Номер провадження: 11-кп/813/2717/25
Справа № 946/2358/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської обл. від 22.10.2025, якою під час судового розгляду к/п № 0000037 від 08.01.2025 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Ониськове Комінтернівського р-ну Одеської обл., громадянина України, з середньою освітою, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, працюючого матросом у ТОВ «ТСД Шипменеджмент», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 21.12.2025 включно, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою задоволено клопотання прокурора Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_9 та стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.12.2025 включно, без визначення застави. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про зміну йому запобіжного заходу залишено без розгляду.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ст. 177 КПК України, які не зменшились й продовжують існувати в даному к/п стосовно ОСОБА_8 та на підставі п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України вирішив не визначати обвинуваченому розмір застави. При цьому суд 1-ої інстанції залишив без розгляду клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу на підставі ч. 5 ст. 201 КПК України.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її необґрунтованість оскільки суд не врахував, що ризики, передбачені ч.ч. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, наявність яких була встановлена в ході дослідження клопотання, є необґрунтовані та не доведені належним чином. Зокрема, ризик переховування та впливу на свідків є безпідставним, обвинувачений визнав провину та щиро розкаявся, вибачався перед потерпілим, надає фінансову допомогу потерпілим, сприяє розслідуванню, а також відсутні докази порушення обвинуваченим належної поведінки під час досудового розслідування. Окрім іншого, захисник посилається на недоліки доказової бази в цьому к/п, порушення, допущенні на стадії досудового розслідування та просив врахувати позитивні характеристики обвинуваченого й висновок органу пробації щодо низьких ризиків небезпеки для суспільства та вчинення іншого кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 .

За таких обставин захисник ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести нову, якою визначити обвинуваченому ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі, визначеному приписами ст. 182 КПК України.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, водночас прокурор ОСОБА_6 заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, при цьому обвинувачений ОСОБА_8 будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду не подавав клопотань про забезпечення його участі в суді апеляційної інстанції, водночас захисник виступив за участь обвинуваченого в судовому розгляді, прокурор не заперечував щодо розгляду справи за відсутності обвинуваченого, відтак з врахуванням наведеного та керуючись приписами ст. 422-1 КПК України, апеляційний суд вирішив апеляційний розгляд здійснити за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, та ретельно дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах кримінального провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_8 пред`явлене обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руку та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, що за ст. 12 КК України класифікується як тяжкий злочин.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

Окрім того, апеляційний суд також враховує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

Отже, враховуючи загрозу суворості можливого покарання, особливості інкримінованого тяжкого злочину проти безпеки дорожнього руку та експлуатації транспорту, в результаті чого настала смерть неповнолітньої потерпілої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суспільний інтерес апеляційний суд констатує існування ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду, який не зменшився на даній стадії кримінального провадження.

Одночасно, колегія суддів погоджується з твердженням суду 1-ої інстанції щодо наявності ризиків за п.п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України зважаючи на обставини провадження, ймовірну необхідність повторного допиту свідків, в тому числі після допиту експертів, тяжкість інкримінованого злочину, який спричинив смерть дитини, що може свідчити про вжиття спроб обвинуваченим ОСОБА_8 здійснити вплив на цих осіб шляхом прохань або погроз надати свідчення задля створення сприятливих для себе умов для уникнення відповідальності та покарання за вчинене кримінальне правопорушення.

Водночас, апеляційний суд враховує обставини інкримінованого злочину, зокрема рух транспортного засобу населеним пунктом з перевищенням руху майже вдвічі від дозволеного в темний час доби, ДТП на пішохідному переході, зважаючи на те, що обвинувачений вже притягався до адміністративної відповідальності через порушення швидкісних обмежень, що в сукупності додатково підтверджує необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та неможливістю на даній стадії к/п застосувати обвинуваченому більш м`який запобіжний захід або визначити альтернативний.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Апеляційний суд зважає на доводи захисника щодо характеристик обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та не судимий, позитивно характеризується та відповідно до доповіді працівника органу пробації має низькі ризики вчинення кримінального правопорушення, небезпеки для суспільства, а також він визнав свою провину, вибачався перед потерпілими, намагається допомогти їм фінансово, сприяє в розслідуванні к/п, однак вказані обставини можуть бути враховані при розгляді обвинувального акту по суті щодо особи та призначенні їй покарання, в разі визнання її винуватою, однак на цій стадії к/п, з врахуванням обмеженого предмету апеляційного розгляду питання продовження строку дії запобіжного заходу, не спростовують наявності вище встановлених ризиків.

Недоліки доказової бази (не проведення слідчого експерименту, невідповідність схеми ДТП, не долучені інші відеозаписи, не допитані свідки очевидці тощо), так само, є предметом оцінки під час розгляду обвинувального акту та не можуть враховуватися при продовженні обвинуваченому строку тримання під вартою.

Відхиляючи доводи захисника щодо існуючої судової практики апеляційний суд зауважує, що при застосуванні/продовженні строку дії запобіжного заходу враховуються обставини, специфіка та особливості відповідного к/п, характеристики особи підозрюваного/обвинуваченого, надається оцінка відповідним ризикам та їх ступеню, враховується суспільний інтерес тощо, що прямо впливає на обрання відповідного виду запобіжного заходу та його альтернативність.

Однак, в цьому к/п апелянт зазначив лише про гіпотетичну можливість застосування застави в кримінальних провадженнях за ч. 2 ст. 286 КК України з посиланням на декілька ухвал без конкретизації схожості обставин к/п, характеристик обвинуваченого/підозрюваного, оцінки ризиків і т.д., що є визначальним при застосуванні судової практики в схожих справах.

На підставі аналізу вище наведеного, апеляційний суд констатує наявність ризиків, що в системному взаємозв`язку із обставинами цього к/п, характеристиками особи обвинуваченого, високого суспільного інтересу та стадії к/п в сукупності виправдовує продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави, в зв`язку з тим, що в результаті ДТП настала смерть дитини та відповідає виконанню завдань та досягнення мети кримінального провадження.

За вище встановлених обставин, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом 1-ої інстанції оскаржуваної ухвали не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 та залишає без змін оскаржувану ухвалу суду 1-ої інстанції.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01) Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27.06.1968, серія A, № 7, с. 26-27, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16.07.1971, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

За обставинами цього к/п, ОСОБА_8 впродовж тривалого часу утримується під вартою, обвинувальний акт стосовно нього в цьому к/п був переданий до суду 1-ої інстанції для розгляду 31.03.2025, однак станом на теперішній час судове рішення в справі не прийнято.

Враховуючи викладене, апеляційний суд звертає увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття дієвих заходів з метою дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 .

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської обл. від 22.10.2025, якою стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.12.2025 включно, без визначення застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків визначених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4