Провадження 1-кп/991/154/25
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

30 грудня 2025 року м. Київ

Вищий антикорупційний суд у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

в режимі відеконференції обвинуваченого ОСОБА_4

та захисника - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу суду в місті Києві клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту в кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001067 від 28 листопада 2019 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгород Закарпатської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Вищого антикорупційного суду надійшов обвинувальний акт у вищевказаному кримінальному провадженні.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 листопада 2025 року головуючим суддею справи № 991/12056/25 (провадження № 1-кп/991/154/25) визначено суддю ОСОБА_1 .

Ухвалою Вищого антикорупційного суду від 24 листопада 2025 року в межах кримінального провадження призначено підготовче судове засідання на 27 листопада 2025 року на 15 годину 30 хвилин.

26 листопада 2025 року засобами електронного зв`язку до суду надійшло клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту в кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001067 від 28 листопада 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

В обґрунтування поданого клопотання захисник вказала, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України та містить істотні недоліки, які перешкоджають призначенню кримінального провадження до судового розгляду. Так, у тексті обвинувального акта не визначено точного місця, часу та способу вчинення інкримінованого діяння. Зазначення про те, що ОСОБА_4 «перебуваючи в м. Ужгород» у період з 13.11.2019 до 20.12.2019 шляхом умовляння та переконання схилив іншу особу до надання неправомірної вигоди, не дає можливості з`ясувати, у якому саме місці, за якої конкретної обстановки та в який час мали місце такі дії. Відсутність конкретної адреси чи місця зустрічей позбавляє сторону захисту можливості перевірити ці обставини або подати докази, що їх спростовують. Формулювання «шляхом умовляння та переконання» є оціночним поняттям і не містить опису дій обвинуваченого (наприклад, змісту розмов, кількості зустрічей, використання конкретних аргументів), які б підтверджували факт саме підбурення до злочину. Крім того, фабула обвинувального акта суперечить заявленій правовій кваліфікації. Прокурор одночасно стверджує, що ОСОБА_4 підбурював ОСОБА_7 до надання неправомірної вигоди судді, але при цьому зазначає, що ОСОБА_4 не мав наміру передавати гроші судді та ввів ОСОБА_7 в оману. Такий зміст фактичних обставин свідчить про можливу наявність складу іншого злочину (наприклад, шахрайства), а не про хабарництво чи пособництво/підбурення до нього. Крім того, сама сторона обвинувачення у тексті обвинувального акта прямо вказує, що ОСОБА_4 не мав умислу передавати неправомірну вигоду судді ОСОБА_8 , що виключає наявність умислу на вчинення злочину, передбаченого ст. 369 КК України, оскільки підбурення можливе лише тоді, коли особа бажає фактичного надання неправомірної вигоди службовій особі. Описані прокурором дії ОСОБА_4 свідчать не про підбурювання, а про можливе заволодіння коштами ОСОБА_7 , тобто про інше кримінальне правопорушення. Невідповідність фабули та правової кваліфікації робить обвинувачення неконкретним і суперечливим. Зазначені недоліки обвинувального акта не є формальними чи технічними описками, оскільки стосуються ключових елементів змісту обвинувачення, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, та унеможливлюють реалізацію права обвинуваченого на захист, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, викладені у обвинувальному акті фактичні обставини суперечать заявленій правовій кваліфікації та не утворюють складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України. У зв`язку з наведеним сторона захисту просить повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001067 прокурору Спеціалізованої антикорупційної прокуратури для усунення зазначених недоліків.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 в судовому засідані підтримала подане клопотання з підстав викладених у ньому, просила його задовольнити та повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001067 прокурору Спеціалізованої антикорупційної прокуратури для усунення недоліків.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав свого захисника та додатково пояснив, що за шість років досудового розслідування, абсолютно ніяких дій не вчинялось. Лише в 2025 році, орган обвинувачення змінив кваліфікацію зі ст. 368 КК України на ст. 369 КК України. При продовженні строків досудового розслідування сторона обвинувачення посилалась на необхідність проведення, зокрема, лінгвістичної експертизи, якої однак не було проведено, а відтак докази того, що мало місце підбурення щляхом умовляння та переконання, відсутні. ОСОБА_7 мав пять судимостей, його не можна вважати заможною та авторитетною людиною, тоді як ОСОБА_4 навпаки має як авторитет за місцем проживання, так і брав участь у бойових діях, де отримав поранення, а відтак це також потребує оцінки.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти заявленого клопотання та пояснив, що в обвинувальному акті чітко вказано конкретну адресу, визначено місце розташування закладу, у якому відбувалося вчинення правопорушення, а також зазначено фінальне місце події. Крім того, в обвинувальному акті наведено адресу, час, характер дій обвинуваченого ОСОБА_4 та зміст розмов під час їхніх зустрічей у обсязі, достатньому для формування та підтримання обвинувачення. Щодо тверджень про суперечності у правовій кваліфікації прокурор пояснив, що кримінальне провадження за ст. 190 КК України ніколи не реєструвалося та не розслідувалося. На початковому етапі досудового розслідування правова кваліфікація здійснювалася за ст. 368 КК України, однак після проведення негласних слідчих (розшукових) дій та подальшого розслідування дії були перекваліфіковані на ст. 369 КК України. Повідомлення про підозру обвинуваченому було здійснено саме за цією статтею.

Суд, дослідивши обвинувальний акт, реєстр матеріалів досудового розслідування, заслухавши учасників судового провадження, проаналізувавши доводи клопотання про повернення обвинувального акта, дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

За змістом п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України підготовче судове провадження є обов`язковим та першим етапом судового провадження.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Завданням підготовчого судового провадження є перевірка процесуальних підстав для призначення судового розгляду та підготовка до розгляду матеріалів кримінального провадження в судовому засіданні, якщо не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу.

Положеннями ст. 291 КПК України законодавець встановив процесуальний порядок складення обвинувального акта у кримінальному провадженні, ряд відомостей, що їх має містити обвинувальний акт, а також чітко визначив ті процесуальні документи, що в обов`язковому порядку додаються органом досудового розслідування до обвинувального акта.

Так, обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим, дізнавачем.

Обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Обвинувальний акт підписується слідчим, дізнавачем та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

До обвинувального акта додається, зокрема, реєстр матеріалів досудового розслідування; розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого ч. 2 ст. 297-1 цього Кодексу) тощо.

Надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України в підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Тобто суд має право, а не обов`язок прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, що узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 26 червня 2018 року у справі № 520/8135/15-к.

Пункт 5 ч. 2 ст. 291 КПК України визначає, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Тобто кримінальне процесуальне законодавство вимагає зазначення в обвинувальному акті зокрема трьох складових щодо висунутого обвинувачення, а саме: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули обвинувачення); 2) правової кваліфікації (формули обвинувачення); 3) формулювання обвинувачення.

Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) є правовою моделлю кримінального правопорушення, фактичною вказівкою на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 24 листопада 2016 року (№ 5-328кс16).

Аналіз положень п. 13 ч. 1 ст. 3, ч. 4 ст. 110, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України дає підстави стверджувати, що визначення способу та обсягу викладу фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті та формулювання обвинувачення належить до дискреційних повноважень прокурора.

Водночас саме прокурор уповноважений затверджувати чи відмовляти в затвердженні обвинувального акта, вносити зміни до складеного слідчим обвинувального акта, самостійно складати обвинувальний акт, звертатись з ним до суду та надалі підтримувати державне обвинувачення в суді, відмовлятися від підтримання державного обвинувачення, змінювати останнє або висувати додаткове обвинувачення в порядку, встановленому КПК України (ч. 4 ст. 22, п. 13, 14, 15 ч. 2 ст. 36 КПК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 273/1053/17, положення КПК України не наділяють суд повноваженнями до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акту до суду належить виключно до повноважень прокурора.

При цьому, як на підстави повернення обвинувального акта прокурору, сторона захисту посилається на наступні обставини: відсутність точного місця, часу та способу вчинення інкримінованого діяння, що позбавляє сторону захисту можливості перевірити ці обставини або подати докази, що їх спростовують; формулювання «шляхом умовляння та переконання» не містить опису дій обвинуваченого (наприклад, змісту розмов, кількості зустрічей, використання конкретних аргументів), які б підтверджували факт саме підбурення до злочину; фабула обвинувального акта суперечить заявленій правовій кваліфікації, оскільки зміст фактичних обставин свідчить про можливу наявність складу іншого злочину (наприклад, шахрайства), а не про хабарництво чи пособництво/підбурення до нього.

Разом з тим, як вбачається з обвинувального акта, складеного старшим детективом Національного бюро Першого підрозділу детективів Четвертого Головного підрозділу детективів НАБ України ОСОБА_9 , та затвердженого заступником начальника четвертого відділу управління процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та представництва в суді САП ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 000 від 28 листопада 2019 року, він містить виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України, із зазначенням дій, які, як стверджує сторона обвинувачення, були вчинені обвинуваченим, час їх вчинення, а також містить обставини, які, відповідно до положень КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Суд зазначає, що повернення обвинувального акта прокурору із вказівкою на зміну викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації останнього та формулювання обвинувачення порушить загальні засади кримінального провадження, зокрема диспозитивність, змагальність та може розцінюватись як втручання суду в формулювання висунутого обвинувачення чи як прояв упередженості суду.

Можливі недоліки, суперечності фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правової кваліфікації інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення не є підставою для повернення обвинувального акта прокурору в порядку п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Суд вважає, що зазначені в обвинувальному акті фактичні обставини у своїй сукупності дають уявлення щодо обставин кримінального правопорушення, а також можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою. Сформульоване обвинувачення в достатній мірі інформує обвинуваченого ОСОБА_4 , як про підстави обвинувачення, так і про його характер.

У підготовчому судовому засіданні суд не надає оцінки обставинам, зазначеним в обвинувальному акті, а лише вирішує питання чи обвинувальний акт відповідає вичерпним вимогам КПК України та чи не містить він недоліків, які б перешкоджали призначенню на його підставі судового розгляду.

Питання встановлення наявності чи відсутності складу певного кримінального правопорушення у діянні особи, вагомості доказів висунутого обвинувачення та його обґрунтованості суд має право вирішити у змагальному судовому процесі під час розгляду справи по суті.

Сторона захисту не позбавлена можливості під час судового розгляду спростовувати позицію прокурора та доводити перед судом відсутність у діянні обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, неправильну кваліфікацію останнього тощо. Водночас прокурор має право в порядку ст. 338 КПК України змінити обвинувачення в суді.

Також відповідно до абз.4 п.20-2 Перехідних положень КПК України, у разі зміни обвинувачення в суді під час розгляду справи Вищим антикорупційним судом таке кримінальне провадження продовжує розглядати Вищий антикорупційний суд. У разі якщо Вищий антикорупційний суд вийде за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в порядку та у випадках, визначених частиною третьою статті 337 цього Кодексу, відповідне кримінальне провадження продовжує розглядатися як таке, що підсудне Вищому антикорупційному суду. Тобто у разі зміни правової кваліфікації як стороною обвинувачення так і судом за результатами змагального судового процесу, вирішення кримінального проваження буде у повній мірі здійснено Вищим антикорупційним судом, як судом, визначеним законом.

Що ж стосується доводів сторони захисту про те, що зазначення місця вчинення правопорушення як «перебуваючи в м. Ужгород Закарпатської області» є неконкретним і перешкоджає реалізації права на захист, недостатньої конкретності формулювання «шляхом умовляння та переконання», то суд погоджується із прокурором у тому, що виклад фактичних обставин справи в обвинувальному акті містить такі відомості в достатньому обсязі, а перевірка яких, як і твердження захисту про те, що викладена фабула нібито свідчить про наявність складу шахрайства, а не про замах на підбурення до надання неправомірної вигоди, може бути здійснена виключно за результатом судового провадження в ході дослідження доказів та версій сторін.

Сам факт того, що певні ознаки фабули гіпотетично можуть бути співзвучні ознакам інших складів злочинів, не створює «неконкретності» обвинувачення. Обвинувальний акт містить чіткий опис інкримінованих дій та їх правову оцінку відповідно до обраної кваліфікації. КПК України не вимагає, щоб фабула була єдиною можливою або виключала будь-які теоретичні альтернативні інтерпретації, достатньо її узгодженості з пред`явленим обвинуваченням, що у даному випадку має місце.

Щодо усних доповнень захисту, які прозвучали у судовому засіданні щодо недоліків досудового розслідування, недостатності доказів обвинувачення, репутації свідка та обвинуваченого тощо, то суд зауважує, що він не має процесуальної спроможності як встановлювати, так і оцінювати такі факти на стадії підготовчого провадження в ході розгляду клопотання, що стосується повернення обвинувального акта.

Враховуючи вищевикладене, Суд прийшов до висновку, що обвинувальний акт містить достатньо конкретних фактів щодо місця, способу та часу вчинення діяння, а також його правової кваліфікації, не порушує вимог ст. 291 КПК України та не обмежує прав сторони захисту. Підстав для його повернення прокурору за зазначеними мотивами не встановлено.

За таких обставин, оскільки правових підстав для повернення обвинувального акта прокурору немає, Суд відмовляє в задоволенні клопотання сторони захисту.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 36, 291, 314, 369, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акта прокурору в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001067 від 28 листопада 2019 року -відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає. Заперечення проти цієї ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуюча суддя ОСОБА_1