УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року

м. Київ

справа № 465/3447/23

провадження № 51-13 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року,

встановив:

Вироком Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2025 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , в силу вимог ст. 89 КК України раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним упорушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності його винуватості та правильності кваліфікації дій, порушує питання про зміну рішень судів першої та апеляційної інстанцій у зв`язку із невідповідністю призначеного йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі в частині позбавленням права керувати транспортними засобами строком саме на 2 роки. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що судами не враховано, що він допомагав потерпілій, що виражалось в систематичній фінансовій та моральній підтримці. Крім того, він визнав свою вину як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду та щиро розкаявся у вчиненому. Водійські права йому потрібні як основний засіб заробляти кошти на проживання та утримання сім'ї, так як він займається підприємницькою діяльністю. При цьому апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги доводи, викладені в його апеляційній скарзі. Тому просить пом'якшити йому покарання в частині позбавлення права керування транспортним засобом та призначити його на термін менше, ніж 2 роки.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення у касаційній скарзіне оспорюються.

Доводи касаційної скарги засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через призначення йому занадто суворого виду покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, призначаючи покарання ОСОБА_4 , врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, згідно положення ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, дані про особу винного, який відповідно до ст. 89 КК України раніше не судимий, працевлаштований, за місцем роботи у ФОП ОСОБА_5 та за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також судами взято до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, наслідки, які настали в результаті його вчинення, а саме спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Обставиною, що пом`якшує покарання винному згідно зі ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання винному судом не встановлено. Також судом першої інстанції виключено з обставин, що обтяжують покарання, повторність, оскільки судимість ОСОБА_4 за вироком Мостиського районного суду Львівської області від 19 листопада 2015 року погашена, а тому згідно положень ст. 89 КК України він вважається несудимим.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 основного покарання у виді штрафу у мінімальної межі санкції ч. 1 ст. 286 КК України, а також додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не в максимальних межах санкції вказаної частини статті, строком на 2 роки.

На переконання колегії суддів Верховного Суду, розмір вказаного додаткового покарання є необхідним для досягнення визначених цілей покарання для засудженого та попередження вчинення останнім кримінальних правопорушень, враховуючи наступне.

З копій судових рішень слідує, що, судами враховано фактичні обставини справи, характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, наслідки, що настали та те, що це не перший випадок притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за ст. 286 КК України, що свідчить до схильність винного до порушень встановлених у державі правил організації дорожнього руху, з чим погоджується і колегія суддів.

Як убачається з копій судових рішень, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, тобто, керуючи транспортним засобом, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, що призвело до заподіяння потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень. При цьому, хоча по відношенню до наслідків вина засудженого є необережною, проте об`єктом посягання є здоров`я іншої людини, а наслідком вчиненого - спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Отже, зазначені обставини мають значення під час вибору заходу примусу та для забезпечення його мети, а сукупність цих обставин свідчить про те, що обране засудженому покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами строком саме на 2 роки сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту як самим засудженим, так і іншими особами.

З огляду на викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що призначене ОСОБА_4 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, із застосуванням не максимального строку додаткового покарання, визначеного санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню та не можна вважати явно несправедливим.

При цьому доводи касаційної скарги засудженого про те, що позбавлення права керувати транспортними засобами терміном на 2 роки унеможливить матеріальне забезпечення ним своєї родини, яка знаходиться на його утриманні, жодним чином не зменшують його вини у вчиненому, тому не можуть суттєво впливати на призначене покарання, оскільки суспільна небезпека від можливих наслідків порушення ПДР значно перевищує особисті інтереси засудженого.

Інші доводи касаційної скарги засудженого не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому додаткове покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

При розгляді апеляційної скарги засудженого, у якій ставилось питання, зокрема, про зменшення розміру покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу засудженого залишив без задоволення, а вирок районного суду без зміни.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Франківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 грудня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3