ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 283/4/17-к

провадження № 51-954км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя с. Красносілка Овруцького р-ну Житомирської обл.,

на вирок Житомирського апеляційного суду від 15 січня 2025 року.

Обставини справи

1. ОСОБА_8 обвинувачувався за частиною 3 статті 368 КК в тому, що він, займаючи посаду слідчого Коростенського відділу поліції ГУНП в Житомирській області, 30 та 31 серпня 2016 року вимагав і отримав від ОСОБА_9 неправомірну вигоду в розмірі 8000 грн за те, щоб не притягати того до кримінальної відповідальності.

2. Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 20 червня 2022 року його виправдано за пред`явленим обвинуваченням.

3. Апеляційний суд оскарженим вироком скасував вирок першої інстанції та засудив ОСОБА_8 за частиною 3 статті 368 КК до позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 3 роки з конфіскацією майна.

Вимоги і доводи касаційної скарги

4. Захисник, посилаючись на частину 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (КПК), просить скасувати оскаржене рішення та закрити кримінальне провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК.

5. Він стверджує, що засуджений не набув статусу підозрюваного, оскільки порушено порядок вручення підозри, а текст зміненої підозри не містить даних про те, ким саме її вручено і про роз`яснення його прав підозрюваного.

6. Також апеляційний суд ґрунтував висновки на недопустимих доказах:

зізнанні засудженого, відображеному в протоколі затримання і протоколі негласних слідчих (розшукових) дій (НСРД), хоча при затриманні були порушені його права і таке зізнання засуджений не робив;

на відомостях, отриманих під час обшуку та освідування засудженого, які проведені без участі адвоката не слідчим, а іншою особою, без письмового доручення слідчого і без постанови прокурора про дозвіл на освідування і за участі працівника правоохоронного органу у якості понятого.

7. Також він вважає, що апеляційний суд:

розглянув справу незаконним складом суду, оскільки головуючий суддя раніше приймав участь у апеляційному розгляді цієї справи;

вийшов за межі апеляційної скарги прокурора, оскільки самостійно повторно дослідив докази й обставини, встановлені судом першої інстанції;

допустив порушення під час постановлення ухвал при розгляді справи, оскільки головуючий одноособово приймав рішення без виходу до нарадчої кімнати та без зазначення мотивів їх постановлення;

порушив принцип безпосередності дослідження доказів, оскільки не допитав свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , позбавив сторону захисту можливості перехресного допиту свідків, не врахував показання свідка ОСОБА_12 і обмежив право сторони захисту на перехресний допит свідка ОСОБА_13 ;

обмежився формальним дослідженням показань обвинуваченого ОСОБА_8 , не допитавши його під час апеляційного розгляду;

не надав оцінку розбіжностям в показаннях ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_14 в судах першої і апеляційної інстанцій;

не вручив пам`ятку про процесуальні права обвинуваченого;

не взяв до уваги порушення під час проведення огляду службового кабінету ОСОБА_8 ;

помилково вважав засудженого суб`єктом злочину за статтею 368 КК, оскільки той не мав законних повноважень повідомити про підозру ОСОБА_9 без погодження з прокурором, та не встановив обов`язкових ознак вимагання неправомірної вигоди.

8. Сторона захисту вважає, що оскаржений вирок в частині визначення засудженому строку покарання є необґрунтованим, а призначене йому покарання є явно несправедливим через суворість.

9. Прокурор надіслав Суду письмові заперечення на касаційну скаргу сторони захисту, просив залишити оскаржене рішення без змін.

Позиції учасників касаційного розгляду

10. Сторона захисту у судовому засіданні підтримала доводи касаційної скарги та просила її задовольнити.

11. Прокурор заперечив проти доводів касаційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржене рішення без зміни.

12. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

Оцінка Суду

13. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи сторін, Суд дійшов висновку, що подана касаційна скарга не підлягає задоволенню.

14. Згідно із частиною 2 статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 цього ж Кодексу.

15. Суд нагадує, що касаційна інстанція є судом права, а оцінка доказів у справі є завданням судів попередніх інстанцій. За наявності відповідних доводів сторони Суд здійснює перевірку того, чи додержалися суди процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.

Щодо незаконності складу суду

16. Сторона захисту стверджує, що апеляційний суд розглянув справу незаконним складом, оскільки були підстави для сумніву у неупередженості головуючого судді ОСОБА_15 .

17. Вони посилалися на те, що цей суддя у цьому ж провадженні брав участь в апеляційному розгляді, за результатами якого ухвалою від 29 січня 2020 року було скасовано виправдувальний вирок суду першої інстанціївід 19 серпня 2019 рокуі призначено новий розгляд в першій інстанції (перший розгляд).

18. Захист вважає, що після ухвалення судом першої інстанції 20 червня 2022 року нового вироку суддя ОСОБА_15 не міг брати участь в його апеляційному перегляді (другий розгляд), оскільки під час першого розгляду висловив свою думку щодо обставин справи і винуватості засудженого.

19. Суд зазначає, що згадані обставини участі судді у двох послідовних апеляційних розглядах справи не є підставою для його усунення від розгляду на підставі положень статті 76 КПК.

20. Тому Суду слід проаналізувати, чи дає характер ухвали апеляційного суду від 29 січня 2020 року підстави вважати, що суддя ОСОБА_15 перед початком другого апеляційного розгляду мав упереджену думку щодо оцінки обставин справи і винуватості засудженого.

21. У цьому зв`язку Суд зазначає, що в ухвалі від 29 січня 2020 року єдиною підставою для скасування вироку першої інстанції було те, що перша інстанція при оцінці допустимості результатів НСРД не взяла до уваги практику Верховного Суду, у тому числі постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року, щодо порядку розкриття стороні захисту рішень, що дозволяли проведення НСРД.

22. Будь-які інші питання, які стосуються оцінки доказів та їх значення для доведення винуватості засудженого, в цій ухвалі не обговорювалися.

23. За таких обставин, участь судді ОСОБА_15 у першому розгляді, наслідком якого було лише нагадування про необхідність врахування практики Верховного Суду, не дає підстав стверджувати про його упередженість під час другого розгляду, який закінчився ухваленням оскарженого вироку.

24. Тому Суд відхиляє цей довід сторони захисту.

Щодо виходу за межі апеляційної скарги

25. Сторона захисту стверджує, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги прокурора, оскільки у вироку послався на докази, які сторона обвинувачення не просила апеляційний суд досліджувати.

26. Суд зазначає, що обсяг доказів, які досліджуються судом, а також обсяг та характер доводів сторін, взятих ним до уваги, не визначають межі апеляційного розгляду. Обсяг доказів, які підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження, визначає суд з врахуванням точки зору учасників судового провадження і специфіки конкретних обставин справи (ставлення обвинуваченого до пред`явленого обвинувачення, характер вчиненого злочину, повнота показань свідків, кількість епізодів злочинів тощо), яка стала предметом судового розгляду[1].

27. Прийняте апеляційним судом рішення відповідає межам перегляду судом апеляційної інстанції, що були визначені апеляційною скаргою прокурора, який просив скасувати вирок суду першої інстанції і постановити обвинувальний вирок.

28. Тому Суд не вважає, що в цій справі апеляційний суд, взявши до уваги докази, про дослідження яких не просила сторона обвинувачення, вийшов за межі її скарги.

Щодо вручення пам`ятки про процесуальні права та обов`язки обвинуваченого

29. Суд відхиляє і посилання захисту на те, що засуджений під час апеляційного розгляду не розумів свої права.

30. Як вбачається з матеріалів справи пам`ятку про процесуальні права та обов`язки засудженому було вручено 10 січня 2023 року та 06 квітня 2023 року. Під час засідання 22 лютого 2024 року на запитання головуючого судді засуджений повідомив, що права і обов`язки, які містяться в пам`ятці, йому зрозумілі.

Щодо набуття засудженим статусу підозрюваного

31. Сторона захисту стверджує, що засуджений не набув статусу підозрюваного, оскільки текст зміненої підозри не містить даних про те, ким саме його вручено і про роз`яснення прав підозрюваного.

32. Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2016 року засудженому вручено повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 368 КК і роз`яснено його права. 29 вересня 2016 року старший слідчий слідчого відділу прокуратури Житомирської області ОСОБА_13 повідомив засудженого про зміну раніше повідомленої підозри. Кваліфікація злочину не змінювалась, і засуджений власноручно зазначив, що суть підозри йому зрозуміла, а також заявив слідчому, що не заперечує проти повідомлення йому про зміну підозри без участі захисника.

33. Тому Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність порушень при повідомленні про зміну раніше повідомленої підозри та відхиляє цей довід сторони захисту.

Щодо допустимості доказів

Докази передачі грошей

34. Сторона захисту стверджує, що висновок про винуватість засудженого зроблено апеляційним судом на підставі недопустимих доказів, а саме:

зізнанні засудженого, відображеному в протоколі затримання і протоколі НСРД;

на відомостях, отриманих під час обшуку та освідування засудженого, які проведені без участі адвоката не слідчим, а іншою особою, без письмового доручення слідчого і без постанови прокурора про дозвіл на освідування і за участі працівника правоохоронного органу у якості понятого.

35. Суд зазначає, що всі ці докази надавалися стороною обвинувачення на доведення факту передачі ОСОБА_9 грошей засудженому.

36. Засуджений в своїх показаннях в суді першої інстанції зазначив, що за попередньою домовленістю зустрівся з ОСОБА_9 близько 16 години 31 серпня 2016 року біля вокзалу станції Коростень, де в автомобілі Білоцьких отримав від нього гроші, і після виходу з автомобіля був затриманий.

37. Таким чином, факт отримання засудженим грошей, виявлених під час обшуку після його затримання, безсумнівно доводиться його власними судовими показаннями. Хоча засуджений заперечував, що отримані ним гроші були неправомірною вигодою, це не спростовує сам факт отримання цих грошей.

38. Враховуючи доведеність цієї обставини показаннями засудженого, Суд не вважає за необхідне детально розглядати доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів, згаданих вище (пункт 34), а також доводи щодо допиту свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , показання яких стосувалися з`ясування допустимості цих доказів.

Щодо огляду службового кабінету

39. Сторона захисту стверджує, що результати огляду службового кабінету засудженого є недопустимими, оскільки його було проведено без ухвали слідчого судді та за відсутності підстав для проведення невідкладного обшуку (огляду).

40. Суд вже зазначав, що стаття 233 КПК захищає особу від необґрунтованого втручання державними органами у сферу її приватності, на яке вона вправі розраховувати у своєму житлі або іншому володінні[2].Вимога отримати дозвіл на обшук, за відсутності добровільної згоди особи, стосується лише житла чи іншого володіння особи. Це випливає з тлумачення статі 233 КПК, що забороняє проникнення до особистого житла або володіння без дозволу суду або добровільної згоди такої особи, у сукупності зі статтею 235 КПК, яка передбачає вимоги до ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук особистого житла або володіння.

41. У цій справі мова йде про обшук не в житлі чи в іншому приватному володінні, а в службовому кабінеті слідчого в приміщенні райвідділу. Службовий кабінет сам по собі не є житлом або іншим володінням, доступ до якого визначає виключно його володілець, а тому без згоди володільця доступ до нього можна отримати за дозволом слідчого судді. Службове приміщення надається для виконання службових обов`язків і доступ до нього визначається іншим регулюванням, яке ґрунтується на міркуваннях, не пов`язаних із захистом приватності осіб, яким таке службове приміщення надане[3].

42. Засуджений був посадовою особою правоохоронного органу, і обшук проводився у службовому кабінеті, який був наданий йому для виконання службових обов`язків. Ніщо в матеріалах справи не свідчить про обставини, які давали можливість засудженому розумно розраховувати на можливість використовувати кабінет для свого приватного життя та/або на збереження конфіденційності в межах службового кабінету, або вирішувати, коли і яким чином надавати до нього доступ. В матеріалах справи є заява начальника Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_16 про дозвіл на проведення огляду згаданого кабінету.

43. За таких обставин Суд вважає, що на службовий кабінет засудженого не поширювалися гарантії, передбачені згаданими положеннями Конституції України, Конвенції та КПК, і проведення в ньому слідчої дії не вимагало дозволу суду, передбаченого статтею 235 КПК. Відповідно, Суд доходить висновку, що положення пункту 1 частини 2 статті 87 КПК не застосовні у обставинах цієї справи. Суд також не вбачає інших підстав визнати відомості, отримані під час оскарженої слідчого дії, недопустимими доказами.

44. На підставі викладеного, Суд відхиляє цей довід сторони захисту.

Щодо доведеності винуватості засудженого

45. Відповідно до пункту 5 примітки до статті 354 КК під вимаганням у статті 368 КК слід розуміти вимогу щодо надання неправомірної вигоди з погрозою вчинення дій або бездіяльності з використанням свого становища, наданих повноважень, влади, службового становища стосовно особи, яка надає неправомірну вигоду, або умисне створення умов, за яких особа вимушена надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів.

46. За висновком апеляційної інстанції засуджений казав ОСОБА_9 , що у разі відмови надати неправомірну вигоду тому буде повідомлено про підозру. Хоча сторона захисту заперечувала, що засуджений отримав гроші у якості хабаря, стверджувала, що ці гроші були позикою, яку йому надав ОСОБА_9 , однак суд апеляційної інстанції визнав цю версію сторони захисту неспроможною, оскільки вона спростовується іншими доказами.

47. Зокрема, апеляційний суд виходив з характеру спілкування, місця зустрічі та процесу передачі грошових коштів, відносин між засудженим і ОСОБА_9 , який був свідком у кримінальному провадженні, досудове розслідування у якому проводив засуджений, а також виявлених на комп`ютері засудженого файлів, серед яких був проект повідомлення ОСОБА_9 про підозру, а також запити на характеризуючі матеріали щодо нього.

48. Суд не вбачає підстав ставити під сумнів ці висновки апеляційного суду.

49. Суд не залишає поза увагою, що в протоколі затримання відсутнє твердження засудженого про те, що виявлені в нього гроші є неправомірною вигодою. Відповідно, висновок у вироку про те, що даним протоколом засвідчено, що засуджений визнав, що виявлені грошові кошти він вимагав та отримав в якості неправомірної вигоди, є помилковим.

50. У той же час Суд не вважає, що ця помилка мала вирішальне значення для висновків суду апеляційної інстанції.

Щодо інших доводів

51. Суд відхиляє і доводи про обмеження сторони захисту на перехресний допит свідка ОСОБА_13 .

52. Згаданий свідок був допитаний під час судового розгляду 17 вересня 2024 року за участі, у тому числі, і засудженого, у зв`язку з чим доводи сторони захисту про обмеження засудженого у праві на перехресний допит та порушення права на захист є необґрунтованими.

53. Також Суд відхиляє і доводи щодо порушень під час постановлення ухвал без виходу до нарадчої кімнати, оскільки, відповідно до статті 376 КПК ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляються в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Щодо призначеного покарання

54. Також Суд вважає необґрунтованими доводи про суворість призначеного засудженому покарання.

55. Відповідно до статті 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з частиною 2 статті 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

56. Згідно зі статтею 414 КПКневідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

57. При призначенні засудженому покарання суд апеляційної інстанції врахував, що засуджений вчинив тяжкий корупційний злочин та його ставлення до вчиненого. Також врахував дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, працює адвокатом, навчається, одружений, має постійне місце реєстрації та проживання, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків, характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Обставин, які пом`якшують покарання, суд не встановив та, з урахуванням конкретних обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

58. Водночас аргументів, які би доводили явну несправедливість покарання, призначеного засудженому за інкримінованим йому злочином через суворість у касаційній скарзі не наведено.

59. Враховуючи викладене, Суд відхиляє вказаний довід сторони захисту.

60. Отже, суд апеляційної інстанції, провівши часткове судове слідство, дослідивши докази та допитавши обвинуваченого і свідків, з`ясував усі передбачені статтею 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, і обґрунтовано визнав отримані докази достатніми для встановлення події злочину та винуватості засудженого. У Суду немає підстав ставити під сумнів оцінку судом апеляційної інстанції достовірності доказів. Зміст вироку відповідає вимогам статті 420 КПК.

61. Призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів.

62. Таким чином, Суд не вбачає істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би підставами для скасування або зміни оскарженого судового рішення, а тому Суд вважає, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Житомирського апеляційного суду від 15 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Постанови від 14 лютого 2022 року у справі № 477/426/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/103525190; від 26 листопада 2024 року у справі № 676/6929/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/123678721

[2] Постанови від 31 жовтня 2019 року у справі 346/7477/13-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/85542842; від 8 грудня 2020 року у справі № 278/1306/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/94264608; від 23 березня 2021 року у справі №144/1182/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/96281986

[3] Постанова від17 січня 2023 року, справа № 648/1543/15-к