ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1230/25 Номер провадження 11-кп/814/1432/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника установи виконання покарань захисника засудженого перекладачаОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_9 , на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні подання ДУ «Божковська виправна колонія (№16)» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Узбекистан, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого

22 грудня 2021 року Київським апеляційним судом за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286, ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалене рішення місцевий суд мотивував тим, що ОСОБА_9 не довів своє виправлення.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2025 року та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити подання ДУ «Божковська виправна колонія (№16)» про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_9 від відбування основного покарання. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції нелажним чином не мотивував ухвалене рішення та не врахував те, що: ОСОБА_9 під час відбування покарання сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, зокрема, позитивно характеризується, дотримується порядку відбування покарання, 9 разів заохочувався, стягнень не має, працевлаштований, до праці відноситься відповідально, визнає винуватість у вчиненому злочину, шкодує, що його вчинив, бере участь у заходах, які проводяться в установі виконання покарань; тяжкість та обставини злочину не можуть впливати на рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, оскільки вони враховуються при вирішенні питання правової кваліфікації вчиненого та призначення покарання; тривалість періоду відбуття покарання для застосування положень ст.81 КК України визначається в цій нормі закону, а не судом.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку захисника, засудженого та представника установи виконання покарань про задоволення апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження й особової справи, обговорила доводи апелянта та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За ч.ч.1-2 ст.81 КК України до засудженого, що відбуває покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

У п.п.1, 2, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду №2 від 26 квітня 2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" визначено, що умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст.50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчинення нових злочинів. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

При вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

За змістом ст.6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються у його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого у соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя у суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Однією із головних умов для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання є доведеність виправлення засудженого, тобто доведеність готовності засудженого до: самокерованої поведінки, сприйняття встановлених у суспільстві норм та правил поведінки, дотримання норм чинного законодавства.

Окрім того, відповідно до ст.9 КВК України добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є обов`язком засудженого.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 03 лютого 2021 року Святошинським районним судом м. Київ ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286, ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України. Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 19 939 гривень 61 копійку в рахунок відшкодування процесуальних витрат (т.1 а.о.с.6-8).

22 грудня 2021 року Київським апеляційним судом апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок Святошинського районного суду м. Київ від 03 лютого 2021 року в частині призначеного ОСОБА_9 покарання скасовано, ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.135, ч.2 ст.286, ст.70 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, в іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни (т.1 а.о.с.9-10).

За змістом судових рішень ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 20 серпня 2019 року приблизно о 01 годині 08 хвилин, будучи неодноразово притягнутим до адміністративної відповідальності за ст.122 КУпАП за перевищення встановлених обмежень швидкості руху, керуючи автомобілем «Mersedes-Benz Е 270 CDI», н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по просп. Палладіна в м. Київ на зелений сигнал світлофора, в порушення вимог п.п.1.5, 2.3 «б», 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 «б» ПДР України, свідомо обрав швидкість руху не менше ніж 208, 16 км/год, яка значно перевищувала максимально дозволену на цій ділянці дороги швидкість - 50 км/год, наражаючи своїми діями на небезпеку інших учасників дорожнього руху, будучи зобов`язаним бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою та відповідно реагувати на її зміни, в момент виникнення небезпеки для руху, яким для нього виявилась поява на проїзній частині пішохода ОСОБА_11 , яка перетинала проїзну частину на червоний сигнал світлофора, наближалась до його смуги руху та яку він об`єктивно спроможний був своєчасно виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості керованого ним автомобіля аж до його зупинки та вчинив наїзд на ОСОБА_11 , в результаті чого їй було заподіяно тілесні ушкодження, що спричинили її смерть.

Затим ОСОБА_9 після вчинення цієї ДТП у порушення вимог п.2.10 «а», «б», «г», «д», «е» ПДР України, усвідомлюючи те, що стан ОСОБА_11 потребує негайної медичної допомоги, вона опинилась у небезпечному для життя стані, позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадності, будучи зобов`язаним і маючи можливість надати їй необхідну допомогу, викликати екстрену медичну допомогу, звернутися за допомогою до сторонніх осіб, ухилився від покладених на нього обов`язків та умисно завідомо залишив ОСОБА_11 без допомоги на місці ДТП у небезпечному для її життя стані, яку він сам поставив у цей стан, та втік з місця ДТП (т.1 а.о.с.6-10, 8-23).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що початок строку покарання засудженому визначено з 06 вересня 2022 року, кінець цього строку 06 вересня 2027 року.

Таким чином, наявні передумови (формалізовані підстави, що пов`язуються із фактичним відбуттям засудженим певної частини строку призначеного йому покарання) для розгляду питання про застосування положень ст.81 КК України щодо ОСОБА_9 , що не оспорюється ніким із учасників судового провадження.

Однак для застосування положень ст.81 КК України необхідна наявність не лише формально-юридичних підстав, а й оціночних, які виражаються формулюванням «… засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення».

Як убачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_9 у місцях позбавлення волі знаходиться з 06 вересня 2022 року, під час перебування в ДУ «Київський слідчий ізолятор» стягнень і заохочень не мав, до праці не залучався і бажання щодо залучення до неї не виявляв.

Із 18 листопада 2022 року ОСОБА_9 відбуває покарання в ДУ «Божковська виправна колонія (№16)», де 10 разів заохочувався з оголошенням подяк, стягнень не має, позитивно характеризується, працевлаштований, до праці відноситься відповідально, бере участь у виховних заходах, розкаявся у вчиненому злочині, ризики вчинення ним повторного кримінального правопорушення та його ймовірної небезпеки для суспільства визначені як низькі, що зафіксовано в даних характеристик ДУ «Божковська виправна колонія (№16)» від 30 травня 2024 року, 18 березня 2025 року, матеріалів про заохочення стягнення і працевлаштування засудженого (т.2 а.о.с.65-66, 70-74, 98-104, 112, а.с.п.2-8).

При цьому, процес отримання ОСОБА_9 заохочень почав здійснюватися з 31 березня 2023 року, в той час як засуджений перебуває в місцях позбавлення волі з 06 вересня 2022 року, тобто такий процес не мав місце більше ніж на протязі пів року, що є досить значною частиною від тривалості відбутого засудженим строку покарання.

Разом з цим, згідно з даними наявної в матеріалах особової справи та судового провадження довідки ОСОБА_9 переховувався від відбування призначеного йому покарання та перебував у розшуку з 22 грудня 2021 року до моменту його затримання та доставки до ДУ «Київський слідчий ізолятор» 06 вересня 2022 року, що не є показником його належної поведінки без застосування до нього заходу примусу (а.с.п.12, т.1 а.о.с.1).

При цьому, ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення злочинів, один із яких є тяжким, а саме за те, що він, керуючи автомобілем зі швидкістю не менше ніж 208, 16 км/год у межах міста, грубо порушив вимоги ПДР України та вчинив наїзд на ОСОБА_11 , що призвело до невідворотних наслідків її смерті, а його подальша поведінка у вигляді втечі після ДТП була свідченням демонстрації крайньої байдужості до життя та здоров`я тяжко травмованої ним людини.

Також зі змісту судових рішень, ухвалених за результатами розгляду кримінального провадження по суті, вбачається, що ОСОБА_9 раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за перевищення встановлених обмежень швидкості руху.

Усупереч доводам апелянта, дані ж щодо вчиненого засудженим злочину, його особи та поведінки судом при вирішенні питання, пов`язаного з виконанням вироку, враховано в сукупності з іншими обставинами справи саме в контексті комплексного з`ясування того, чи довів ОСОБА_9 своє виправлення, чи досягнуто цього процесу та цілей покарання, призначеного за вчинення ним указаних вище злочинів, а не за критеріями, які застосуються в ході обрання заходу примусу.

Таким чином, із установлених вище апеляційним судом обставин убачається, що в поведінці ОСОБА_9 спостерігаються певні позитивні тенденції, однак вона не була сумлінною протягом усього строку відбування покарання, а характеризувалась своєю нестабільністю, при цьому, процес отримання засудженим заохочень після початку відбуття покарання не мав місце більше ніж на протязі пів року, що є досить значною частиною від тривалості відбутого засудженим строку покарання, та наразі є відсутніми підстави для висновку про досягнення ОСОБА_9 необхідного ступеню виправлення, що підтверджував би доцільність і необхідність звільнення його умовно-достроково від відбування покарання, призначеного за вчинені ним зазначені вище злочини.

Усупереч доводам апеляційної скарги, в основі висновку суду про виправлення засудженого має лежати аналіз даних про його поведінку саме за увесь строк виконання покарання та перебування в усіх установах виконання покарань.

Так, необхідність умовно-дострокового звільнення викликана тим, що до моменту звільнення мета покарання в основному досягнута, яка полягає в тому, що засуджений виправився та в подальшому немає необхідності у відбуванні покарання. У цьому випадку, хоча відбутий ОСОБА_9 строк покарання і узгоджується з вимогами КК України, проте наразі застосування положень ст.81 КК України щодо засудженого є передчасним і необгрунтованим із точки зору дотримання вимог загальної та особливої превенції. Матеріали судового провадження, особової справи не підтверджують те, що мета покарання, яка насамперед полягає у виправленні засудженого, а також запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень, наразі досягнута, тобто в більш короткий строк, ніж встановлено за вироком суду.

За таких обставин, місцевий суд, дослідивши обставини провадження, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах засудженого ОСОБА_9 , залишити без задоволення а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 23 квітня 2025 року щодо ОСОБА_9 без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4