ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3416/25 Справа № 932/2896/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10 жовтня 2025 року, якою обвинуваченому за ч. 4 ст. 402 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід тримання під вартою в умовах гауптвахти Військової служби правопорядку на 60 днів, тобто до 08 грудня 2025 року включно,

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10 жовтня 2025 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому за ч. 4 ст. 402 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід тримання під вартою в умовах гауптвахти Військової служби правопорядку на 60 днів, тобто до 08 грудня 2025 року включно.

Доводи апеляційної скарги:

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду 1-ї інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу разом з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10 жовтня 2025 року щодо продовження запобіжного заходу щодо нього.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження зазначив, що текст оскарженої ухвали було опубліковано на сайті ЄДРСР тільки 14.10.2025 р., а копію ухвали в паперовому вигляді на час звернення з апеляційною скаргою він не отримував. Вважає, що строк на апеляційне оскарження пропустив з поважних причин.

В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржену ухвалу Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10 жовтня 2025 року про продовження запобіжного заходу тримання під вартою щодо нього та змінити запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що прокурором не доведено існування трьох з чотирьох заявлених ризиків. Зазначає, що судом взагалі не досліджувались докази щодо наявності ризику переховування від органів досудового розслідування. Не прослуховувались телефоні розмови, в яких ним зазначались причини не прибуття на виклик та не досліджувалась копія конверту імовірно з повісткою від слідчого, де зазначений відправник -приватна особа ОСОБА_8 . Вважає такі дії слідчого порушення діючого законодавства.

Звертає увагу, що в обвинувальному акті не має доказів, які підтверджують створення зазначеної військової частини НОМЕР_1 органами державної влади, що ставить під сумнів законність вимог по виконанню наказу командирів цієї військової частини, та відповідно, обгрунтованість підозри.

Суд не досліджував при обранні запобіжного заходу факт зміни місця його утримання без ухвали суду. З 07.10.25 р. з м. Павлоград де він утримувався згідно ухвали суду на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 , його було перевезено до АДРЕСА_1 у виправну колонію №26, яка була законсервована в 2020 р. за не відповідність побутових умов та санітарно-гігієнічного стану державним нормам утримання в`язнів (інформація з інтернету).

Вважає, що відсутність можливості користування оргтехнікою та поштовим зв`язком є суттєвим порушенням його процесуальних прав на захист.

Звертає увагу, що він є раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, вина не доведена, а пред`явлена підозра не обґрунтована та не підтверджена доказами в повному обсязі, тому вважає своє утримання під вартою незаконним та не обґрунтованним, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не доведені.

Позиції сторін в суді :

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 просив його апеляційну скаргу задовольнити з підстав, наведених у ній.

Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого, а ухвалу суду 1-ї інстанції просив залишити без змін.

Висновки суду:

Перевіривши матеріали справи, дослідивши клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про дотримання обвинуваченим строку апеляційного оскарження, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої сторони.

Під поважними причинами необхідно розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. У кожній справі суд має перевірити, чи наводить особа, яка заявляє клопотання про поновлення строків на оскарження судового рішення, такі підстави.

Відповідно до ст. 395 КПК України апеляційна скарга може бути подана на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

З цього питання Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 27.05.2019 (справа № 461/1434/18, провадження № 51-6470 кмо 18) зробила правовий висновок про те, що у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч. 2 ст. 376 КПК України постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали.

Натомість у випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК України.

Аналогичну правову позицію щодо тлумачення поняття поважності причин, які можуть бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, неодноразово висловлював у своїх рішеннях Верховний Суд. Зокрема у Постанові Першої судової палати ККС ВС від 30 жовтня 2018 року (справа №299/2987/15-к провадження № 51-4594 км18).

З апеляційною скаргою обвинувачений ОСОБА_7 звернувся безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду 20 жовтня 2025 року, тобто з пропуском 5-денного строку на оскарження ухвали суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів контрольного кримінального провадження розгляд клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали відбулися 10 жовтня 2025 року. Натомість, цього дня судом було оголошено лише вступну та резолютивну частину свого рішення. Згідно інформації наявної в ЄДРСР повний текст рішення надіслано судом 10 жовтня 2025 року та забезпечено надання загального доступу 13 жотвня 2025 року. Тож, останнім днем оскарження є 18 жовтня 2025 року, що припадає на вихідний день, та за правилами ч. 7 ст. 115 КПК України останнім днем цього строку вважається наступний за ним робочий день.

З огляду на зазначене та виходячи з положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення права скаржника на доступ до правосуддя та пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України про забезпечення права на апеляційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках, апеляційний суд вважає наведені апелянтом причини для поновлення строку на апеляційне оскарження поважними, а відтак пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10.10.2025 р. слід поновити, як такий, що пропущений не з вини апелянта, і розцінює обставини, на які він посилається, як поважні.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами частини 2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Із наданих матеріалів колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесені 20.06.2023 р. в Єдиний реєстр досудових рішень за №0001924 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10 жовтня 2025 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому за ч. 4 ст. 402 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід тримання під вартою в умовах гауптвахти Військової служби правопорядку на 60 днів, тобто до 08 грудня 2025 року включно.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти встановленого порядку несення військової служби, за який передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі строком до десяти років, є військовослужбовцем і, усвідомлюючи невідворотність покарання, може переховуватись від суду з метою його уникнення. На це ж вказує і його поведінка під час досудового розслідування, коли обвинувачений, не дотримуючись своїх процесуальних обов`язків, ухилився від слідства та оголошувався в розшук. Отже, суд обґрунтовано виходив з того, що ризик переховування від суду з метою уникнення покарання на сьогодні не зменшився і продовжує існувати. Тому, доводи апелянта про протилежне ні є слушними.

Суд 1-ї інстанції обґрунтовано виходив з того, що хоча і тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання осіб під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту, а відтак доводи апелянта в цій частині є необгрунтованими.

Крім того, продовжують існувати і ризики незаконного впливу на свідків, допит яких на теперішній час ще не закінчено, а також вчинення перешкоджання судовому розгляду іншим чином.

Отже, суд 1-ї інстанції обґрунтовано прийшовдо висновку, що наведені прокурором ризики не зменшилися, продовжують існувати і з достатньо високим ступенем імовірності дозволяють спрогнозувати, що обвинувачений може вдатися до вчинків, які створять перешкоди судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Тому суд вмотивовано погодився з доводами сторони обвинувачення про те, що продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у даному випадку є виправданим, в тому числі з точки зору суспільного інтересу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та продовження їх існування на час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики вказані у клопотанні прокурора з їх обґрунтуванням та встановлені в оскарженій ухвалі суду 1-ї інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого чи вчинення іншого кримінального правопорушення або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення обвинуваченим цих дій в подальшому. Фактично, його належна процесуальна поведінка та відсутність спроб передбачених у ст. 177 КПК України зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Обвинуваченим під час апеляційного розгляду не надано документально підтверджених та переконливих доказів, що унеможливлюють перебування ОСОБА_7 під вартою. Отже, судом вірно враховано вимоги ст. 178 КПК України, а саме тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, його стан здоров?я та відомості, які характеризують особу обвинуваченого.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_7 під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Судом 1-ї інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону було розглянуто і альтернативні триманню під вартою заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , які передбачені ст. 176 КПК України. Так, з урахуванням зазначених вище обставин, особи обвинуваченого ОСОБА_7 , судом надано обґрунтований висновок, з огляду на характер обвинувачення, тяжкість інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, на продовження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів щодо обвинуваченого не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що судом 1-ї інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України і тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Оскільки ОСОБА_7 обвинувачується за ч. 4 ст. 402 КПК України, колегія суддів зауважує, що до нього, відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, судом враховано положення ч. 4 ст. 183 КПК України, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбаченні статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2,258-258-5,260,261,402-405,407,408,429,437-442.

Колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання та продовження строку тримання під вартою, той факт, що обставини, які були підставою для взяття ОСОБА_7 під варту на даний час не змінилися, та обґрунтовано прийшов до висновків про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо недоведеності стороною обвинувачення підозри та складу інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів залишає без розгляду, оскільки такі не є предметом розгляду в розумінні положень ст. 422-1 КПК України. Питанням доведеності обвинувачення суд 1-ї інстанції має дати оцінку при ухваленні рішення по суті в нарадчій кімнаті.

Колегія суддів не вбачає на даний час надмірної тривалості тримання обвинуваченого під вартою, оскільки приймає до уваги тяжкість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення з сукупністю ризиків, які продовжують існувати. Тому, таке обмеження права ОСОБА_7 на свободу колегія суддів вважає таким, що не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Твердження апелянта щодо допущення судом неповноти судового розгляду через не врахування факту зміни місця утримання обвинуваченого без ухвали суду, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими, оскільки дії щодо переміщення обвинуваченого до іншої гауптвахти зумовлені евакуаційними заходами, що направлені на захист обвинуваченого від наслідків збройної агресії рф з метою збереження його життя.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що оскарженою ухвалою було визначено лише, що обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено дію запобіжного заходу в умовах гауптвахти Військової служби правопорядку, без конкретного визначення зонального відділення. Тому порушень, на які посилається обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено не було.

Доводи щодо невідповідних умов утримання, про що зазначає в своїй апеляційній скарзі обвинувачений, суд апеляційної інстанції не вважає обґрунтованими, оскільки на підтвердження таких будь-яких доказів обвинуваченим не було надано.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що утримання під вартою не є передумовою покарання у виді позбавлення волі, але при збережені розумної підозри відносно затриманої особи у скоєні злочину є умовою законності та відповідає реальним вимогам суспільного інтересу.

Суд не відхиляє доводів апелянта на користь обвинуваченого, але вважає, що у даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальних ризиків.

Вказані суспільні інтереси, не дивлячись на презумпцію невинуватості мають більшу вагу ніж правила про повагу до свободи особи. (справа ЄСПЛ «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти РФ»).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду, колегією суддів не встановлено. Тому апеляційні вимоги обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити обвинуваченому ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10 жовтня 2025 року.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Дніпра від 10 жовтня 2025 року, якою обвинуваченому за ч. 4 ст. 402 КК України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід тримання під вартою в умовах гауптвахти Військової служби правопорядку на 60 днів, тобто до 08 грудня 2025 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4