Провадження №1-кс/522/6976/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2025 року місто Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури міста Одеси ОСОБА_3 подане в рамках кримінального провадження № 0000087 від 15.08.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.197-1 КК України, про арешт майна,

за участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_3 ,

представника третьої особи, щодо якої вирішується питання про арешт адвоката ОСОБА_4 ,-

ВСТАНОВИВ:

Згідно клопотання, СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000087 від 15.08.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.197-1 КК України.

В рамках даного кримінального провадження 27.11.2025 року ОСОБА_5 , який є директором ТОВ «НЕРУМ» повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.197-1 КК України за фактом вчинення ним разом із невстановленими особами самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці рекреаційного призначення в межах водоохоронної зони моря загальної площею 823 м.кв., розташованої за адресою: м. Одеса, пляж Ланжерон, 25, в наслідок чого територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 20 573 074 гривень.

Прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна в рамках вищевказаного кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000087 від 15.08.2025 року за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. ст.197-1 КК України та просить накласти арешт, з забороною відчуження та розпорядження, на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності ТОВ «НЕРУМ», а саме:

- нежитлову будівлю загальною площею 215,8 мІ, розташовану за адресою: Одеська область, м. Одеса, вул. Чорноморська, буд. 21, за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 01, розмір частки 1/2;

- будівлю, дельфінарію «Немов», загальною площею 1519,2 м. кв., розташовану за адресою: АРК Крим, м. Алушта, пров. Ревкомівський, буд. 10, за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 03, розмір частки 1/1;

- комплекс розваг та відпочинку (дельфінарій), загальною площею 1519,2 м.кв., розташований за адресою: АРК Крим, м. Судак, вул. Комунальна, буд. 9а, реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 17, розмір частки 9/10;

- нежитлову будівлю Одеського міського дельфінарію з акваріумом та реабілітаційно - оздоровчим центром дельфінотерапії, загальною площею 21877 м. кв., розташовану за адресою: Одеська область, м. Одеса, «Ланжерон» пляж, 25, за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: , розмір частки 1/1;

- нежитлову будівлю комплексу розваг та відпочинку (дельфінарій), загальною площею 679,2 м. кв., розташовану за адресою: АРК Крим, м. Феодосія, шосе Керченське, 80, за реєстраційним номером майна: 38871788, розмір частки 1/1;

- нежитлову будівлю, розташовану за адресою: Запорізька обл., м. Бердянськ, вул. Макарова, буд. 4в, за реєстраційним номером майна: 34649645, розмір частки 1/1;

- нежитлову будівлю літ. «Ц-6», загальною площею 4691,1 м. кв., розташовану за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Сумська, буд. 35, за реєстраційним номером майна: 26126387, розмір частки 1/1;

- нежитлову будівлю літ. «Ц-6», загальною площею 5320,6 мІ, розташовану за адресою: Харківська обл., м. Харків, вул. Сумська, буд. 35, за реєстраційним номером майна: 37754355, розмір частки 95/100, право власності на які зареєстровано за ТОВ «НЕРУМ» , юридична адреса: 65014, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 11, кв. 6.

Також прокурор у клопотанні просить: заборонити проведення електронних торгів на сайті ДП «СЕТАМ» та інших аукціонах з приводу відсудження та розпорядження на вищевказані об`єкти нерухомого майна; заборонити органам та суб`єктам державної реєстрації прав, нотаріусам, державним реєстраторам, які утворені та діють відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, поділу, зміни адреси, інших даних на перелік вищевказаних об`єктів нерухомого майна, які перебувають у власності ТОВ «НЕРУМ» , юридична адреса: 65014, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 11, кв. 6.)

В обґрунтування поданого клопотання прокурор зазначає, що вищевказані об`єкти нерухомого майна визнані речовими доказами у даному кримінальному провадженні та арешт на майно слід накласти з метою їх збереження. Крім того, просить накласти арешт на вищевказане майно для забезпечення цивільного позову.

У судовому засіданні прокурор просив клопотання задовольнити з наведених у ньому підстав.

Представник третьої особи, щодо якої вирішується питання про арешт - адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні просила у задоволенні клопотання прокурора відмовити, посилаючись на його необгрутнованість.

Розглянувши клопотання та додані до нього документи, заслухавши думку учасників судового провадження, слідчий суддя вважає, що у його задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до п.1,п.4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається, зокрема з метою забезпечення: збереження речових доказів та відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

За положеннями ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України речові докази є одним із процесуальних джерел доказів.

Частина 1 ст. 98 КПК України регламентує, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Судом встановлено, що СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за № 0000087 від 15.08.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.197-1 КК України про підозру у якому повідомлено ОСОБА_5 , а саме у вчиненні останнім разом із невстановленими особами самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці рекреаційного призначення в межах водоохоронної зони моря загальної площею 823 м.кв., розташованої за адресою: м. Одеса, пляж Ланжерон, 25, в наслідок чого територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради заподіяно матеріальну шкоду на загальну суму 20 573 074 гривень.

Прокурор, звертаючись з клопотанням про арешт майна посилається на те, що вище перелічені об`єкти нерухомого майна у вигляді нежитлових будівель і споруд, комплексу розваг та відпочинку дельфінарію розташованих на території м.Одеси, м.Харкова, АРК Крим, м.Бердянськ відповідають критеріям визначеним ст.98 КПК України, а саме зберегли на собі його сліди, або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Постановами прокурора Приморської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_3 , від 26.11.2025р. та 17.12.2025р. вище перелічені об`єкти нерухомого майна визнані речовими доказами.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися у наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Окрім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Частиною 2 статті 131 КПК України передбачено такий вид заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Згідно зі ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення,підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2)спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди,завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При цьому з метою забезпечення збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до вимог ст.173 КПК України , при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1)правову підставу для арешту майна; 2)можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1)можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частина 1 ст.173 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

З урахуванням положень ст.2,7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст.170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого, прокурора відповідати вимогам закону.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літґоу та інші проти Сполученого Королівства»). Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрот проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі Смирнов проти Росії було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

В своєму клопотанні прокурор вказує, що вищенаведені об`єкти нерухомого майна є речовими доказами, однак жодних доказів, які б вказували на те, що вони зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження матеріали справи не містять.

Як вище зазначалось, статтею 98 КПК України визначено, що є речовим доказом у кримінальному провадженні.

Прокурором не доведено існування правових підстав для накладення арешту на вказане майно, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, про які зазначено у його клопотанні, оскільки ним не надано доказів, що майно, на яке просив накласти арешт відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, у зв`язку із чим постанова прокурора в частині визнання вищевказаного вилученого майна речовими доказами є формальною.

Виходячи зі змісту поданого до слідчого судді клопотання про арешт майна, прокурор, в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, у відповідності до ст. 94 КПК України, таких доказів також не вбачає.

Слід також звернути увагу, що вказані об`єкти нерухомості у встановленому порядку хоча і визнані стороною обвинувачення речовими доказами у кримінальному провадженні, однак така постанова на думку суду є формальною, у зв`язку з чим в даному випадку не може ставитися питання про накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів, як це дозволяє ч. 10 ст. 170 КПК України.

Зважаючи на викладене, слідчий суддя приходить до остаточного висновку про те, що на вказане стороною обвинувачення майно не може бути накладено арешт у вказаному кримінальному провадженні за наведених підстав. Прокурором не доведено необхідність накладення арешту на вищевказане майно з метою збереження речових доказів, не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе його використання.

Крім того, відповідно до ч.6 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно до ч.8 ст.170 КПК України вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову або стягнення отриманої неправомірної вигоди, повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові, розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою.

Як вбачається з наданих матеріалів, підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.197-1 КК України висунута ОСОБА_5 , який є обраним директором ТОВ "НЕРУМ".

Відповідно до вимог ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно наданих з клопотанням матеріалів встановлено, що цивільний позов, в рамках даного кримінального провадження, ані до підозрюваного, ані до будь-якої фізичної або юридичної особи, не пред`явлено.

Докази, подані в обґрунтування клопотання прокурором надають слідчому судді дійти висновку про те, що ТОВ «НЕРУМ», якому належать вищевказані об`єкти нерухомості, не належать до осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду завдану діями підозрюваного.

З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на вищевказане майно не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів та для забезпечення цивільного позову, як це зазначено у клопотанні прокурора.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про недоведеність такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючисьст.ст.98,131,132,170-174,309, 372 КПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури міста Одеси ОСОБА_3 , поданого в рамках кримінального провадження за № 0000087 від 15.08.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. ст.197-1 КК України, про арешт майна - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя