Справа № 462/1209/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/917/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рудки Самбірського району Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, і призначено йому покарання у виді чотирьох років трьох місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Залізничного районного суду м.Львова від 05 липня 2017 року, призначивши ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців.

Строк відбуття покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі - з 12 лютого 2024 року до дня набрання вироком законної сили.

Обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - залишено до вступу вироку в законну силу.

Вирішено питання з арештом майна та речовими доказами.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 24.02.2021 року, приблизно о 01:00 год., перебуваючи на території Головного залізничного вокзалу м.Львова, що на пл. Двірцева, 1 у м.Львові, маючи умисел на відкрите викрадення чужою майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, підійшов до ОСОБА_9 та відкрито викрав з кишені його куртки мобільний телефон марки «Моtоrоlа», вартістю 6000 грн., із СІМ-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_1 , вартістю 50 грн., на рахунку якої грошей не було, та зірвав з його плеча рюкзак, вартістю 100 грн., в середині якого знаходилися паспорт громадянина України, виданий на прізвище ОСОБА_9 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий на прізвище ОСОБА_9 , біометричний паспорт, виданий на прізвище ОСОБА_9 , а також картка платника податків, видана на прізвище ОСОБА_9 , після чого з викраденим майном з місця події втік, заподіявши ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 6150 грн.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року скасувати і закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 417 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог сторона захисту посилається на те, що оскаржений вирок є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню. Вказує, що вирок ґрунтується на доказах, зібраних з грубим порушенням кримінального процесуального закону: докази, якими обґрунтовано вирок, не відповідають вимогам статей 85, 86 КПК України; судовий розгляд проведено з грубим порушенням загальних засад кримінального провадження, визначених статтями 17, 20, 23 КПК України; висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а застосування кримінального та кримінального процесуального законів не відповідає правовим позиціям Верховного Суду.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не дослідив, а тому не надав правову оцінку факту реєстрації провадження №0000030 від 24 лютого 2021 року, оскільки сторона обвинувачення не надала витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Відсутній такий витяг і в матеріалах кримінального провадження.

Вважає, що протокол огляду місця події є недопустимим доказом, оскільки ця слідча дія відбулася з 02 год. 40 хв. до 03 год. 45 хв. 24 лютого 2021 року у приміщенні чергової частини поліції Головного залізничного вокзалу м. Львова. Вказане приміщення не відповідає місцю події, про яку повідомив потерпілий ОСОБА_9 на слідчому експерименті 24 лютого 2021 року. У матеріалах справи відсутні фактичні дані, які б вказували на місце події, де проводився огляд, хоча головне приміщення залізничного вокзалу наповнене камерами відеоспостереження. Крім цього, у результаті цієї слідчої дії вилучено мобільні телефони та речі, зазначені у протоколі. На думку сторони захисту, 24 лютого 2021 року у період з 02 год. 40 хв. до 03 год. 45 хв. був проведений не огляд місця події, а фактично обшук і вилучення речей ОСОБА_7 , що були при ньому. Згоди на проведення обшуку ОСОБА_7 не давав, протокол про проведення огляду місця події не підписував. Наведене дає можливість дійти висновку, що слідчим було проведено не огляд місця події, а обшук, і ця дія відбулася до внесення відомостей в ЄРДР, тобто її було проведено з порушенням вимог КПК України і такий огляд місця події є недопустимим доказом.

Як зазначає апелянт, протокол про пред`явлення особи до впізнання від 24 лютого 2021 року не може бути визнано допустимим доказом, оскільки підпис потерпілого ОСОБА_9 під протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення різко відрізняється від підпису, який є в протоколі про пред`явлення особи до впізнання від 24 лютого 2021 року від імені потерпілого ОСОБА_9 , тому є обґрунтована підозра, що ці підписи вчиняли різні особи.

Захисник вважає, що наявні підстави для застосування доктрини «плодів отруйного дерева».

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції порушив засаду кримінального провадження, визначену ст. 17 КПК України, оскільки жоден свідок не вказав, що ОСОБА_7 причетний до вчинення злочину за ч. 2 ст. 186 КК України, а потерпілого ОСОБА_9 суд не допитав. Водночас, обвинувачений ОСОБА_7 вину в інкримінованому йому злочині не визнає, надав показання, що мобільний телефон «Motorola» він знайшов у туалеті; вважає, що потерпілий його обмовляє.

Звертає увагу, що в оскарженому вирок суд визнав, що на час проведення слідчої дії, а саме 02 год. 40 хв. 24 лютого 2025 року обвинувачений був фактично затриманий. Втім, суд не вважає, що відсутність протоколу затримання автоматично робить протокол огляду місця події та фактичні дані, які містяться у ньому, недопустимими доказами у справі.

Наголошує, що проведення слідчих дій після фактичного затримання без участі адвоката є однозначним порушенням права на захист. У рішеннях ЄСПЛ суд вважав, що право на захист буде в принципі непоправно порушено, якщо докази, отримані від особи правоохоронними органами без забезпечення доступу до захисника, використовуватимуться з метою її засудження. Крім цього, обвинувачений ОСОБА_7 в ході судового розгляду був позбавлений права допитати потерпілого ОСОБА_9 , оскільки потерпілий в судовому розгляді не допитувався. Наведене підтверджує істотне порушення права ОСОБА_7 на захист.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Потерпілий ОСОБА_9 , який у встановленому законом порядку повідомлявся про час та місце проведення судового засідання, у таке не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

За таких обставин, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, вислухавши позицію учасників процесу, які не заперечили проти проведення розгляду у відсутності потерпілого, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності потерпілого ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за яке його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Зокрема, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, місцевий суд обґрунтував, посилаючись, зокрема, на: показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також письмовими доказами: протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення та іншу подію від 24 лютого 2021 року; рапортом поліцейського з реагування ПП СПД ВП №1 ЛРУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_13 від 24 лютого 2021 року; протоколом огляду місця події від 24 лютого 2021 року, з доданою до нього фототаблицею, згідно з яким у ході огляду ОСОБА_7 надав, серед іншого, мобільний телефон «Motorola», IMEI1 НОМЕР_2 , IMEI2 НОМЕР_3 , в корпусі чорного кольору, в якому наявна сім-карта «Київстар» НОМЕР_4 ; протоколом пред`явлення особи до впізнання від 24 лютого 2021 року і фототаблиці до такого, згідно з яким потерпілий ОСОБА_9 упізнав ОСОБА_7 як особу, яка відкрито викрала його телефон марки «Моторола» та рюкзак; протоколом проведення слідчого експерименту від 24 лютого 2021 року та доданою до нього фототаблицею із 7 фото з поясненнями, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_9 ; протоколом огляду предметів від 24 лютого 2021 року та доданою до нього фототаблицею із 23 трьох фотографій; постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 24 лютого 2021 року; ухвалою слідчого судді Залізничного районного суду м. Львова від 01 березня 2021 року, якою було накладено арешт на речові докази у кримінальному провадженні №0000030, зміст яких детально викладений у вироку суду першої інстанції.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

На переконання колегії суддів, викладені в апеляційній скарзі сторони захисту доводи про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та необхідність закриття кримінального провадження у справі, свого підтвердження в ході апеляційного розгляду не знайшли.

Так, згідно з абзацом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6 листопада 2009 року №10 предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи: речі (рухомі й нерухомі), грошові кошти, цінні метали, цінні папери тощо, а також право на майно та дії майнового характеру, електрична та теплова енергія.

При цьому, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності

потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Як слідує з протоколу слідчого експерименту від 24 лютого 2021 року з фототаблицею до нього, потерпілий ОСОБА_9 у ході проведення цієї слідчої дії повідомив, що перебував на Головному Залізничному вокзалі м. Львова, де мав намір сісти на поїзд сполученням Львів-Здолбунів, аби в подальшому приїхати до свого помешкання. Під час відтворення подій потерпілий підійшов до табло із розкладом руху поїздів та вказав, що саме в цей час до нього підійшов обвинувачений ОСОБА_7 із пляшкою горілки та запропонував її розпити разом із ним. Після прийняття пропозиції вони вийшли на перон вокзалу, де, за словами потерпілого несподівано для нього, ОСОБА_7 відкрито викрав з кишені його куртки належний йому мобільний телефон марки «Motorola», в середині якого знаходилася СІМ-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» НОМЕР_5 , та зірвав з його плеча рюкзак, в середині якого знаходилися його особисті документи, після чого втік з місця злочину.

Водночас, згідно з даними протоколу пред`явлення особи до впізнання від 24 лютого 2021 року з фототаблицею до нього, потерпілий ОСОБА_9 упізнав ОСОБА_7 як особу, яка 24 лютого 2021 року о 01.00 год. на пероні залізничного вокзалу м. Львова відкрито викрала його мобільний телефон марки «Моторола» та рюкзак; ОСОБА_7 потерпілий впізнав за рисами обличчя, статурою, зростом та за усіма зовнішніми ознаками загалом.

Таким чином, у ході досудового розслідування потерпілий ОСОБА_9 детально розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення та впевнено вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка здійснила пограбування, чітко й ретельно описавши зовнішні ознаки ОСОБА_7 , за якими його упізнав. Надалі мобільний телефон «Motorola», IMEI1 НОМЕР_2 , IMEI2 НОМЕР_3 , в корпусі чорного кольору, в якому наявна сім-карта «Київстар» НОМЕР_4 , ОСОБА_7 надав працівникам органу досудового розслідування у ході огляду місця події, не змігши пояснити, звідки у нього цей телефон.

Дійсно, як стверджує сторона захисту, суд першої інстанції не проводив допиту потерпілого ОСОБА_9 , однак, всупереч апеляційних доводів, суд вживав заходів для виклику останнього в судове засідання, зокрема 14 разів викликав потерпілого у судове засідання та постановив 10 ухвал про накладення на нього грошового стягнення за неявку на виклик до суду, однак такий до суду так і не з`явився. Надалі суд першої інстанції з`ясував, що згідно з даними Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби від 05 грудня 2024 року, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 22 грудня 2021 року виїхав із території України через пункт пропуску Устилуг, після чого дані про його в`їзд на територію України відсутні.

Апеляційний суд також вживав заходів для виклику потерпілого у судове засідання, однак ОСОБА_9 на виклик до суду не з`явився.

За цих обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про виключення показань потерпілого з обсягу дослідження доказів, попередньо встановленого в порядку ст. 349 КПК України, та зазначає, що сторона захисту хоч і посилається на непроведення допиту потерпілого, однак жодним чином не обґрунтовує, яким чином його показання могли вплинути на рішення суду в частині визнання ОСОБА_14 винуватим за ч. 2 ст. 186 КК України, адже у ході такий слідчих дій як слідчий експеримент та впізнання ОСОБА_9 вказував саме на ОСОБА_7 , як особу, яка здійснила його пограбування.

При цьому версія сторони захисту про те, що потерпілий обмовив ОСОБА_7 була предметом перевірки суду першої інстанції, який слушно зауважив, що потерпілий ОСОБА_9 не був знайомий із обвинуваченим до подій, які мали місце 24 лютого 2021 року, не мав з ним жодних, в тому числі конфліктних, відносин, тому немає підстав вважати, що потерпілий може обмовляти обвинуваченого.

Стосовно посилань на те, що ОСОБА_7 знайшов належний потерпілому телефон марки «Motorola» у туалеті на вокзалі, то ця версія сторони захисту також не знайшла свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, оскільки жодних доказів такої знахідки суду не представлено. Водночас, звертаючись у правоохоронні органи із заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, потерпілий ОСОБА_9 вказав, що мобільний телефон був відкрито викрадений з кишені його куртки і що він може впізнати особу, яка вчинила пограбування. Тому показання обвинуваченого, які спростовуються також протоколами слідчого експерименту і пред`явлення особи для впізнання, апеляційний суд оцінює критично, як такі, що спрямовані на уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності за вчинене.

В апеляційній скарзі захисник також вказує на відсутність у матеріалах кримінального провадження витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що, на його думку, ставить під сумнів факт реєстрації провадження №0000030 від 24 лютого 2021 року.

Згідно з правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного кримінального Суду Верховного Суду, викладеною у справі №477/426/17, якщо в учасників провадження виникне питання щодо перевірки доказів з огляду на їх належність та допустимість, суд має перевірити ці обставини, в тому числі шляхом витребування та приєднання до справи відповідних процесуальних документів з подальшим наданням їм оцінки.

На виконання указаних вимог, стороною обвинувачення надано, а колегією суддів апеляційного суду досліджено витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000030, згідно з яким Відділом поліції №1 Львівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області 24 лютого 2021 року 10:59:52 до ЄРДР внесені відомості за фактом звернення ОСОБА_9 з заявою, у якій повідомив, що 24 лютого 2021 року приблизно о 01:00 годині невстановлена особа, знаходячись на території Головного залізничного вокзалу м. Львова, що на пл. Двірцевій, 1 у м. Львові, відкрито викрала його мобільний телефон марки «Motorola», всередині якого знаходилася сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар» № НОМЕР_5 , заподіявши йому матеріальної шкоди на суму 6000 гривень.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що досудове розслідування кримінального провадження №0000030 здійснювалось без його реєстрації у Єдиному реєстрі досудових розслідувань.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 24 лютого 2021 року, проведеного з 02 год. 40 хв. до 03 год. 45 хв. 24 лютого 2021 року у приміщенні чергової частини поліції Головного залізничного вокзалу м. Львова, оскільки вказане приміщення не відповідає місцю події, про яке повідомив потерпілий ОСОБА_9 ; мав місце не огляд місця події, а фактично обшук ОСОБА_7 , тобто, на думку апелянта, мала місце підміна однієї слідчої дії іншою.

Так, огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів.

За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудового розслідування, що здійснюється після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

У свою чергу, обшук - це слідча дія, що полягає в примусовому обстеженні приміщень, споруд, ділянок місцевості та інших об`єктів, які перебувають у віданні певних осіб з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду за наявності ймовірних даних про те, що розшукуване приховане в певному місці чи в певної особи.

Як установлено в ході судового розгляду та перевірено в ході апеляційного перегляду, у період з 02 год. 40 хв. до 03 год. 45 хв. 24 лютого 2021 року мав місце огляд місця події у приміщенні чергової частини поліції Головного залізничного вокзалу м. Львова.

Згідно з рапортом поліцейського з реагування ПП СДП відділу поліції №1 ЛРУП ГУНП у Львівській області сержанта поліції ОСОБА_15 від 24 лютого 21 року, під час несення служби на маршруті №13 «а, б, в» о 01:35 год. на службовий планшет надійшло повідомлення, що у заявника ОСОБА_9 на Головному залізничному вокзалі ст. Львів, площа Двірцева, 1, вкрали телефон «Моторола», невідомий чоловік, на зріст близько 180 см, вік приблизно 30 років, одягнений у чорну куртку, худорлявий, побіг в сторону вул. Чернівецької. Ця інформація була передана Саперу-261 у складі: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які виявили схожу особу на пл. Двірцевій перед вокзалом. Зазначену вище особу було запрошено до ч/ч поліції на станції м. Львів для встановлення особи та з`ясування обставин. Ним виявився ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При поверхневому огляді у нього виявлено смартфон «Моторола» (а.с. 9, т. 2).

У своїй постанові від 7 червня 2018 року у справі №740/5066/15-к Верховний Суд зазначив, що підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі. Без наявності такої інформації проведення огляду місця події не допускається.

За наведеного, підставою для проведення огляду у приміщенні чергової частини поліції Головного залізничного вокзалу м. Львова стало звернення ОСОБА_9 з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення та подальше виявлення особи, опис якої співпадає з наданим потерпілим описом грабіжника. Тобто у цьому випадку йдеться не про огляд слідчим безпосереднього місця події, а саме місця пограбування, а факт виявлення особи, ймовірно причетної до пограбування, яку надалі запросили до чергової частини для з`ясування обставин.

Водночас, на переконання колегії суддів, виходячи з самої мети слідчої дії - отримання доказів у кримінальному провадженні, у цьому випадку мав місце саме огляд, а не обшук, як про це стверджує сторона захисту.

При цьому, необхідність проведення такого огляду була зумовлена наявністю очевидних даних, які вказують на вчинення кримінального правопорушення.

Як неодноразово виснував Верховний Суд, відмінністю між обшуком і оглядом є процесуальні підстави їх проведення. Проведення огляду є можливим за добровільної згоди особи і для цього достатньо відповідного рішення слідчого, прокурора, яке не вимагає письмової форми, а для проведення обшуку - необхідно виключно судове рішення.

Як убачається із протоколу огляду місця події від 24 лютого 2021 року, вказану слідчу дію було проведено у приміщенні чергової частини поліції Головного залізничного вокзалу м. Львова (пл. Двірцева, 1 у м. Львові) в період часу з 02 год. 40 хв. до 03 год. 45 хв. 24 лютого 2021 року в присутності понятих ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , а також за участю слідчого ОСОБА_21 та ОСОБА_7 . Під час слідчої дії було вилучено, зокрема, мобільний телефон «Motorola», IMEI1 НОМЕР_2 . Протокол огляду підписано слідчим та понятими без жодних зауважень та доповнень; ОСОБА_7 від підпису відмовився, про що зазначено в протоколі.

Крім цього, під час огляду місця події проводилась фотозйомка на цифровий носій.

Враховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання недопустимими відомостей, що відображені у протоколі огляду місця події, а також визнає безпідставними твердження сторони захисту про необхідність застосування доктрини «плодів отруєного дерева», оскільки вищезгадана слідча дія не потребує легалізації за аналогією із обшуком.

Доводи захисника стосовно фактичного затримання ОСОБА_7 , що, за відсутності протоколу затримання, на думку апелянта, мало б мати наслідком визнання протоколу огляду місця події недопустимим доказом, були предметом перевірки суду першої інстанції, з висновками якого погоджується і колегія суддів.

Зокрема, оцінюючи вказані доводи, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_7 на час проведення огляду місця події, а саме о 02:40 год. 24 лютого 2021 року був фактично затриманим, адже згідно з вимогами ст. 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Водночас, як виснував Верховний Суд у своїй постанові від 09 липня 2024 року у справі №478/428/23, сам факт відсутності протоколу про затримання особи в матеріалах кримінального провадження жодним чином не свідчить про недопустимість усіх отриманих у подальшому доказів у цьому провадженні або ж про недопустимість слідчих дій. Вказане порушення прав особи, яке втілилося в нескладенні протоколу про затримання, несвоєчасному складенні протоколу про затримання або ж про затримання особи раніше, аніж це зазначено в протоколі затримання, може бути усунуте шляхом констатації судом того часу затримання, коли воно реально відбулося.

Суд вважав, що встановлюючи обставини затримання, у тому числі час фактичного затримання та наявність підстав для затримання, суди мають виходити з дійсних обставин, встановлених на підставі усієї сукупності доказів, наданих сторонами, включаючи, але не обмежуючись лише протоколом затримання.

За цих обставин, враховуючи встановлення судом часу фактичного затримання ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає, що відсутність протоколу його затримання не є автоматичною підставою для визнання протоколу огляду місця події та фактичних даних, що в ньому наведені, недопустимими доказами у справі.

Окрім того, як правильно вказав суд першої інстанції, у цій ситуації необхідно врахувати вимоги статей 31, 34 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон), згідно з якими поліція може застосовувати такий превентивний захід, як поверхнева перевірка й огляд.

Поверхнева перевірка як превентивний поліцейський захід є здійсненням візуального огляду особи, проведенням по поверхні вбрання особи рукою, спеціальним приладом або засобом, візуальним оглядом речі або транспортного засобу. Поліцейський для здійснення поверхневої перевірки особи може зупиняти осіб або оглядати їх, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа має при собі річ, обіг якої заборонено чи обмежено або яка становить загрозу життю чи здоров`ю такої особи або інших осіб. Під час поверхневої перевірки речі або транспортного засобу особа повинна самостійно показати поліцейському вміст особистих речей чи транспортного засобу.

За матеріалами кримінального провадження, 24 лютого 2021 року працівники поліції під час патрулювання, отримавши повідомлення про викрадення у ОСОБА_9 мобільного телефону «Motorola» і ознаки чоловіка, який вчинив ці протиправні дії, виявили ОСОБА_7 ; а при його поверхневому огляді виявили телефон «Motorola», що, як з`ясувалося надалі, належить потерпілому (а.с. 9, т. 2). Ці дані рапорту поліцейського узгоджуються з показаннями самого обвинуваченого, який підтвердив, що самостійно і добровільно надав на вимогу працівників поліції телефон «Motorola». Зокрема, у протоколі огляду місця події, проти чого ОСОБА_7 жодних зауважень та заперечень не висловив, указано, що а питання слідчого щодо того, звідки у ОСОБА_7 мобільні телефони, які він виклав з кишень куртки, останній неодноразово повторив: «Я їх витягнув з кишені».

За частиною 7 ст. 34 Закону під час виявлення в ході поверхневої перевірки будь-яких слідів правопорушення поліцейський забезпечує їх схоронність та огляд відповідно до вимог ст. 237 КПК України.

Після виявлення в обвинуваченого ймовірно викраденого телефону, поліцейські відповідно до положень зазначеної норми закону викликали на місце події слідчо-оперативну групу, по приїзду на місце якої було проведено огляд місця події та вилучено вказаний мобільний телефон.

За цих обставин, апеляційний суд згоден з висновком місцевого суду стосовно того, що наведені обставини свідчать про відповідність дій працівників поліції, які проводили поверхневу перевірку обвинуваченого, вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а отже, у цьому випадку і в цій частині працівники поліції не порушили права обвинуваченого і діяли в межах наданих їм повноважень.

Водночас, даних про те, що поверхнева перевірка мала ознаки особистого обшуку, стороною захисту не представлено. Не встановлено таких і апеляційним судом, оскільки, всупереч доводів апеляційної скарги, у матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані про те, що працівники поліції самостійно, примусово перевіряли особисті речі обвинуваченого з метою відшукання предмета злочину. Навпаки, ОСОБА_7 самостійно діставав із кишень та рюкзака особисті речі, в тому числі і викрадений у потерпілого мобільний телефон «Motorola».

При цьому указаний мобільний телефон залишався у ОСОБА_7 до приїзду слідчо-оперативної групи, такий був вилучений вже під час проведення огляду місця події, а не під час поверхневої перевірки, що зафіксовано у відповідному протоколі.

Твердження про порушення права ОСОБА_7 на захист, оскільки на момент затримання обвинуваченому не було забезпечено захисника, колегія суддів відхиляє, оскільки, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, затримання є несподіваною дією, а отже участь захисника з цього моменту є неможливою.

Стосовно проведення слідчих дій після фактичного затримання ОСОБА_7 без участі захисника, то колегія суддів звертає увагу, що визначені ст. 52 КПК України підстави для обов`язкової участі захисника у цьому провадженні відсутні. При цьому обвинувачений до слідчого, прокурора з клопотанням про забезпечення йому захисника не звертався, про що він зазначив під час допиту в суді першої інстанції.

За цих обставин, колегія суддів доходить висновку, що досудове розслідування і судовий розгляд цього кримінального провадження були проведені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а докази у кримінальному проваджені зібрані у законний спосіб.

Водночас, відсутність свідків - безпосередніх очевидців злочину - висновків суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не спростовує, оскільки його вина доведена іншими доказами у кримінальному провадженні у їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку.

На переконання апеляційного суду, призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_7 , судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Залізничного районного суду м. Львова від 12 вересня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4