Номер провадження: 11-кп/813/378/25
Справа № 509/114/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_10 , яка діє в інтересах ОСОБА_11 , та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2023 року в рамках кримінального провадження № 0000461, внесеного до ЄРДР 27.10.2022 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Ленінське міста Свердловськ Луганської області, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, пенсіонера, маючого середньо-спеціальну освіту, одруженого, утриманців не маючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Запобіжний захід, обраний відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили, залишено без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з дня його затримання - 27 жовтня 2022 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 400000 (чотириста тисяч) грн. 00 коп.

Вироком вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення, яке підтримане прокурором під час судового розгляду у повному обсязі, за ч.1 ст.115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині.

За результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що дії ОСОБА_7 підлягають перекваліфікації на ч. 1 ст.119 КК України, з огляду на те, що у судовому засіданні не встановлено, а стороною обвинувачення не доведено наявність у діях ОСОБА_7 мотивів, які б слугували підставою виникнення у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу, спрямованого на вбивство потерпілого ОСОБА_12 .

Відповідно до оскаржуваного вироку, 26.10.2022 року, приблизно о 23 годині 00 хвилин, потерпілий ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, прийшов за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , де у своїй кімнаті знаходився чоловік його матері - обвинувачений ОСОБА_7 .

ОСОБА_12 увірвався до кімнати обвинуваченого ОСОБА_7 без будь-якого дозволу, розпочавши сварку та бійку на ґрунті особистих неприязних відносин.

В ході бійки обвинувачений ОСОБА_7 наніс удари руками і ногами ОСОБА_12 , спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді садна лобної ділянки центральної частини голови, садна лобної ділянки зліва біля зовнішнього кута надбрівної дуги, синця зовнішнього кута лівої орбіти, п`яти саден лівої щічно-підочної ділянки, трьох саден правої щічної ділянки, синця правої верхньої повіки біля зовнішнього кута, синця правого крила носа, крововиливу у слизову оболонку нижньої губи, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

При цьому, коли обвинувачений ОСОБА_7 , опинився на підлозі кімнати, лежачи на спині, а ОСОБА_12 перебував зверху над обвинуваченим ОСОБА_7 , обличчями один до одного, обвинувачений ОСОБА_7 , внаслідок протиправного застосування щодо нього фізичної сили, не маючи наміру заподіяти смерть ОСОБА_12 , виявляючи необережність та не передбачаючи можливе настання суспільно небезпечного наслідку у вигляді смерті потерпілого, хоча повинен був у міг його передбачити (протиправна недбалість), з метою припинити протиправну поведінку ОСОБА_12 , схопився обома руками за одяг ОСОБА_12 , а саме: куртку чорного кольору з підкладкою та бавовняну футболку синього кольору, які затягнув зі спини на голову та шию ОСОБА_12 , та застосувавши при цьому достатню фізичну силу для затягування футболки та куртки навколо шиї та голови ОСОБА_12 , позбавив останнього можливості дихати, в результаті чого здавив органи шиї одягом і спричинив механічну асфіксію, від чого ОСОБА_12 помер на місці події.

Вищевказаними діями, які виразились у вбивстві, вчиненому через необережність, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 119 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду прокурор Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_9 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій зазначила, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування судом закону України про кримінальну, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, не наведено обставин, які свідчили б про те, що повнолітній, фізично та психічно здоровий чоловік не розумів, що від затягування речей на шиї може настати душення і внаслідок асфіксії - смерть людини. Натомість, хоча суд і зазначив, що бере до уваги наявність конфліктів і бійок між померлим і обвинуваченим, характер спричинення ушкоджень і їх локалізацію (шия, яка є життєво важливим органом), поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення (намагання приховати факт скоєного кримінального правопорушення та ненадання допомоги), проте фактично не надав їм належної оцінки.

На підставі наведеного, просить вироку суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким дії ОСОБА_7 кваліфікувати за ч. 1 ст. 115 КК України - як вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині, та призначити покарання у виді 12 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня його затримання - 27 жовтня 2022 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 31.10.2022 року, - скасувати.

Речові докази після набрання вироком суду законної сили:

1) куртку чорного кольору (теплу) з підкладкою та біркою, яка відірвалась з написом «FOREVER 21» - поміщено до полімерного спец. пакету № SUD3055330;

2) футболку синього кольору з бавовняного матеріалу поміщено до паперового конверту МВС України;

3) дерев`яну ніжку від табурету з однією щепкою від неї поміщено до полімерного спец пакету № SUD 3055327;

4) дерев`яні щепки від ніжки у кількості 5 штук поміщено до полімерного спец пакету №EXP0307840;

5) дерев`яний табурет без однієї ніжки опечатано біркою,

6) мобільний телефон марки «XIOMI» - поміщено до полімерного спец пакету № PSP 0006635, - які зберігаються в камері зберігання речових доказів ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області знищити;

7) мобільний телефон марки «Nokia» чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 поміщено до полімерного спец. пакету № PSP 0006634, який зберігається в камері зберігання речових доказів ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області повернути власнику ОСОБА_7 .

Під час апеляційного розгляду, прокурор просить повторно дослідити письмові докази, а саме: протокол огляду місця події від 27.10.2022(т.1 а.с.111-113); протокол огляду предмета від 21.11.2022 (т.1 а.с. 151-153); протокол затримання особи від 27.10.2022 (т.1 а.с. 177-181); протокол слідчого експерименту від 28.10.2022 (т.1 а.с. 192-194); висновок експерта №478 від 07.12.2022 (т.1 а.с. 142-148), висновок експерта №292 від 15.12.2022 (т.1 а.с. 158-164); висновок експерта №1251/292 від 02.11.2022 (т. 1 а.с. 165); висновок експерта №467 від 28.11.2022 (т.1 а.с. 166-169); висновок експерта №2825/292 від 07.11.2022 (т.1 а.с. 170); висновок експерта №23115/292 від 28.11.2022 (т.1 а.с. 171-172); висновок експерта №110 від 29.10.2022 (т.1 а.с. 174-176); матеріали, що характеризують ОСОБА_7 .

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду представник потерпілої ОСОБА_10 , яка діє в інтересах ОСОБА_11 , подала апеляційну скаргу, оскільки вважає вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, в обґрунтування апеляційної скарги зазначає, наступне:

- під час судового розгляду не встановлено жодного доказу для характеризування злочину з суб`єктивної сторони, як злочинної недбалості, що як наслідок давало б підставу для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України;

- про наявність умислу в діях обвинуваченого на позбавлення життя ОСОБА_12 свідчать його дії, спрямовані на порушення функції життєво важливого органу потерпілого шляхом стискання шиї одягом протягом певного проміжку часу, про що свідчать виявлені тілесні ушкодження;

- обвинувачений не заперечував факт складних відносин з потерпілим з яким проживав;

- при ухвалені вироку судом не враховано обставину, яка обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи з якою винний перебуває у сімейних або близьких відносинах.

На підставі наведеного, просить вироку суду скасувати та ухвали новий вирок, яким дії обвинуваченого кваліфікувати за ч. 1 ст. 115 КК України та призначити покарання у межах санкції статті.

Захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій зазначає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на наступне:

- матеріали кримінального провадження та покази обвинуваченого свідчать, що останній діяв в межах необхідної оборони. Так, знаючи агресивний характер потерпілого, у обстановці, що склалась, а саме потерпілий вломився у кімнату обвинуваченого та у темряві почав погрожував останньому спричиненням смерті, обвинувачений міг цілком розцінювати погрозу потерпілого, як таку, що дійсно загрожує його життю і здоров`ю;

- послідовність дій обвинуваченого свідчить про те, що останній не мав бажання та не спричиняв будь-яких умисних дій з метою нашкодити потерпілому, а лише вчиняв дії з метою заспокоїти нападника;

- характер позбавлення життя потерпілого удушення (механічна асфіксія), свідчить, що була здійснена необхідна оборона, яка відповідає характеру небезпеки, що загрожувала обвинуваченому;

- при призначенні покарання суд першої інстанції не повною мірою врахував особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має поважний вік та перебуває на пенсії, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування ст. 75 КК України;

-під час вирішення цивільного позову судом не було належним чином враховано ступень вини самого потерпілого у зв`язку з чим було занадто завищено розмір моральної шкоди.

З урахуванням вищенаведеного просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження у зв`язку з невстановленим достатніх доказів для доведення його винуватості.

У задоволені позову відмовити.

Скасувати арешт з вилученого майна.

Позиція учасників судового розгляду.

Потерпіла та її представник про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, з клопотанням про обов`язкову участь під час апеляційного розгляду не зверталися.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, які вважали за можливим проводити розгляд справи за відсутності потерпілої та її представника, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності останніх, оскільки апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для повідомлення останніх про призначення судового засідання в апеляційному суді, а їх явка є необов`язкова.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та представника потерпілої, просив задовольнити їх у повному обсязі та заперечував проти апеляційної скарги сторони захисту.

У судовому засіданні обвинувачений та захисник підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та просили скасувати вирок та закрити кримінальне провадження. Апеляційні скарги сторони обвинувачення та представника потерпілої просили залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Мотиви апеляційного суду.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до положень статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Внутрішнє переконання це такий стан свідомості суб`єкта оцінки, коли він вважає, що зібрані й перевірені у справі докази є достатніми для вирішення питання щодо наявності чи відсутності обставин, які входять до предмета доказування, або інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і впевнений у правильності свого висновку та готовий до практичних дій у відповідності з отриманими знаннями. Закон вимагає, щоб внутрішнє переконання було обґрунтованим.

Згідно ч.ч.1,4 ст.95 КПК України показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч.1 ст.115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині.

Суд першої інстанції, перевіривши зібрані стороною обвинувачення докази у кримінальному провадженні, проаналізувавши їх та надавши їм відповідну правову оцінку, не погодився із такою правовою кваліфікацією протиправних дій обвинуваченого та дійшов висновку про перекваліфікацію дій ОСОБА_7 на ч. 1 ст.119 КК України як вбивство через необережність.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).

Повертаючись до матеріалів цього кримінального провадження, колегія суддів зазначає, що цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 було дотримано.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в апеляційних скарга сторона обвинувачення, сторона захисту та представник потерпілої не заперечували правильність установлення місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження. У свою чергу, вказували на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Так, сторона обвинувачення та представник потерпілої стверджували про наявність умислу у ОСОБА_7 на вбивство потерпілого. Сторона захисту стверджував, що обвинувачений ОСОБА_7 умислу на позбавлення життя потерпілого не мав, оскільки останній захищався від насильства під час бійки, яку почав потерпілий.

У судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення не визнавав, однак пояснив, що 26.10.2022 року у нічний час доби він перебував у будинку за місцем свого проживання та спав у своїй кімнаті. Раптом прокинувся від удару в двері кімнати, в якій він знаходився. Піднявшись з ліжка, зрозумів, що до нього увірвався ОСОБА_12 , який з криками я тебе вб`ю, заріжу, всіх повбиваю, накинувся на ОСОБА_7 та почав наносити йому удари руками. ОСОБА_7 схопив дерев`яний стілець, який знаходився у його кімнаті, та почав ним захищатись, тримаючи його перед собою. Однак, ОСОБА_12 схопив його за тулуб та повалив на підлогу, після чого ліз на колінах на нього. Перебуваючи в позиції лежачі на спині ОСОБА_7 спробував відбиватися ногами від ОСОБА_12 , який завдавав йому удари руками по правій руці ОСОБА_7 , якою останній затуляв обличчя. Потім, ОСОБА_7 , лежачи на спині, схопив за куртку ОСОБА_12 , який в цей час знаходився на колінах лицем до нього, та потягнув куртку через тулуб ОСОБА_12 , затягнувши куртку в області шиї ОСОБА_12 . В такому положенні тримав затягнуту куртку декілька хвилин, поки ОСОБА_12 не ослаб та не звалився на бік на підлогу. Після чого ОСОБА_13 залишив ОСОБА_12 на підлозі та вибіг на вулицю. Перебуваючи на подвір`ї, ОСОБА_7 зателефонував дружині ОСОБА_11 і повідомив про намір викликати поліцію. Однак вона порадила йому нікуди не телефонувати, а поїхати переночувати до куми ОСОБА_14 , поки ОСОБА_12 проспиться. ОСОБА_7 погодився, до поліції не звертався та заночував у куми, про що ОСОБА_11 її попередила. Наступного дня, повернувшись додому, ОСОБА_7 з коридору зазирнув до кімнати, де лежав ОСОБА_12 . Під час телефонної розмови дружина повідомила, щоб він розбудив пасинка для виходу на роботу. Доторкнувшись до його руки, ОСОБА_7 зрозумів, що той холодний, після чого звернувся до сусідки ОСОБА_15 з проханням викликати поліцію.

Потерпілий ОСОБА_12 був його пасинком, якого він виховував з 9-річного віку. Зі зростанням ОСОБА_12 їхні стосунки погіршувалися через зловживання останнім алкоголем і наркотичними засобами. Вони проживали в будинку разом із матір`ю ОСОБА_12 ОСОБА_11 , дружиною обвинуваченого. За два місяці до загибелі ОСОБА_12 дружина виїхала до Німеччини, і він залишився проживати з обвинуваченим удвох.

Також повідомив, що близько одного року до вказаних подій, відбулась схожа ситуація, коли ОСОБА_12 прийшов вночі додому та почав бити у двері, після чого між ним та ОСОБА_12 відбулась бійка, в ході якої ОСОБА_12 спробував його задушити. Однак, його дружина ОСОБА_16 почала бити ОСОБА_12 по руках металевим рівнем, поки не зламала ОСОБА_12 руку. Вказував також, що він неодноразово був свідком як ОСОБА_12 кидався в бійку і до брата, і до своєї матері, яку також ображав. Відомо, що свою дівчину, з якою проживав, ОСОБА_12 також бив.

Аналогічні послідовні пояснення щодо механізму нанесення тілесних ушкоджень обвинувачений надав і під час проведення за його участю слідчого експерименту 28 жовтня 2022 року (а.с.192-194 т.2), відеозапис якого був повторно досліджений під час апеляційного розгляду.

У свою чергу, тілесні ушкодження, які утворились у результаті протиправних дій ОСОБА_7 та спричинили смерть потерпілого ОСОБА_12 , підтверджуються висновком експерта № 292 від 15.12.2022 року за яким смерть останнього настала у результаті механічної асфіксії через здавлення органів шиї одягом (а.с. 158-164 т. 1).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, безпосередні очевидці розглядуваних подій відсутні, у зв`язку з чим показання потерпілої та свідків враховувались судом першої інстанції з метою встановлення характеру стосунків між потерпілим та обвинуваченим, а також для оцінки достовірності показань обвинуваченого як ключового доказу у справі.

Потерпіла ОСОБА_11 під час судового розгляду у суді першої інстанції пояснила, що з 2018 року вона, її син ОСОБА_12 та чоловік ОСОБА_7 проживали в приватному будинку в смт Велкодолинське, певний час разом із дівчиною ОСОБА_12 . Протягом спільного проживання між ними постійно виникали конфлікти. За її словами, ОСОБА_7 неодноразово пошкоджував її майно та майно сина, вимикав йому світло й техніку, а під час сварок штовхав її. Вона була свідком бійки між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 на кухні, під час якої син у стані алкогольного сп`яніння повалив ОСОБА_7 біля сходів, тримаючи за одяг, при цьому не душив його. З метою припинення бійки вона била сина шваброю по руках і сідницях. Після цього ОСОБА_12 був госпіталізований із діагнозами струс мозку та перелом ключиці.

Потерпіла охарактеризувала сина як людину зі складним характером, схильну до зловживання алкоголем, припускала вживання марихуани. Вона зазначила, що син її не бив і не погрожував, лише ображав, після чого вибачався, однак одного разу вдарив свою дівчину через ревнощі. Також повідомила про виклик поліції через конфлікт, коли син не впускав її та ОСОБА_7 до будинку.

ОСОБА_7 вона охарактеризувала негативно, зазначивши його скупість, конфліктність та висловлювання про те, що ОСОБА_17 більше не проживатиме в будинку під час її від`їзду до Німеччини.

Суть пояснень потерпілої ОСОБА_11 щодо подій, які безпосередньо стосуються загибелі її сина ОСОБА_12 , зводилась до того, що близько 22:30 26.10.2022 їй зателефонував ОСОБА_7 та повідомив, що ОСОБА_17 спить у стані алкогольного сп`яніння, запитав дозволу переночувати у ОСОБА_14 та висловив намір викликати поліцію. Близько 23:00 ОСОБА_7 прибув до ОСОБА_18 і повідомив їй про це телефоном. Близько 07:00 потерпіла намагалася додзвонитися ОСОБА_7 та потерпілому ОСОБА_17 , однак відповіді не отримала, після чого попросила ОСОБА_18 перевірити ситуацію. За словами останньої, близько 06:00 ОСОБА_7 у неї вже не було, часу його від`їзду вона не бачила. Приблизно через 15 хвилин ОСОБА_7 зателефонував потерпілій і повідомив, що ОСОБА_17 живий і ще спить. Потерпіла попросила його розбудити сина для виходу на роботу. Приблизно через три хвилини ОСОБА_7 повторно зателефонував та повідомив, що ОСОБА_17 не дихає, причини не знає, і попросив викликати поліцію.

Так, свідок ОСОБА_19 суду першої інстанції пояснила, що знайома з обвинуваченим ОСОБА_7 як із сусідом по дачі, характеризує його позитивно, як працьовиту, спокійну та чуйно налаштовану до оточуючих людину. Із ОСОБА_11 , навпаки, має неприязні стосунки, вважає її конфліктною. Покійного ОСОБА_12 знала, побоювалася його через агресивну поведінку, зловживання алкоголем та погрози, також чула від інших, що він бив свою дівчину. За словами свідка, ОСОБА_7 працював, доглядав за господарством, допомагав сусідам, до сім`ї ставився як до рідної. Водночас ОСОБА_12 постійно вимагав у нього гроші, що спричиняло часті конфлікти. Свідок зазначила, що ОСОБА_12 часто перебував у неадекватному стані, вживав алкоголь та інші речовини, погрожував людям. Також їй відомо, що мати покійного викликала дільничного з метою домогтися окремого проживання сина через постійні сварки.

При самій події свідок не була присутня. Вранці 27.10.2022 року вона почула крики сусідів, зокрема ОСОБА_15 , з проханням викликати швидку допомогу. За її дзвінком швидка порадила перевірити пульс, після чого стало відомо, що ОСОБА_12 не дихає, і медики повідомили про виклик поліції. До прибуття правоохоронних органів ОСОБА_7 перебував на вулиці разом із сусідами. Свідок пояснила, що ОСОБА_7 розповів сусідам про конфлікт із пасинком, який повернувся додому у стані сильного сп`яніння, погрожував йому та намагався вибити двері, а він лише захищався.

Свідок ОСОБА_15 , мешканка смт Великодолинське, повідомила суду першої інстанції, що знайома з обвинуваченим ОСОБА_7 , має з ним нормальні сусідські стосунки. Покійного ОСОБА_12 знала, стосунки з ним були неприязні через його агресивну поведінку: стук у вікна вночі, погрози, неадекватні вчинки, насильство щодо матері та дівчини, часте вживання алкоголю.

За словами свідка, вранці 27.10.2022 близько 09:0010:00 до неї прийшов ОСОБА_7 , який запитав, як викликати поліцію, повідомив, що ОСОБА_12 лежить і не рухається. Свідок разом з ОСОБА_19 телефонувала дільничному (який був у відпустці) та швидкій допомозі. Вони зайшли в будинок, перевірили пульс ОСОБА_12 , тіло було холодне. Поліція та слідчі приїхали пізніше. Свідок охарактеризувала поведінку ОСОБА_7 як спокійну та адекватну. За її словами, конфлікти в родині почалися після від`їзду матері покійного до Німеччини та відсутності у ОСОБА_12 власних коштів. Він був агресивним, емоційним, вживав алкоголь і часто погрожував оточуючим. Особисто погроз чи насильства між обвинуваченим та покійним вона не спостерігала, алкоголь не вживала.

Доводи сторони обвинувачення про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки вищенаведеним показанням, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції, проводячи аналіз безпосередньо отриманих показань, встановив наявність випадків бійок між обвинуваченим та потерпілим з ініціативи останнього, який характеризується агресивною поведінкою та схильністю до конфліктів, особливо у стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд погоджується з наданою оцінкою, з огляду на таке.

Так, на думку колегії суддів показання потерпілої ОСОБА_11 містять оціночні судження та об`єктивно зумовлені її родинним зв`язком із потерпілим, що свідчить про наявність особистої заінтересованості у результаті кримінального провадження. При цьому її пояснення щодо характеру конфліктів у сім`ї та ролі кожного з учасників не є повністю послідовними: з одного боку, вона визнає системну агресивну поведінку сина, його зловживання алкоголем і провокування конфліктів, а з іншого схильна мінімізувати небезпечність цієї поведінки та перекладати основну відповідальність за напружені стосунки на обвинуваченого ОСОБА_7 .

Натомість показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_15 , які є сторонніми особами та не перебувають у родинних чи інших близьких відносинах із обвинуваченим та потерпілим, характеризуються внутрішньою узгодженістю, логічністю та взаємним підтвердженням. Обидва свідки незалежно одна від одної описують подібну модель поведінки потерпілого ОСОБА_12 агресивну, конфліктну, пов`язану зі зловживанням алкоголем, погрозами та насильницькими проявами щодо оточуючих. Ці обставини підтверджуються також тим, що конфлікти з потерпілим виходили за межі родини і були відомі сусідам.

Свідки водночас не підтверджують фактів систематичного чи безпричинного насильства з боку ОСОБА_7 та характеризують його як спокійну, врівноважену особу, яка вела господарство, працювала та підтримувала нормальні соціальні зв`язки. Їхні показання щодо поведінки обвинуваченого після виявлення тіла потерпілого (звернення до сусідів, виклик швидкої допомоги та поліції, відсутність паніки чи спроб уникнути відповідальності) свідчать про відсутність у нього злочинного умислу та про адекватну реакцію на подію.

Таким чином, показання свідків слід визнати більш об`єктивними, достовірними та такими, що заслуговують на перевагу порівняно з поясненнями потерпілої ОСОБА_11 , які потребують критичної оцінки з урахуванням її особистої заінтересованості.

Отже, своїми показаннями обвинувачений не заперечував, що здавлював шиї потерпілого одягом, проте стверджував, що умислу на позбавлення життя потерпілого не мав, а захисник в апеляційній скарзі вказував на те, що обвинувачений захищався від насильства під час бійки, яку почав потерпілий.

Виходячи із законодавчого визначення необхідної оборони в ч. 1 ст. 36 КК, її сутність полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання. Дії, спрямовані на зупинення суспільно небезпечного посягання, вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання.

До умов правомірності необхідної оборони відносяться умови, які характеризують суспільно небезпечне посягання: наявність суспільно небезпечного посягання; його дійсність (реальність), та умови правомірності необхідної оборони, що характеризують захисні дії: можливість захищати лише цінності, безпосередньо названі в ч. 1 ст. 36 КК; шкода має заподіюватись лише особі, яка вчиняє посягання, а не будь-якій іншій особі; захист не має перевищувати меж необхідної оборони. При цьому, наявність посягання передбачає, що посягання вже почалося (чи близьке до цього) і ще не закінчилося. Ця ознака наявності посягання визначає межі необхідної оборони в часі початковий і кінцевий моменти суспільно небезпечного посягання, у межах якого можлива правомірна оборона. Разом з цим, оборона не може вважатися правомірною, коли посягання закінчилося і небезпека вже не загрожує особі. Момент фактичного закінчення суспільно небезпечного посягання свідчить про те, що в застосуванні заходів захисту явно відпала потреба. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

За встановлених судом обставин, 26.10.2022 року між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_20 , на ґрунті особистих неприязних стосунків, виникла сварка, у ході якої потерпілий ОСОБА_20 перший завдав удар руками обвинуваченому, що узгоджується із висновком експерта № 110 КУ від 29.10.2022 року (а.с. 174-176 т.1), відповідно до якого у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження - садна і синці на різних ділянках тіла: вуха, лікті, передпліччя, кисті, стегна, коліна, гомілки, механізм їх спричинення встановлений при проведенні судово-медичної експертизи, не суперечать характеру та механізму, на які вказував обвинувачений у ході допиту у суді першої інстанції та проведення слідчого експерименту за його участю.

Виходячи з фактичних обставин кримінального провадження: потерпілий на момент вчинення злочину перебував у віці 23 років та у стані алкогольного сп`яніння (у крові ОСОБА_12 виявлено етиловий спирт у концентрації 2,43 ‰); в обвинуваченого ОСОБА_7 виявлено незначні та легкі тілесні ушкодження. Жодне з цих ушкоджень не загрожувало життю та класифікується як легкі тілесні ушкодження. На переконання апеляційного суду, встановлені фактичні обставини свідчать про відсутність акту суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, яке за своїми об`єктивними ознаками могло б створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди обвинуваченому, що, у свою чергу, могло б зумовити для ОСОБА_7 стан невідкладної необхідності заподіяння шкоди потерпілому.

Разом з цим, аналізуючи апеляційні доводи сторони обвинувачення та потерпілої сторони про наявність в діях ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті ОСОБА_12 та неправильну кваліфікацію його дій за ч.1 ст.119 КК України, колегія суддів зазначає таке.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що під час кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Згідно з положеннями ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення

Залежно від характеру передбачення суспільно небезпечних наслідків виділяють умисел конкретизований і неконкретизований. Конкретизований умисел - це умисел, за якого особа передбачає конкретний характер суспільно небезпечних наслідків свого діяння, а неконкретизований - за якого особа передбачає можливість настання альтернативних суспільно небезпечних наслідків.

Стаття 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. З суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.

Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння. Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення. Необережність є кримінальною протиправною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачити.

При вбивстві внаслідок злочинної самовпевненості винний передбачає можливість настання смерті іншої особи від вчинюваних ним дій (бездіяльності), але легковажно розраховує на її відвернення. При цьому повинен мати місце розрахунок на конкретні обставини, які, на думку винуватого, відвернуть настання смерті, однак такий розрахунок є легковажним. Обставинами, які, на думку винного, відвернуть настання смерті, можуть бути як його власні сили і можливості, так і діяльність інших людей, тощо. Тобто винний переконаний у ненастанні злочинного наслідку.

При вбивстві внаслідок злочинної недбалості винний не передбачає можливості настання смерті іншої особи від вчинюваних ним дій (бездіяльності), але повинен був і міг би її передбачити, діючи з більшою обачністю.

У свою чергу, апеляційний суд акцентує увагу на наступних обставинах: 1) відносини між потерпілим та обвинуваченим можна охарактеризувати як тривало напружені та нестабільні, що загострювалося через спільне проживання, матеріальні питання та асоціальну поведінку потерпілого; 2) під час допиту свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_15 зазначили про агресивність потерпілого та насильство щодо матері й дівчини; 3) наявність випадків бійки між обвинуваченим та потерпілим за ініціативою останнього; 4) місце злочину є кімната обвинуваченого, що підтверджує показання останнього про агресивність дій з боку ОСОБА_12 , який увірвався до кімнати ОСОБА_7 ;5) відповідно до протоколу огляду місця події від 27.10.2022 року з фототаблицею, - виявлені табурет без ніжки, ніжка від табурету та щепки від ніжки у кімнаті ОСОБА_7 можуть свідчити про наявність боротьби (бійки) між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 .

Викладене у своїй сукупності, свідчить про відсутність у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого та доводить те, що затягуючи футболки та куртки навколо шиї та голови потерпілого, хоча і не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (спричинення механічної асфіксії), однак повинен був і міг їх передбачити та діяти з більшою обачністю. У його діях убачається необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів констатує, що з урахуванням установлених фактичних обставин справи дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України кваліфіковано правильно.

Щодо виду та міри призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання апеляційний суд зазначає таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного й обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону та зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Водночас суди повинні враховувати і вимоги Кримінального процесуального кодексу України щодо призначення покарання.

При цьому, стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Кримінальні правопорушення проти найцінніших людських благ життя та здоров`я особи становлять одну із найпоширеніших та визнаються одними з найнебезпечніших груп злочинних дій, які руйнують і спотворюють найцінніші блага, а також наражають на небезпеку заподіяння їм шкоди.

У цьому контексті важливе значення має правильне застосування кримінально-правових норм, що передбачають відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, в інтересах стабільного надійного існування та життєдіяльності нації, збереження її фізичного і морального здоров`я.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст.ст. 50 та 65 КК України, зокрема врахував, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, є пенсіонером за віком, одружений, утриманців не має, на обліках у лікарів-нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, та обґрунтовано призначив йому покарання у мінімальних межах санкції ч. 1 ст. 119 КК України, яке підлягає реальному відбуванню.

Колегія суддів вважає таке рішення суду першої інстанції справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Переглянувши кримінальне провадження, зокрема, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , щодо неправильного вирішення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Положеннями ч.2 ст.127 КПК України перебачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Ці вимоги закону під час вирішення цивільного позову судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Така позиція колегії суддів узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зазначеною у постановах від 04 листопада 2021 року у справі № 205/3109/20 (провадження № 51-3752км21), від 27 жовтня 2022 року у справі № 200/1437/18 (провадження № 51-2280км22), від 01 листопада 2022 року у справі № 748/356/19 (провадження № 51-1402км22), від 15 листопада 2022 року у справі № 635/6067/19 (провадження № 51-306км22), від 12 січня 2023 року у справі № 554/8829/19 (провадження № 51-2208км22) та від 16 лютого 2023 року у справі № 289/1825/19 (провадження № 51-94км22).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, установлюючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходив з того, що потерпіла ОСОБА_11 втратила сина та зазнала значних моральних страждань, що в свою чергу свідчить про можливість задоволення її позову частково у розмірі 400 000 на відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, перевіривши заявлений в рамках даного кримінального провадження цивільний позов, встановила, що потерпіла, пред`являючи вимоги щодо відшкодування моральної шкоди, послалась на характер і глибину своїх душевних та емоційних страждань, які вона зазнала внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 .

Апеляційний суд акцентує увагу, що тяжкі наслідки у виді смерті людини, які настали внаслідок протиправних дій обвинуваченого є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі. За таких обставин, враховуючи розумність задоволення потреб потерпілої та достатній для цього визначений розмір моральної шкоди, апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення її розміру та зміни вироку суду в цій частині.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

За результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статей 22, 94, 370, 373 КПК України забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином дослідив та оцінив всі докази і виклав переконливі мотиви чому він приймає їх до уваги.

Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність і не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК України або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні.У зв`язку з наведеним апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а вирок суду першої інстанції має бути залишений без змін.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційні скарги прокурора Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_9 , представника потерпілої ОСОБА_10 , яка діє в інтересах ОСОБА_11 , та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2023 року в рамках кримінального провадження № 0000461, внесеного до ЄРДР 27.10.2022 року, щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 119 КК України, - залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у залі суду як такого, що відбув покарання за даним вироком.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3