ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/905/24 Номер провадження 11-кп/814/693/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисникаОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7

розглянувши в судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 серпня 2024 року за №0000747, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Диканського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця сел. Шишаки Миргородського р-ну Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст.89 КК України не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ст.336 КК України на 3 роки позбавлення волі.

Відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з моменту його затримання в порядку виконання вироку після набрання вироком законної сили.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

Військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 25 липня 2024 року ОСОБА_8 визнаний придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони.

30 липня 2024 року ОСОБА_8 особисто вручено повістку про явку 01 серпня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 для призову по мобілізації та попереджено про відповідальність за ухилення від призову під час мобілізації.

Однак ОСОБА_8 , будучи військовозобов`язаним, діючи з прямим умислом, а саме, завідомо знаючи про його придатність до військової служби у воєнний час під час загальної мобілізації, будучи обізнаним про його призов за мобілізацією та заздалегідь попередженим про строк і необхідність його явки о 16 годині 00 хвилин 01 серпня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 для призову по мобілізації, з метою ухилитися від призову за мобілізацією на зазначену (визначену) дату, без поважних причин не з`явився до вказаного відділу РТЦК та СП для призову по мобілізації, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, просить змінити вирок Диканського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2025 року та на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не обґрунтував рішення про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та безпідставно не застосував до нього положення ст.75 КК України, не врахувавши під час призначення покарання ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_8 має хвороби, які перешкоджають проходити йому службу в Збройних Силах України, не знаходиться на обліку в лікаря-нарколога й перебуває на обліку в лікаря-психіатра з діагнозом - легка розумова відсталість, у силу ст.89 КК України не судимий, має постійне місце проживання, тяжких наслідків від його дій не настало, вчинений ним злочин відноситься до категорії нетяжких.

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про місце, дату й час апеляційного розгляду, що підтверджується змістом його розписки про отримання судової повітки та довідкою про доставку судового повідомлення за належним йому номером мобільного телефону, в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився та причини неявки не повідомив. Клопотань/заяв про відкладення апеляційного розгляду від сторони захисту не надходило.

У цьому апеляційному провадженні не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого та його участь у здійсненні апеляційного розгляду в розумінні положень ст.ст.401, 405 КПК України не є обов`язковою.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 підлягає розгляду в апеляційному порядку.

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, думку захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованими є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України - ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Натомість, доводи захисника про те, що ОСОБА_8 має хвороби, які перешкоджають проходити йому службу в Збройних Силах України, позбавлені підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за результатами проведеного Військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 25 липня 2024 року медичного огляду з наданням оцінки стану здоров`я обвинуваченого, в тому числі наявності в нього певних захворювань, солдата ОСОБА_8 визнано непридатним до служби в підрозділах спеціального призначення, на підводних човнах, надводних кораблях, у спецспорудах, але придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах), медичних підрозділах, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення, охорони, що підтверджується даними довідки ВЛК №768 від 25 липня 2024 року. Цього ж дня зі змістом даної довідки ознайомлено ОСОБА_8 , що він підтвердив своїм підписом у відповідній відмітці зазначеної довідки (а.п.99).

При цьому, перевіркою матеріалів провадження не встановлено та стороною захисту під час провадження в суді апеляційної інстанції не надано будь-яких даних, які би свідчили про оскарження та скасування вказаного вище висновку ВЛК у встановленому законом порядку (ВЛК вищого рівня чи судом у порядку адміністративного судочиства), підтверджували би непридатність ОСОБА_8 до військової служби у визначених у довідці ВЛК №768 від 25 липня 2024 року військових частинах, центрах, закладах (установах) і підрозділах.

Тому зазначені вище обставини спростовують доводи апелянта про неможливість проходження обвинуваченим у силу стану здоров`я військової служби.

Що стосується посилань захисника на перебування ОСОБА_9 на обліку в лікаря-психіатра з діагнозом - легка розумова відсталість, то вони не вказують на неосудність чи обмежену осудність обвинуваченого, адже відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №530 від 23 вересня 2024 року ОСОБА_8 будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждає, як і не виявляє ознак тимчасового розладу психічної діяльності чи іншого хворобливого стану психіки, а виявляє ознаки вродженого недоумства рівня легкої розумової відсталості. На момент вчинення злочину ОСОБА_8 будь-яким хронічним захворюванням не страждав, як і не знаходився в стані тимчасового розладу психічної діяльності, не виявляв ознак іншого хворобливого стану психіки. Ступінь вираженості наявного вродженого недоумства не позбавляв на моменту вчинення злочину та наразі не позбавляє його здатності в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_8 не потребує (а.п.131-134).

Разом з тим, перебування обвинуваченого на обліку в лікаря-психіатра було враховано судом першої інстанції саме в сукупності з іншими обставинами провадження під час обрання обвинуваченому заходу примусу та визначення способу його виконання.

Аргументи ж апеляційної скарги про безпідставність незастосування судом першої інстанції положень ст.75 КК України до ОСОБА_8 і необхідність звільнення його від відбування покарання з випробуванням є неспроможними.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З аналізу приписів ст.75 КК України вбачається, що при застосуванні цієї норми кримінального законувсі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, його конкретні обставини й високу суспільну небезпеку, особу обвинуваченого, який у силу ст.89 КК України не судимий, обліку в лікаря-нарколога не знаходиться, перебуває на обліку лікаря-психіатра (обстежувався в медичному закладі з діагнозом - легка розумова відсталість), за місцем проживання компрометуючі матеріали щодо нього не надходили, дані досудової доповіді про середні ризики вчинення ним повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Висока ж суспільна небезпека вчиненого обвинуваченим злочину в умовах воєнного стану полягає у відмові ОСОБА_8 від захисту Батьківщини, що створює підґрунтя для підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави та в умовах воєнного стану є неприпустимим. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України«Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення, а тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, про що зазначено в ч.1 ст.1 та ч.2 ст.50 КК України. Тобто ухилення обвинуваченого від виконання зазначеного вище обов`язку завдає значної шкоди інтересам суспільства. Жодних даних, які би свідчили про вжиття ОСОБА_8 заходів, спрямованих на те, щоб мобілізуватися, перевіркою матеріалів провадження не встановлено.

Наведені вище обставини значно підвищують як суспільну небезпечність учиненого злочину, так і особи ОСОБА_8 .

Так, у постанові від 09 грудня 2024 року (справа №146/1811/23) Касаційний кримінальний суд Верховного Суду наголосив, що відсутність належного реагування держави, зокрема, суду під час призначення покарання за вчинення військовозобов`язаними кримінальних правопорушень у сфері забезпечення призову та мобілізації під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення ЗС РФ на територію України, нівелює визначену ст.ст.50, 65 КК України мету покарання і може призвести до збільшення кількостіаналогічних кримінальних правопорушень іншими особами, а також неспроможності забезпечення належного виконання завдань із оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призведе до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому.

Із урахуванням наведених вище обставин у їх сукупності, на думку колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та про необхідність призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, але в мінімальному розмірі.

Таким чином, призначене ОСОБА_8 покарання із визначеним способом його виконання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Тому підстави для застосування до обвинуваченого приписів ст.75 КК України, про що порушується питання в апеляційній скарзі, є відсутніми.

Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Диканського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2025 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4