожував, але жодних підтверджень цього немає. Між ними відбувся словесний конфлікт. Стосовно нанесення тілесних ушкоджень свідку нічого не відомо. Військовослужбовці, які перебували у підрозділу свідка ОСОБА_14 , були повністю забезпечені необхідним обмундируванням, всіма видами забезпечення, зокрема і грошовими виплатами за виконання бойових завдань. Стосовно рапорту, де ОСОБА_5 зазначає про конфлікт з сержантом свідок пояснив, що такий рапорт був неофіційним, це була скарга, обвинуваченим рапорт був написаний з порушеннями, а тому такий рапорти не набув статусу офіційного документу. Враховуючи, що такий документ не був офіційний, його свідок нікуди не відправляв для реагування. Також свідок додав, що він не знає, чи винаймав ОСОБА_5 квартиру чи проживав у власній квартирі. Кожного дня двічі на день зранку і ввечері відбувались перевірки наявності військовослужбовців на військовій службі. Кожного дня свідок подавав у стройову частину списки військовослужбовців, які були присутні на військовій службі, хто перебував у лікарні тощо. У зв`язку із тим, що ВЧ НОМЕР_1 у серпні-вересні 2022 року була зруйнована через ракетний удар рф, військовослужбовці, які перебували у підпорядкуванні свідка ОСОБА_14 винаймали квартири у м.Запоріжжя або мешкали у своєму власному помешканні. Письмового наказу командування щодо проживання не на території ВЧ, а у іншому помешканні, не було. Це було усне розпорядження. Такі накази видаються лише усно, оскільки командування піклується про свій особовий склад, оскільки є загроза життю та здоров`ю військовослужбовців. Таке розпорядження надало командування ВЧ НОМЕР_1 . До особового складу такий наказ був також доведений усно, тобто командири повідомляли військовослужбовців про усний наказ командування ВЧ. До розташування ВЧ військовослужбовців повідомляли через групи в месенджерах, наприклад телеграм канал, де і видавались накази командирів. Такі переписки не збереглися, оскільки вони видаляються автоматично через деякий час. ОСОБА_5 на військову службу не з`являвся неодноразово, але командування на це не реагувало, оскілки він попереджав у телефонному режимі, що не може з`явитися на службу і командування йшло йому на зустріч. Останній раз він нікого не попереджав, тому і подали його у СЗЧ, оскільки він декілька днів не виходив не зв`язок.

В судовому засіданні в якості свідка був допитаний ОСОБА_11 , який займає посаду командира відділення пеленгування радіоелектронної боротьби, який суду пояснив, що він з 2022 по 2023 знаходився у ВЧ НОМЕР_1 та займав посаду головного сержанта дисциплінарного взводу роти матеріально технічного забезпечення і в його підпорядкуванні знаходився військовослужбовець ОСОБА_5 , який проявив себе як недисциплінований та невідповідальний військовослужбовець. В його підпорядкуванні перебувало приблизно 22 військовослужбовців, які відбували покарання за правопорушення, серед яких був і обвинувачений. Події відбувались у 2022 році, більш точної дати не пам`ятає. ОСОБА_5 потрапив у його підрозділ у зв`язку із тим, що у лікарні вживав алкогольні напої. Командиром свідка ОСОБА_11 був ОСОБА_14 . Його підрозділ займався благоустроєм території, на якій була розташована ВЧ, розвантажуванням їжі та зброї, інколи виконували завдання на лінії бойового зіткнення, наприклад, встановлювали переправу. ОСОБА_5 відмовлявся виконувати розпорядження свідка, відмовлявся виконувати бойові завдання постановлені його керівництвом. В результаті чого, останній і вчинив СЗЧ. У зв`язку з ракетною атакою на ВЧ, керівництво ВЧ прийняло рішення розформувати військових по квартирах. Розселення військовослужбовців відбулось приблизно восени 2022 року. Адреси проживання військовослужбовців були зафіксовані в телефоні у свідка. Командиром був ухвалений розклад дня для військовослужбовців, згідно якого 6 днів на тиждень вони повинні були виконувати завдання, неділя був вихідний день. Зранку або ввечері надходило завдання від командира і свідок ОСОБА_11 призначав місце та час збору зустрічі військовослужбовців шляхом розміщення повідомлення в месенджері «Сигнал». В цьому повідомленні він зазначав кому із військовослужбовців у який час необхідно з`явитися та яке завдання необхідно виконати. І військовослужбовці завжди з`являлися на місце виконання завдання. Якщо військовослужбовець не з`являвся для виконання бойового завдання, то свідок передавав інформацію командиру взводу і він вирішував хто виїжджає на адресу проживання до такого військовослужбовця. Час прибуття військовослужбовців для виконання завдання було кожного дня з 9.00 до 11.00 год ранку. Коли ОСОБА_5 переїхав проживати на квартиру він частіше почав не з`являтися у ВЧ, зазначаючи, що йому необхідна медична допомога. Свідок звертався у військову медичну частину щодо надання інформації стосовно ОСОБА_10 , на що була надана відповідь, що останній за медичною допомогою не звертався. Якщо військовослужбовцю була необхідна медична допомога, то він у вечорі або зранку звертався до свідка та повідомляв про це. Такого військового записують та спеціальним транспортом відвозять до лікарні МВД і там вони проходять реєстрацію. У реєстраційній книзі ОСОБА_5 не завжди був записаний як такий, що звертався за допомогою, а тому він вводив керівництво у оману. ОСОБА_5 не надавав довідок, що він знаходився на лікарняному. Інколи останній не з`являвся для виконання завдання, документів, що він перебував на лікарняному він не надавав. Було і таке, що ОСОБА_5 не з`являвся на службу більше ніж на тиждень. Спочатку керівництво не подавало його в СЗЧ, оскільки він виходив на зв`язок та просили його приїхати у ВЧ, він приїжджав. Вживались заходи щодо встановлення його місцезнаходження. Такий військовослужбовець, який без поважних причин не з`являвся на службу, потрапляв у групу ризиків. Одного разу у ВЧ у свідка з обвинуваченим трапився конфлікт. Згідно розкладу дня, військовослужбовцям забороняється до відбою лягати на ліжко до команди «відбій». Але враховуючи військовий стан, та той факт, що військовослужбовці фізично працювали, свідок разом з командиром взводу дозволяли відпочивати їм в обід, головне щоб вони були без взуття. Ця інформація доводилась до військовослужбовців. Один раз свідок ОСОБА_11 зайшов до розташування, де відпочивають військовослужбовці, та побачив, що ОСОБА_5 спить у взутті. На його зауваження та наказ піти до командира взводу і написати пояснювальну записку щодо ситуації, ОСОБА_5 відмовився та почав провокувати та погрожувати свідкові. В результаті чого, свідок наказав останньому підвестись, на що останній відмовився. Після чого, свідок штовхнув ліжко, на якому лежав обвинувачений, в результаті чого ОСОБА_5 накинувся на свідка. Це не була бійка. Тілесних ушкоджень не було. Свідок притиснув ОСОБА_5 до підлоги, в результаті чого він заспокоївся, а свідок відійшов від нього. Після чого обвинувачений провокував свідка на вулиці, свідками цього було військовослужбовці з батальйону. Погроз на адресу ОСОБА_5 свідок не висловлював. Також свідок додав, що одного разу був бойовий наказ, згідно якого особовий склад дисциплінарного взводу, із зазначенням прізвищ військовослужбовців, повинні виїхати на виконання завдання в с.Богатирське Донецької області. Обвинувачений відмовився їхати та виконувати наказ. ОСОБА_5 написав пояснювальну записку, що відмовляється виконувати розпорядження. Свідок зібрав військовослужбовців та поїхав виконувати наказ. ОСОБА_5 повинен був бути на території Донецької області. Через декілька днів свідку зателефонував командир взводу ОСОБА_14 та повідомив, що ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину. Ці події відбулись на початку грудня 2022 , більш точної дати свідок зазначити не зміг. Наказ доводився або дистанційно або у присутності командира, у якому зазначалась яка кількість військовослужбовців і коли виїжджають виконувати роботу. Свідок намагався додзвонитися до ОСОБА_5 , але останній його заблокував. Свідок писав у групі, щоб ОСОБА_5 вийшов з ним на зв`язок, але він не виходив. Також виїжджали на адресу проживання ОСОБА_17 , щоб з`ясувати причини не з`явлення у ВЧ, але встановити його місце знаходження не вдалось. Після цього ОСОБА_5 зі свідком не зв`язувався та не бачив його. Також свідок додав, що враховуючи постійні обстріли не було постійного місця дислокації ВЧ, тому всі накази та нормативно службові документи, доводились в усній формі, військових повідомляли про кримінальну відповідальність за СЗЧ та дезертирство.

Окрім показань свідків, винуватість ОСОБА_5 у скоєному злочину за встановлених судом обставин, повністю підтверджується письмовими доказами, які були досліджені під час судового розгляду, а саме:

-даними наказу командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 01.05.2022 за №109 про зарахування в списки особового складу ВЧ на всі види забезпечення молодшого сержанта ОСОБА_5 ; (т.1, а.с.60)

-даними Витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 22.09.2022 за №229мтд, відповідно до якого молодший сержант ОСОБА_5 з 22.09.2022 приступив до виконання обов`язків за посадою розвідника-водолаза 2 відділення розвідки взводу розвідки спеціального призначення 2 батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 »; (а.с.66)

-даними наказу командира ВЧ НОМЕР_3 НГУ №1537 від 24.12.2022 про результати проведення службового розслідування за фактом самовільного залишення тимчасового розташування підрозділу військовослужбовцем окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ВЧ НОМЕР_1 молодшим сержантом ОСОБА_5 , відповідно до якого в ході з`ясування обставин встановлено, що 06.12.2022 тимчасово виконуючий обов`язки командира окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 майор ОСОБА_18 доповів командиру військової частини НОМЕР_3 про факт самовільного залишення тимчасового розташування місця несення служби військовослужбовцем по мобілізації розвідником - водолазом 1 відділення розвідки взводу розвідки спеціального призначення 2 батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 молодшим сержантом ОСОБА_5 . В результаті чого, було встановлено факт порушення ОСОБА_5 військової дисципліни, а саме вимог статей 11, 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, самовільного залишення військової частини або місця служби під час воєнного стану; (т.1, а.с.52-53)

-даними Висновку матеріалів службового розслідування за фактом самовільного залишення тимчасового розташування підрозділу військовослужбовцем окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 молодшим сержантом ОСОБА_5 від 18.12.2022, відповідно до якого заступником командира батареї по роботі з особовим складом мінометної батареї 2-го батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_19 , на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 06.12.2022 №1383, проведено службове розслідування за фактом самовільного залишення тимчасового розташування підрозділу військовослужбовцем окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » військової частини НОМЕР_1 молодшим сержантом ОСОБА_5 та встановлено вину сержанта ОСОБА_5 вимог статей 11, 12, 14, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, самовільного залишення військової частини або місця служби під час воєнного стану. Начальнику відділення по роботі з особовим складом військової частини НОМЕР_3 після затвердження висновку службового розслідування, згідно статті 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ письмово повідомити орган досудового розслідування про ознаки кримінального правопорушення та направши копію висновку для надання правової оцінки діям молодшого сержанта ОСОБА_5 ; (т.1, а.с.54-58)

-даними повідомлення командування військової частини НОМЕР_3 керівнику Запорізької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_20 , про те, що 06.12.2022 т. в. о. командира окремого загону спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » майор ОСОБА_18 рапортом доповів про те, що 06.12.2022 о 08:00 год. молодший сержант ОСОБА_5 не з`явився на службу без поважних причин. На телефонні дзвінки молодший сержант ОСОБА_5 не відповідає, місце перебування його не відомо; (т.1, а.с.59)

-даними медичної характеристики, відповідно до якої солдат ОСОБА_5 перебував під медичним наглядом ВЧ НОМЕР_1 з травня 2022 по 06.12.2022. 06.12.2022 відповідно до донесення командира ВЧ ОСОБА_5 отримав статус самозалишення ВЧ; (т.1, а.с.61)

-даними службової характеристики, виданої на ім`я молодшого сержанта ОСОБА_5 , відповідно до якої останній характеризується позитивно; (т.1, а.с.62)

-даними довідки начальника відділення кадрів ВЧ НОМЕР_1 про те, що молодший сержант ОСОБА_5 проходить військову службу з 01.05.2022; (т.1, а.с.65)

-даними службової характеристики т.в.о. командира окремого загону спеціального призначення «Азов» від 09.02.2023, відповідно до якої ОСОБА_5 за своїми професійними, діловими і моральними якостями займаній посаді не відповідає; (т.1, а.с.68)

-даними повідомлення командира НОМЕР_4 про те, що молодший сержант ОСОБА_5 не звертався до командування ВЧ НОМЕР_1 за фактами нестатутних взаємовідносин по відношенню до нього, а також з питань переведення його в інший підрозділ; (а.с.69)

-даними Витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ (по стройовій частині) від 07.12.2022 за №290мтд, відповідно до якого виключеного з усіх видів забезпечення розвідника-водолаза 2 відділення розвідки взводу розвідки спеціального призначення 2 батальйону оперативного призначення окремого загону спеціального призначення «Азов» молодшого сержанта ОСОБА_5 , який в умовах воєнного стану самовільно залишив місце розташування частини. До ВЧ не прибув, місце перебування не відомо з 06.12.2022; (т.1, а.с. 70)

-скріншотами переписок обвинуваченого з керівництвом, відповідно до яких ОСОБА_5 був обізнаний про те, що з 17.12.2022 обвинувачений має статус СЗЧ; (т.1, а.с.95-100)

Всі вище перелічені письмові докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

У суду немає сумнівів щодо об`єктивності та правдивості показань свідків, оскільки ці покази узгоджуються між собою, є логічними та послідовними, а також не суперечать іншим, дослідженим в судовому засіданні, письмовим доказам, що дає змогу суду визнати їх правдивими та такими, що можуть бути покладені в основу вироку для встановлення винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки підстав для обмов обвинуваченого, судом не встановлено.

За вище вказаних обставин, враховуючи той факт, що надані суду докази є належними та допустимими, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження.

Решта досліджених судом доказів або не мають суттєвого значення для кримінального провадження, або ж є процесуальними документами, а також відомостями, що характеризують особу обвинуваченого, які враховуються судом при призначенні покарання.

Суд критично ставиться до показів обвинуваченого ОСОБА_5 , щодо того, що він, достовірно знаючи, що він має статус СЗЧ, не зобов`язаний був вчиняти жодних активних дій, щодо з`явлення до військової частини чи слідчого ДБР, оскільки він не переховувався та постійно знаходився за місцем свого проживання, розцінює виключно як позицію захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин. Суд підкреслює, що ОСОБА_5 є військовослужбовцем Збройних Сил України, який зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, а не знаходитися за місцем свого проживання та займатися саморозвитком, як про це зазначив сам обвинувачений під час його допиту, в той час, як він зобов`язаний здійснювати захист Батьківщини та виконувати військовий обов`язок.

Посилання стороною захисту на той факт, що сторона обвинувачення не довела ані час вчинення обвинуваченим злочину, ані способу його вчинення, як того вимагає закон, то суд зазначає, що відповідно до службової перевірки та під час судового розгляду судом встановлено, що ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину 06.12.2022, що є достатньою підставою для правильної кваліфікації дій, відповідно до ч. 5 ст. 407 КК України. Не встановлення безпосереднього часу вчинення ОСОБА_5 вище вказаного злочину, а саме годин та хвилин, жодним чином не впливає на кваліфікацію дій ОСОБА_5 та не виправдовує його. Більш точніше судовим розслідуванням не встановлено, однак саме в цей час під час перевірки особового складу виявлено відсутність ОСОБА_5 на військовій службі під час шикування.

Щодо способу вчинення злочину, то суд зазначає, що судом встановлено, що ОСОБА_5 вчинив злочин шляхом самовільного залишення місця служби, а саме умисно та свідомо ухилився від проходження військової служби у військовій частині самовільно залишивши місце тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 НГУ. Посилання захисника на той факт, що письмового наказу чи розпорядження командування ВЧ щодо розквартирування військовослужбовців в матеріалах справи немає, а тому не зрозуміло, яким чином ОСОБА_5 міг залишити ВЧ, оскільки фактично не перебував на її території, бо після обстрілів на території ВЧ НОМЕР_1 НГУ неможливо було проживати, то суд зазначає наступне.

Самовільне залишення частини полягає у тому, що військовослужбовець в будь-який час залишає територію військової частини або місце служби, не одержавши дозволу відповідного начальника. Під військовою частиною слід розуміти територію у межах казарменого, табірного, похідного чи бойового розташування частини. Місцем служби військовослужбовця, як правило, є військова частина, в якій він проходить службу, і тому поняття військової частини і місця служби звичайно збігаються. Якщо вони не збігаються, то під місцем служби слід розуміти всяке інше місце, де військовослужбовець повинен протягом деякого часу виконувати військові обов`язки або перебувати відповідно до наказу або дозволу командира (начальника).

Відповідно до показань свідків та самого обвинуваченого, у зв`язку із масованим обстрілом ВЧ НОМЕР_1 НГУ, всі військовослужбовці були розквартировані. Розквартирування військовослужбовців - це розміщення військових частин та окремих військових у спеціально відведених місцях для проживання, зберігання техніки, боєприпасів та проведення навчань. Це може відбуватися у військових містечках, казармах, а в разі потреби в орендованому чи наданому місцевою владою житлі. У Законі України «Про правовий режим воєнного стану» (п. 17 ч. 1 ст. 8) зазначено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі утворення) можуть встановлювати для фізичних і юридичних осіб військово-квартирну повинність із розквартирування військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу правоохоронних органів, особового складу служби цивільного захисту, евакуйованого населення та розміщення військових частин, підрозділів і установ.

Тобто, обвинувачений ОСОБА_5 достовірно знав, що проживаючи у квартирі, а не безпосередньо на території ВЧ, він все одно продовжує проходити військову службу і таке проживання не звільняє його від виконання ним військових обов`язків. Про що неодноразово зазначав і сам обвинувачений в судовому засіданні.

Щодо посилання захисника щодо застосування стосовно ОСОБА_5 фізичного насильства зі сторони командира ОСОБА_11 , що виразилися у нанесенні тілесних ушкоджень, який був допитаний судом в якості свідка, а тому такі показання суд не повинен брати до уваги, то суд зазначає, що вказане не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки, як зазначив сам обвинувачений, до відповідних органів щодо перевищення повноважень командиром ОСОБА_11 він не звертався, службового розслідування не проводилось, у зв`язку з чим критично оцінюються судом.

Щодо посилання захисника на той факт, що суд не може приймати як доказ показання свідка ОСОБА_11 , оскільки він не допитувався на стадії досудового розслідування та суперечить вимогам ст. 290 КПК України, оскільки такі показання стороні захисту не відкривались, а тому такий доказ є недопустимим, то суд вважає таке посилання стороною захисту надуманим, виходячи з наступного.

В судовому засідання за клопотанням сторони обвинувачення, в порядку ст. 352 КПК України, в якості свідка був допитаний ОСОБА_11 , який на стадії досудового розслідування допитаний не був. Суд, у відкритому судовому засіданні, в ході допиту свідка, із дотриманням вимог ст. 290 КК України, надав можливість сторонам кримінального провадження у повній мірі без будь-яких обмежень реалізувати своє право на допит вказаного свідка і ставити йому необхідні запитання, для встановлення істини по справі. Показання вказаного свідка відповідають вимогам ст. 95-97 КПК України, процесуальних порушень під час їх збирання, дослідження та оцінки, які б могли свідчити про їх недопустимість чи неналежність, судом не вбачається. Необхідність допиту вказаного свідка виникла саме під час судового розгляду, а тому порушень ст.290 КПК України щодо невідкриття стороні захисту даних доказів не допущено і підстав для визнання їх недопустимими немає. Вище вказане узгоджується з постановою ВС від 20.03.2019 №527/4987/14-к та постановою ВС 06.06.2019 № 525/1122/17.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. У судовому рішенні суд має окремо обґрунтувати «вагомий внесок» кожної обставини, яка пом`якшує або обтяжує покарання.

Розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення судом встановлено, що ОСОБА_5 є військовослужбовцем Збройних Сил України, який зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, дотримуватись правил забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, внутрішнього порядку, у службовий час постійно знаходитись у розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до вимог ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог військових статутів, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів та накази командирів.

Згідно зі ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Суспільна небезпека злочину за ч. 5 ст. 407 КК України полягає в тому, що він вчиняється в умовах воєнного стану, що створює пряму загрозу обороноздатності країни та ефективності збройних сил. Самовільне залишення місця служби в умовах особливого періоду (включно з воєнним станом) є серйозним правопорушенням, яке суттєво послаблює військову дисципліну та бойову готовність, що може мати руйнівні наслідки для безпеки держави.

Залишення військовослужбовцем без відповідного дозволу місця служби є грубим порушенням військової дисципліни, оскільки військовослужбовець не може виконувати своїх обов`язків.

Об`єктом злочину є установлений порядок проходження військової служби, який зобов`язує військовослужбовців постійно перебувати в розташуванні військової частини чи місця служби, і не залишати їх без дозволу відповідного начальника.

Об`єктивною стороною даного злочину є самовільне залишення військової частини або місця служби.

Для складу злочину, передбаченого ст. 407 КК необхідно, щоб залишення військової частини або місця служби мало самовільний характер, тобто було вчинене без дозволу начальника.

Суб`єктивна сторона самовільного залишення місця служби характеризується прямим умислом.

Суб`єктом злочину, передбаченого ст. 407 КК України, є військовослужбовець будь-якого виду служби.

При призначенні покарання, суд, відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст. 65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Так, при призначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; особу обвинуваченого, а саме те, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України, раніше не судимий, його відношення до скоєного, той факт, що останній не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра; не має міцних соціальних зв`язків: не одружений, не має на утриманні дітей чи інших осіб; за місцем несення служби характеризується негативно; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд доходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та з цих підстав вважає за необхідне призначити йому покарання наближене до мінімального, за якою кваліфікуються його діяння, у вигляді позбавлення волі, вважаючи, що таке покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Суд підкреслює, що будучи військовослужбовцем, ОСОБА_5 , починаючи з 06.12.2022, з моменту самовільного залишення місця служби, не виконує свій безпосередній обов`язок щодо захисту Батьківщини під час повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України. Неодноразове посилання обвинуваченого в судовому засіданні на то факт, що він бажає проходити військову службу лише у підрозділі СБУ, а не у будь-якому іншому підрозділі, суд розцінює як бажання ОСОБА_5 ухилитися від проходження військової служби та не здійснювати конституційний обов`язок по захисту Батьківщини. Окрім того, вказане посилання обвинуваченого повністю спростовується даними повідомлення командира ВЧ НОМЕР_1 про те, що молодший сержант ОСОБА_5 не звертався до командування ВЧ НОМЕР_1 за фактами нестатутних взаємовідносин по відношенню до нього, а також з питань переведення його в інший підрозділ.

Згідно положень статті 65 Конституції України зазначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Суд при призначенні покарання також виходить із положень ст.50 КК України, відповідно до якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з ситуації, яка існує у країні, на думку суду, поведінка обвинуваченого ОСОБА_5 суттєво знижує рівень військової дисципліни та боєготовність Збройних Сил України, що в умовах сьогодення є критично неприпустимим. Суд вважає, що звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, фактично сформує негативну думку інших військовослужбовців, відповідно до якої, ухилення від виконання покладених на військовослужбовця обов`язків під час воєнного стану не призводить до адекватного скоєному покарання.

Згідно ч.1 Закону України «Про Збройні Сили України», Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Обвинувачений ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем, погодившись беззаперечно дотримуватись Конституції України, Законів України, Військової присяги, вимог статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати свій військовий обов`язок, ухилився від виконання обов`язків військової служби та без поважних причин залишив місце несення служби у військовій частині НОМЕР_1 НГУ, проводячи час на власний розсуд, займаючись саморозвитком, як про це зазначив сам обвинувачений. Вказаними діями ОСОБА_5 подав іншим військовослужбовцям ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України та обороноздатність держави в цілому.

В умовах збройної агресії з боку іншої держави, захист Вітчизни набуває особливого значення, тому наслідки ухилення від виконання військовим своїх обов`язків в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, про що і зазначено в ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК.

При призначенні судом покарання суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 75 КК України, оскільки при призначенні міри покарання суд дотримується загальних засад кримінального провадження, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Так, відповідно ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування (ст. 74 і 75 КК). Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.

З огляду на положення ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

При цьому, будь-яких законних підстав для призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, а саме призначення йому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ст. ч.5 ст. 407 КК, або ж переходу до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції цієї норми закону, судом встановлено не було, оскільки у кримінальному провадженні відсутні жодні пом`якшуючі покарання обставини, які з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину.

Враховуючи особу обвинуваченого, обставини вчинення злочину, наявність інших обставин кримінального провадження, згідно вимог закону України про кримінальну відповідальність, суддя приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_5 від реального відбування покарання з випробуванням.

Суд звертає увагу, що на підтвердження даної позиції Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та саме застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 наголосив, що «…окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину…».

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року), де зазначено, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

ОСОБА_5 у межах даного кримінального провадження тримався під вартою у період з 11.05.2023, відповідно до ухвали слідчого судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 11.05.2023 (№333/3710/23), по 15.05.2023, відповідно до повідомлення начальника СІЗО про внесення застави у сумі 53 680 грн.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_5 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 11.05.2023 з 15 години 55 хвилин по 15.05.2023 з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Окрім того, як передбачено ч. 11 ст. 182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Питання щодо повернення застави може бути вирішено після набрання вироком законної сили в порядку ст.ст. 537-539 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся, процесуальні витрати відсутні.

Доля речових доказів вирішується судом відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст.368, 374, 392 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту його фактичного затримання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з моменту фактичного затримання з 11.05.2023 з 15 години 55 хвилин по 15.05.2023 з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

До набрання вироку законної сили ОСОБА_5 залишити запобіжний захід у виді застави.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому і прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_21