УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року слідча суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві ОСОБА_7 від 01.11.2025 про відмову у визнані потерпілими, у кримінальному провадженні №0000735

ВСТАНОВИЛА

В провадження слідчої судді Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві ОСОБА_7 від 01.11.2025 про відмову у визнані потерпілими, у кримінальному провадженні №0000735.

За обставин викладених у скарзі, ініціатори скарги вважають, що постанова слідчого про відмову у визнанні потерпілими є необґрунтованою та невмотивованою, такою, що підлягає скасуванню.

У зв`язку з чим ініціатори скарги просять скасувати постанову слідчого про відмову в визнанні потерпілими, зобов`язати слідчого з дотриманням вимог п.2 ч.2 ст. 55 КПК України видати пам`ятки про права потерпілих.

У судове засідання ініціатори скарги не з`явились, в той же час ОСОБА_3 до суду подано клопотання, у якому просила розглянути справу №761/48095/25 без участі заявників, скасувати постанову слідчої ТУ ДБР у м. Києві ОСОБА_8 , а також долучено заяву з додатками.

Уповноважений слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві в судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що у відповідності до ч. 3 ст. 306 КПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Слідчий суддя дослідивши скаргу та долучені до неї матеріали, документи, що надійшли на адресу суду, приходить до наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000735 від 29.09.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, у якому слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві ОСОБА_7 винесено постанову від 01.11.2025 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 та інших потерпілими у кримінальному провадженні № 0000735 від 29.09.2023.

Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

У відповідності до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.2 ст.93 Кримінального процесуального кодексу України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених цим Кодексом випадках - потерпілого.

Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди (ч.1 ст. 55 КПК України). Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого (ч.2 ст. 55 КПК України).

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого (ч.3 ст. 55 КПК України).

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді (ч.5 ст. 55 КПК України).

Відповідно до п.5 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні особою, якій відмовлено у визнанні потерпілим, може бути оскаржене рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим.

Так, слідча у своїй постанові посилається зокрема на те, що в ході досудового розслідування не здобуто відомостей, що підтвердили завдання кримінальними правопорушеннями ОСОБА_3 та іншим моральної, фізичної або майнової шкоди, а заява про залучення до провадження, як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у ч.1 ст. 55 КПК України, підстави для визнання ОСОБА_3 та інших заявників потерпілими у кримінальному провадженні відсутні.

Крім того, як вбачається з постанови слідчого від 01.11.2025 досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, в той же час зазначає, досудовим розслідуванням на даний час відсутні дані завдання шкоди ОСОБА_3 та іншим.

Всупереч положенням ст.110 КПК України, оскаржувана постанова слідчого не містить відомостей про зміст обставин, які стали підставами для прийняття постанови, постанова взагалі не містить мотивів прийняття рішення, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України.

Слід зазначити, що ч.5 ст.55 КПК України надає слідчому, прокурору право винести постанову про відмову у визнанні потерпілим в тому разі, якщо заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілої особи подана особою, якій не завдано шкоди.

В той же час, слідчою зроблено загальний висновок про відсутність даних про заподіяння шкоди, без посилання на матеріали досудового розслідування, слідчі дії, які були проведені та дають підстави вважати, що не було завдано шкоди.

Цитування у постанові положень кримінального процесуального закону не можна ототожнити з відомостями про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотивами прийняття постанови, їх обґрунтуванням.

Незважаючи на це, та не спростовуючи в постанові про відмову у визнанні потерпілим доводів відносно заподіяння зокрема ОСОБА_3 шкоди, слідча в порушення вимог ст.55 КПК України, відмовив у визнанні потерпілою у кримінальному провадженні, чим порушив її законні права та інтереси та усунув від участі у кримінальному провадженні.

Разом з тим, процесуальною підставою прийняття рішення про відмову у визнанні потерпілим відповідно до ст. 55 КПК є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява подана особою, якій не завдано шкоди. При цьому відповідні підстави згідно із зазначеною статтею мають бути належним чином мотивовані. За умови встановлення того, що зазначені вимоги є недотриманими, слідча суддя приймає рішення про скасування постанови.

Таким чином, неналежне мотивування постанов про відмову у визнанні потерпілим, з одного боку, не відповідає вимогам процесуального законодавства, а з іншого - не дає слідчому судді змоги перевірити правильність прийнятого слідчим, рішення про наявність чи відсутність шкоди для конкретної особи у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення.

З огляду на зазначене, слідча суддя доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення скарги та скасування постанови постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві ОСОБА_7 від 01.11.2025 про відмову у визнані потерпілими, у кримінальному провадженні №0000735.

В той же час, в іншій частині вимоги скарги задоволенню не підлягають, оскільки не узгоджуються із положеннями ст. 307 КПК України.

Водночас, слід зауважити, що ініціатори скарги аргументують незгоду з постановою слідчого від 01.11.2025 шляхом висловлення образ на адресу слідчого у даному кримінальному провадженні зокрема (далі цитати зі скарги): 1) «яку ахінею несе підозрювана ОСОБА_9 », 2) «постанову у виконанні реальної підозрюваної у злочинах ОСОБА_10 протизаконно обіймаючої по провадженню два несумісні між собою статуси: і статус підозрюваного і статус слідчого, що по нормах КПК недопустимо».

Слідча суддя звертає увагу ініціаторів скарги, що наявність у тексті скарги наведених висловлювань є неприйнятною, скаржник (скаржники) мають право на оскарження постанови слідчого про відмову в задоволенні клопотання в порядку ст. 303 КПК України, проте реалізація цього права здійснюється в передбаченому КПК порядку.

Втім не допускається зловживання процесуальним правом, тобто особа не може використовувати процесуальне право не за його призначенням (з іншою метою ніж передбачено КПК).

Обґрунтування процесуальних вимог до суду у виді образливих висловлювань щодо учасників кримінального провадження (в даному випадку слідчого у конкретному кримінальному провадженні) та прийнятих ним рішень є проявом неповаги.

Неприпустимість використання учасниками процесу таких висловлювань як усно під час розгляду справи, так і у процесуальних документах слідує з загальної засади кримінального провадження - повага до людської гідності, якій має відповідати зміст та форма кримінального провадження (пункт 4 частини 1 статті 7 КПК). Відповідно до цієї засади під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи (частина 1 статті 11 КПК). Так само згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Використання учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів, символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом, з іншими учасниками процесу, а також вчинення інших аналогічних дій свідчать про очевидну неповагу до їх честі та гідності з боку осіб, які такі дії вчиняють. Такі дії суперечать основним засадам і завданням судочинства та можуть бути визнані судом як зловживання процесуальними правами (постанова ККС ВС від 24.03.2021 у справі № 937/1059/20). Аналогічний висновок міститься в постановах ККС ВС від 24.03.2021 у справі № 937/1056/20, від 29.07.2021 у справі № 264/6844/20, ухвалах ККС ВС від 26.10.2020 у справі № 442/2432/20, від 30.06.2021 у справі № 234/2435/21, від 07.02.2022 у справі № 266/59/22, від 07.02.2022 у справі № 266/108/22.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 303, 304, 395 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИЛА

Скаргу задовольнити частково.

Скасувати постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві ОСОБА_7 від 01.11.2025 про відмову у визнані потерпілими, у кримінальному провадженні №0000735.

В іншій частині скаргу залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідча суддя ОСОБА_11