Номер провадження: 11-кп/813/345/25
Справа № 947/7846/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м.Одеси від 09 серпня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000429 від 12 березня 2022 року відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Айзербаджан, громадянина Республіки Азейрбаджан, офіційно не працюючого, одруженого, маючий на утриманні двох неповнолітніх дітей, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, -

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2023 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання постановлено відраховувати з моменту фактичного затримання обвинуваченого, в порядку виконання вироку.

Запобіжний захід не обирався.

Вирішено питання стосовно процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що заздалегідь усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, придбав з метою подальшого носіння та зберігання ручну осколкову гранату РГД-5, що є бойовим припасом та підривач УЗРГМ для ручних гранат, що є вибуховим пристроєм.

Зазначений вибуховий пристрій ОСОБА_9 незаконно почав носити при собі без передбаченого законом дозволу.

12 березня 2022 року, приблизно о 10 годині 50 хвилин, на автозаправній станції «УКРНАФТА», за адресою: м.Одеса, вул.Артилерійська, 6, співробітниками поліції під час проведення огляду місця події у ОСОБА_9 , в спортивних штанах виявлено та вилучено корпус учбової гранати УРГ із підривачем УЗРГМ, які ОСОБА_9 заздалегідь усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, придбав та носив при собі без передбаченого законом дозволу.

Крім того, 12 березня 2022 року у період часу з 12 годин 45 хвилин по 14 годин 11 хвилин, під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_1 співробітниками поліції у шафі, серед особистих речей останнього, виявлено та вилучено: осколкову гранату РГД-5, яку він, заздалегідь усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, придбав та зберігав у заздалегідь визначеному ним місці, за місцем свого мешкання, без передбаченого законом дозволу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_9 лише на підставі припущень та міркувань, оскільки ні матеріалами досудового розслідування, ні під час судового розгляду кримінального провадження взагалі не встановлено, та не доведено стороною обвинувачення, що ОСОБА_9 дійсно мав намір на вчинення кримінального правопорушення, за яке його було засуджено.

Обвинувачений вважає вирок необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції поклав в його основу лише протокол обшуку та суперечливі показання свідків.

Крім того не встановлено особу, яка звернулась до правоохоронних органів з повідомлення про злочин.

Просить вирок скасувати, дослідити обставини встановленні під час досудового розслідування, дати їм оцінку та ухвалити новий вирок, яким визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 змінив вимоги апеляційні скарги, зазначив, що провину він визнає у повному обсязі, щиро розкаюється в скоєному, правову позицію зайняту у суді першої інстанції обґрунтував помилковою позицію його захисника. Критично ставиться до своїх дій та виявив готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне.

Крім того зазначив, що є батьком 4 неповнолітніх дітей, одружений, утримує родину, має постійне місце проживання у місці Одесі, на обліку у психіатричному диспансері не стоїть, має подяку від асоціації спортивної боротьби в Одеській області, займається волонтерською діяльністю по допомоги ЗСУ.

Просив вирок змінити в частині призначення покарання та застосувати відносно нього положення ст. 75 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого, який частково підтримав апеляційну скаргу, який визнав вину та просив змінити вирок суду в частині призначення покарання, звільнивши його від відбування покарання з іспитовим строком, захисника, яка частково підтримала апеляційну скаргу, просила змінити вирок суду в частині призначення покарання, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком, думку прокурора, який заперечував проти задоволення уточненої апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В судовому засіданні обвинувачений повністю визнав вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого щиро розкаявся, та просив апеляційний суд не перевіряти кваліфікацію його дій та доведеність вини встановлені у вироку суду.

Таким чином, висновки суду про доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 263 КК України, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.

Щодо призначеного ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно матеріалів кримінального провадження під час призначення ОСОБА_9 покарання судом першої інстанції враховано обставини, передбачені ст. 65 КК України.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд у відповідності до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, наявність обставини, що обтяжує покарання, зокрема, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання в мінімальних межах санкції інкримінованої йому статті, а саме у виді 3 років позбавлення волі.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з урахуванням вимог ст.ст. 65-67 КК України прийшов до обґрунтованого висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання в мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 263 КК України, у виді3 років позбавлення волі.

Разом з тим, з урахуванням наданих апеляційному суду документів, які характеризують особу обвинуваченого та його позиції зазначеної під час розгляду апеляційної скарги щодо визнання вини та не ставлення ним під сумнів кваліфікацію його дій встановлених у вироку суду першої інстанції, апеляційний суд вважає необґрунтований висновок суду першої інстанції про виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, з наступних обставин.

Так, згідно ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

В рішенні від 15 червня 2022 №4-р (II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року №1-р/2022).

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», роз`яснено, що дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (постанова Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі №759/7784/15-к).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України (у редакції Закону України №1231-IX від 16.02.2021), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкістьреакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Застосування при призначенні покарання положень ст. 75 КК України має місце у випадках, коли у матеріалах кримінального провадження є дані, які є свідченням того, що зниження суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та самого засудженого зумовлює можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально - вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Під час апеляційного розгляду стороною захисту надано документи, які характеризують особу обвинуваченого та які не були враховані судом першої інстанції.

Зокрема з наданих апеляційному суду документів вбачається, що ОСОБА_9 є батьком 4 неповнолітніх дітей, одружений, утримує родину, має постійне місце проживання у місці Одесі, на обліку у психіатричному диспансері не стоїть, має подяку від асоціації спортивної боротьби в Одеській області, займається волонтерською діяльністю по допомоги ЗСУ, що підтверджено відповідною подякою від командування військової частини.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що суду першої інстанції були надані документи щодо наявності у обвинуваченого дітей та дружини, однак з мотивувальної частини вироку не вбачається, що при призначенні покарання та встановлені неможливості застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України, зазначеним обставинам судом першої інстанції була надана оцінка та вони були враховані.

Також, обвинувачений ОСОБА_9 згідно наданої характеристики сусідів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за місцем проживання, обвинувачений за час проживання зарекомендував себе, як порядна людина, спокійний, доброзичливий, добрий сім`янин, працевлаштований, забезпечує родину, піклується за дітьми та жодних конфліктів з обвинуваченим не було.

З наданої характеристики президента ГО «Асоціація олімпійських видів боротьби» ОСОБА_9 з 2020 року є віце-президентом ГО «Асоціація олімпійських видів боротьби», під час роботи добре зарекомендував себе, бере активну участь у створенні належних умов для розвитку та популяризації спорту, дотримується в роботі дисципліни і має активну життєву та громадську позицію.

Зазначені обставини, на думку апеляційного суду, свідчать про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, які значно зменшують суспільну небезпеку вчиненого злочину.

Також суд врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше ніколи до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувався.

Крім того, апеляційний суд вважає, що визнання вини обвинуваченого у вчиненому злочині свідчить про те, що обвинувачений критично ставиться до своїх дій та виявив готовність нести кримінальну відповідальність за скоєне.

Наведені вище обставини у своїй сукупності спонукають апеляційний суд прийти до переконання, що ОСОБА_9 на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому надалі досягнення мети його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж дворічного іспитового строку, що передбачено законом.

З урахуванням викладених вище обставин кримінального провадження, даних про особу винного, який на даний час не представляє суспільної небезпеки, раніше не судимий, наявність міцних соціальних зав`язків, родини та 4 дітей, визнання ним вини та його критичного ставлення до вчиненого злочину, колегія суддів дійшла висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 без відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі й звільнення його на підставі ст. 75 КК України від його відбування з випробуванням з іспитовим строком та з покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених ч. 1 ст. 76 КК України

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді 3 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням із встановленим іспитовим строком в 2 роки буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, а відтак буде досягнуто, передбачену ст. 50 КК України, мету покарання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2023 року, яким ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України змінити в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 1 ст. 263 КК Україниу виді 3 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4