Номер провадження: 11-сс/813/2267/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 та представника власника майна ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «А-ФІНАНС» - ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 24.10.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000061 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.08.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2КК України,

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 24.10.2025 частково задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, вилучене в ході обшуку автомобіля KIA SPORTAGE д.н.з. НОМЕР_1 , а саме:

-банківські карти Pro Credit Bank НОМЕР_2 , НОМЕР_3 та документи до них, Sense Bank 5355 5713 0241 6169, карта НОМЕР_4 ;

-службову характеристику на ОСОБА_10 ;

-блокнот чорного кольору з тисненням «2017» з рукописними записами;

-мобільний телефон Samsung IMEI НОМЕР_5 ;

-грошові кошти в сумі 400 доларів США (PB 96623894F, PD18883832C, LA 16106701B, MB20958093F) та грошові кошти в сумі 2 200 гривень

із забороною володіння, користування та розпорядження вищевказаним майном.

Накладено арешт на автомобіль KIA SPORTAGE д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження та розпорядження зазначеним майном.

В задоволенні іншої частини вимог, викладених у клопотанні - відмовлено.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що в цілях запобігання можливості відчуження вищевказаного майна та забезпечення можливої конфіскації майна, оскільки існує необхідність в забезпеченні його збереження, клопотання слідчого підлягає задоволенню, й, відповідно захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна підлягає застосуванню.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що прокурором не доведено і не спростовано той факт, що грошові кошти в сумі 400 доларів США належать іншій особі - ОСОБА_11 , яка немає ніякого відношення до вказаного кримінального провадження.

Щодо накладення арешту на автомобіль KIA SPORTAGE, д.н.3. НОМЕР_6 , стороною захисту надано договір фінансового лізингу №2331Л/290825 від 29.08.2025, згідно якого власником автомобіля є ТОВ «Фінансова Компанія «А-ФІНАНС». ОСОБА_8 не є його власником, у зв?язку з чим неможливо буде піддати його конфіскації.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого в частині накладання арешту на грошові кошти та автомобіль. Вилучене майно повернути власникам.

Крім того, не погоджуючись з ухвалою слідчого судді представник власника майна ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «А-ФІНАНС» - ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що власником автомобілю KIA SPORTAGE, д.н.3. НОМЕР_6 , є ТОВ «Фінансова Компанія «А-ФІНАНС». ОСОБА_8 не є його власником, автомобіль перебував у нього на підставі договору лізингу №2331Л/290825 від 29.08.2025. У зв?язку з чим неможливо буде піддати його конфіскації буде не можливо.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого в частині накладання арешту автомобіль KIA SPORTAGE, д.н.3. НОМЕР_6 . Зобов`язати негайно повернути прокурора вилучене майно.

Згідно положень ч. 1 ст. 172 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження у судове засідання не перешкоджає проведенню розгляду клопотання про арешт майна, представник власника майна ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «А-ФІНАНС» - ОСОБА_9 був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, про причини свого неприбуття не повідомив, в зв`язку з чим апеляційний суд, вислухавши думку учасників апеляційного провадження, які не заперечували проти продовження розгляду справи, вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності представника власника майна ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «А-ФІНАНС» - ОСОБА_9 .

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, думку представника власника майна, яка підтримала подану апеляційну скаргу, пояснення прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000061, відомості про яке 26.08.2025 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 3692 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що на адресу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону надійшли матеріали УСБУ в Одеській області про те, що військові посадові особи військової частини НОМЕР_7 вимагають неправомірну вигоду від підлеглих військовослужбовців ЗСУ за ухилення від несення військової служби.

Так, допитаний в якості свідка ОСОБА_12 повідомив, що в грудні 2024 року був мобілізований до військової частини НОМЕР_7 , де його безпосередній командир командир лінійно-кабельного відділення взводу зв`язку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вимагає та отримує від нього щомісячно грошову винагороду призначену та нараховану йому за службу за ухилення від несення служби, залучивши до процесу отримання і передачі грошових коштів від ОСОБА_12 до ОСОБА_8 ОСОБА_13 .

Так, 18.09.2025 за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 88 було проведено обшук автомобіля KIA SPORTAGE д.н.з. НОМЕР_1 , в ході якого було виявлено і вилучено:

-грошові кошти в сумі 400 доларів США (PB 96623894F, PD18883832C, LA 16106701B, MB20958093F) та грошові кошти в сумі 2 200 гривень;

-банківські карти Pro Credit Bank НОМЕР_2 , НОМЕР_3 та документи до них, Sense Bank 5355 5713 0241 6169, карта НОМЕР_4 ;

-службова характеристика на ОСОБА_10 ;

-блокнот чорного кольору з тисненням «2017» з рукописними записами;

-мобільний телефон Samsung IMEI НОМЕР_5 ;

-автомобіль KIA SPORTAGE д.н.з. НОМЕР_1 .

У ході проведення огляду встановлено, що вилучені речі містять на собі сліди вчиненого злочину, з метою фіксування останніх, їх буде оглянуто та проведено ряд експертних досліджень, шляхом призначення експертиз.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що на підставі долучених до клопотання матеріалів, прийшов до висновку, що вилучене під час обшуку майно, може відповідати критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки є сукупність підстав та розумних підозр вважати, що тимчасово вилучене майно може містити сліди злочину, а також інші відомості, які в подальшому можуть мати доказове значення для досудового розслідування.

Майно зазначене в ухвалі вилучене під час обшуку може зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що свідчить про те, що воно є речовим доказом по справі та у подальшому може бути призначено проведення експертиз.

Щодо доводів апелянтів про те, що власником автомобілю KIA SPORTAGE, д.н.3. НОМЕР_6 , є ТОВ «Фінансова Компанія «А-ФІНАНС» апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Апеляційним судом встановлено та не оскаржувалось сторонами по справі, що автомобілю KIA SPORTAGE, д.н.3. HH6795AI передано у володіння та користування ОСОБА_8 на підставі договору лізингу №2331Л/290825 від 29.08.2025 між ТОВ «Фінансова Компанія «А-ФІНАНС» та ОСОБА_8 .

Проте, колегія суддів зазначає, що копію зазначеного договору не долучено до матеріалів апеляційного провадження та у суді апеляційної інстанції представником власника майна не зазначено, яку частину сплачено ОСОБА_8 на виконання вказаного договору лізингу, тобто є ймовірність того, що повна вартість автомобіля сплачена ОСОБА_8 , а тому аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 та представника власника майна ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «А-ФІНАНС» - ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 24.10.2025 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000061 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.08.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України - скасувати.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4