22 вересня 2025 року
справа № 756/3935/25
провадження № 51-3405 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року,
Оболонський районний суд м. Києва вироком від 27 березня 2025 року засудив ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за: частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; частиною третьою статті 358 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; частиною четвертою статті 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначив остаточне покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Відповідно до вимогстатті 75 КК звільнив ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням і встановив іспитовий строк тривалістю 2 роки, поклав на нього обов`язки, передбачені статтею 76 КК.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
Так, ОСОБА_4 у невстановлений судом місці та час, але не пізніше 2016 року, без передбаченого законом дозволу, у невстановленої особи придбав самозарядний пістолет «ТТ», який належить до військової короткоствольної нарізної вогнепальної зброї, споряджений 8 патронами, які є боєприпасами нарізної вогнепальної зброї, пістолет-кулемет «Scorpion VZ61», який належить до нарізної вогнепальної зброї, споряджений 20 пістолетними патронами, що споряджені кулями зі свинцевим осердям та є боєприпасами нарізної вогнепальної зброї, автомат, що є нарізною вогнепальною зброєю, 84 патрони, 1 патрон з маркуванням «270 97», що є боєприпасами нарізної вогнепальної зброї, та в подальшому зберігав їх на території домоволодіння по місцю проживання за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_6 .
Крім того, ОСОБА_4 , перебуваючи у невстановленому судом місці, не пізніше вересня 2022 року, діючи за попередньою змовою із невстановленими слідством особами, шляхом виготовлення бланку та внесення до нього завідомо неправдивих відомостей, підробили офіційний документ, виданий на неіснуючу особу « ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Іллінці Іллінецького району Вінницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 », а саме: свідоцтво про народження (видане повторно), достовірно знаючи та усвідомлюючи, що такий офіційний документ підтверджує факти, які здатні спричинити наслідки правового характеру.
Надалі ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, 16 вересня 2022 року звернувся до Дніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції із письмовою заявою про поновлення актового запису про народження.
При цьому ОСОБА_4 при складанні заяви про поновлення актового запису про народження та видачу повторного свідоцтва про народження вніс до зазначеної заяви завідомо недостовірні відомості (вигадані анкетні дані особи), посвідчив таку заяву особистим підписом та долучив завідомо підроблені, раніше неіснуючі документи, у тому числі - свідоцтво про народження, серії НОМЕР_1 , актовий запис №127, видане нібито на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На підставі поданої заяви ОСОБА_4 було видано свідоцтво про народження ОСОБА_7 , серії НОМЕР_2 , актовий запис № 2, в якому були відсутні відомості про батьків народженого.
Продовжуючи реалізовувати свій протиправний умисел, ОСОБА_4 (який представлявся за вигаданими анкетними даними як « ОСОБА_7 »), маючи на меті отримати свідоцтво про народження із зазначенням відомостей про батьків для його подальшого використання при оформленні інших офіційних документів, діючи за попередньою змовою з невстановленою судом особою, 09 листопада 2022 року звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із відповідною заявою від імені ОСОБА_6 про встановлення факту, що має юридичне значення - факту родинних стосунків ОСОБА_7 з останньою, при цьому достовірно усвідомлюючи, що ОСОБА_7 насправді є вигаданою особою із неіснуючими анкетними даними.
Під час досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_6 22 березня 2022 року офіційно виїхала за межі України і фактично не могла підписати і подати заяву 09 листопада 2022 року, яка була подана до Ірпінського міського суду Київської області, про встановлення факту, що має юридичне значення - факту родинних стосунків з ОСОБА_7 .
Також, до вказаної заяви у якості додатків, крім інших офіційних документів, ОСОБА_4 разом з невстановленою судом особою, діючи за попередньою змовою, додав раніше підроблені офіційні документи, видані на особу « ОСОБА_7 », у тому числі і свідоцтво про народження ОСОБА_7 , серії НОМЕР_2 , актовий запис № 2, в якому були відсутні відомості про батьків народженого.
За результатами розгляду зазначеної заяви Ірпінським міським судом Київської області 02 березня 2023 року прийнято рішення про встановлення родинних стосунків між ОСОБА_7 (який насправді є ОСОБА_4 ) та ОСОБА_6 та про зобов`язання Іллінецького відділу ДРАЦС Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 2 від 28 вересня 2022 року, відомості про матір, а саме в графі «мати» вказати - ОСОБА_6 .
Таким чином, ОСОБА_4 протиправно створив біографічні факти існування вигаданої особи на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тим самим надав законний вигляд цим документам і можливість створювати в подальшому правові наслідки.
Надалі, 29 жовтня 2024 року, після повідомлення ОСОБА_4 про підозру (який представлявся за вигаданими анкетними даними « ОСОБА_7 ») у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 263 КК, слідчим СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві проведено допит підозрюваного. При встановленні його особи ОСОБА_4 пред`явив слідчому завідомо підроблене свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 на ім`я « ОСОБА_7 », тобто завідомо підроблений офіційний документ, який видається установою, яка має право видавати такий документ, а саме відділами державної реєстрації актів цивільного стану, до якого були внесені завідомо неправдиві відомості, зокрема, анкетні дані на вигадану особу.
Київський апеляційний суд ухвалою від 31 липня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27 березня 2025 року - без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції від 31 липня 2025 року та призначити новий розгляд у цьому суді.
Вважає, що наведені обставини є підставою для зменшення засудженому строку основного покарання з 4 років позбавлення волі до 3 років позбавлення волі та зменшення іспитового строку, встановленого на підставі статті 75 КК, до одного року.
Стверджує, що апеляційним судом не надано цим доказам жодної оцінки та помилково зазначено про їх врахування місцевим судом.
Крім того, вважає, що за фактом придбання пістолету у 2006 році строки давності минули ще у 2016 році, а за фактом зберігання іншої зброї строки давності минають в залежності від правильного встановлення часу кримінального правопорушення. Одночасно зазначає, що суди попередніх інстанцій, всупереч вимогам частини першої статті 91 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), встановили різний час вчинення кримінальних правопорушень за частиною першою статті 263 КК, а саме 2015 та 2016 роки, що з урахуванням положень статті 49 КК має істотне значення для вирішення справи та права ОСОБА_4 у грудні 2025 року на звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Також, зазначає, що апеляційний суд не дотримався приписів статей 22, 26 КПК та порушив вимоги частини третьої статті 404 КПК.
На думку захисника, призначене ОСОБА_4 покарання є очевидно суворим з урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, посткримінальної поведінки засудженого, даних про його особу, пом`якшуючих покарання обставин, а саме: щирого каяття, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, та відсутності обставин, які обтяжують покарання.
Вказує на те, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог статті 419 КПК належно не проаналізував зміст апеляційної скарги, ретельно не перевірив зазначені в ній доводи, не дав на них вичерпних відповідей, а також не оцінив надані стороною захисту докази.
Аргументуючи свою позицію, посилається також й на висновки, які містяться у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 квітня 2023 року (справа № 537/984/20) та постановах Верховного Суду від 20 лютого 2025 року (справа № 570/3355/15-к), від 12 лютого 2025 року (справа № 554/6326/22).
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з частиною другою статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
У частині першій статті 433 КПК визначено повноваження суду касаційної інстанції, відповідно до яких суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинами кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку.
У касаційній скарзі захисник стверджує, що суди попередніх інстанцій встановили різний час вчинення кримінальних правопорушень за частиною першою статті 263 КК, а саме 2015 та 2016 роки.
Однак, Суд зауважує, що ці твердження захисника зводяться виключно до власної оцінки встановлених в ході судових розглядів обставинам вчинення кримінальних правопорушень, тобто сторона захисту посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що відповідно до вимог частини першої статті 433 КПК не може бути предметом касаційного розгляду, а тому такі доводи не підлягають перевірці у касаційному порядку.
Водночас, Суд звертає увагу на те, що відповідно до змісту частини першої статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Стосовно доводів захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, то Суд зазначає наступне.
Так, призначаючи покарання, суд керується положеннями, передбаченими статтями 50, 65 КК.
Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як вбачається зі змісту вироку, суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання у виді позбавлення волі, врахував: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу ОСОБА_4 , зокрема, що він є раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відповідно до довідки ПП «Джерон» обвинуваченим внесено цінний вклад у наукові розробки вказаного підприємства.
Також, місцевий суд зважив на обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, яке виявилось у визнанні ОСОБА_4 своєї вини, послідовної позиції під час розгляду справи, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та добровільне внесення грошових коштів у сумі 200 000 грн на спеціальний рахунок Збройних Сил України.
При цьому, суд першої інстанції не встановив обставин, які обтяжують покарання.
З огляду на зазначене, районний суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, а саме: у виді позбавлення волі в межах санкцій частини першої статті 263 КК та частини третьої статті 358 КК, а також у виді обмеження волі в межах санкції частини четвертої статті 358 КК, та на підставі частини першої статті 70 КК призначив покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 4 роки, оскільки вважав саме таке покарання необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Крім того, Суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства із застосуванням положень статей 75, 76 КК, звільнивши останнього від призначеного покарання з випробуванням на строк 2 роки.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду, не вбачав законних підстав як для пом`якшення покарання, призначеного ОСОБА_4 за частиною першою статті 263 КК та покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, так і для зменшення іспитового строку, встановленого на підставі статті 75 КК.
Суд погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки призначене засудженому покарання у межах, установлених у санкціях статей, за якими ОСОБА_4 засуджено, з огляду на зміст положень, передбачених статтями 50, 65 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.
На думку Суду, посилання захисника на те, що:
- ОСОБА_4 вживав значних заходів для закриття іншого кримінального провадження щодо нього, в якому він перебував у розшуку з 2004 року по квітень 2025 року через побоювання за власне життя та здоров`я;
- змінив свої анкетні дані та зберігав зброю у житлі через наявність двох його викрадень та катувань;
- вживав заходів щодо відновлення своїх документів та працевлаштування;
- працює на критичному підприємстві;
- перебуває на військовому обліку та має бронювання від мобілізації у зв`язку з роботою,
не дає підстави вважати, що призначене засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та встановлення іспитового строку тривалістю 2 рокина підставі статті 75 КК є очевидно не справедливим, не відповідатиме загальним засадам його призначення, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації з урахуванням того, що таке покарання призначено навіть не в максимальних межах санкцій інкримінованих йому статей.
Заразом викладені в касаційній скарзі доводи та посилання в цілому не впливають на висновок суду про законність і справедливість прийнятого рішення.
Враховуючи зазначене, підстав вважати, що покарання, призначене ОСОБА_4 , є явно несправедливим через суворість, немає.
Крім того, посилання захисника на постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 квітня 2023 року (справа № 537/984/20) тапостанову Верховного Суду від 12 лютого 2025 року (справа № 554/6326/22) не є релевантними, оскільки обставини у даних провадженнях та у цьому провадженні щодо ОСОБА_4 не є аналогічними.
Що стосується покликання захисника на постанову Верховного Судувід 20 лютого 2025 року (справа № 570/3355/15-к), то таке рішення взагалі відсутнє в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
На переконання Суду, переглядаючи вирок місцевого суду, апеляційний суд в достатній мірі обґрунтував свої висновки. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення, Суд не вбачає.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірити їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги і наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись пунктом 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального Кодексу України, Суд
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Київського апеляційного суду від 31 липня 2025 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3