Окрема думка судді ОСОБА_1
до постанови колегії суддів
Касаційного кримінального суду
від 15 січня 2026 року
у справі № 607/5522/23
1. Погоджуючись із рішенням колегії у частині визнання ОСОБА_2 винуватим у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України, я, тим не менш, не можу погодитися з правовою кваліфікацією його дій за частиною 3 статті 110 КК та застосуванням кваліфікуючої ознаки «вчинення злочину представником влади».
2. Враховуючи суспільний резонанс цієї категорії справ та важливість формування сталої судової практики, вважаю за необхідне викласти мотиви моєї незгоди детально.
I. Посягання на територіальну цілісність і недоторканність України
3. Казаков засуджений за те, що як депутат Державної Думи Російської Федерації (РФ) голосував за постанову, що містила прохання до Президента РФ розглянути питання про визнання суверенітету самопроголошених Донецької народної республіки (далі - ДНР) та Луганської народної республіки (далі - ЛНР).
4. Ця постанова не є вирішальним актом для визнання суверенітету цих самопроголошених утворень, оскільки остаточне рішення було прийняте Президентом РФ, що також потребувало б уваги з погляду кваліфікації.
5. Однак я не вважаю за потрібне в контексті цієї справи детально зупинятися на цьому моменті, оскільки 22 лютого 2022 року він же разом з іншими депутатами російського парламенту проголосував за ратифікацію договорів про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу між РФ і, відповідно, ДНР та ЛНР. І ця дія беззаперечно є вирішальною для набрання чинності цими договорами.
6. Звісно, криміналізація такого політичного акту, як визнання суверенітету і встановлення відповідних відносин із суб`єктами такого визнання, викликає певні перестороги. Такий підхід може мати негативні наслідки для міжнародної політики та практики, відкривши «скриньку Пандори», коли засоби кримінального права почнуть використовуватися як інструмент тиску в міжнародних відносинах.
7. Розуміючи цю небезпеку, я все ж вважаю, що в особливій ситуації з ДНР і ЛНР кримінальне переслідування за злочин, передбачений статтею 110 КК України, є легітимним.
8. Ратифікація договорів із цими самопроголошеними утвореннями не може розглядатися як класичний акт міжнародного визнання. Велика кількість міжнародних актів ставить під сумнів легітимність усіх процесів, які врешті призвели до їх визнання Російською Федерацією. Серед іншого, Європейський суд з прав людини у рішенні від 25 січня 2023 року у справі «Україна та Нідерланди проти Росії»[1] встановив, що території «ДНР» та «ЛНР» перебували під ефективним контролем Російської Федерації щонайменше з 2014 року.
9. За таких умов ратифікація російським парламентом договорів з ДНР і ЛНР була не актом дипломатії, а інструментом легалізації фактичної окупації та анексії території України державою, яку представляв засуджений.
10. Тому я вважаю, що притягнення до кримінальної відповідальності за такі дії не загрожує усталеній міжнародній практиці визнання суверенітету держав, оскільки йдеться про унікальну ситуацію використання квазіправових механізмів для порушення територіальної цілісності України.
11. Водночас, я вважаю, ми не маємо відступати від принципів тлумачення закону навіть у справах щодо очевидних ворогів держави, а тому не можу погодитися з висновками судів щодо наявності деяких кваліфікуючих ознак злочину, за який засуджений ОСОБА_2 .
II. Щодо ознаки вчинення злочину «представником влади»
12. Суд кваліфікував дії засудженого за ознакою вчинення злочину «представником влади». Вважаю це помилкою системного тлумачення закону.
13. Поняття «представник влади» у кримінальному праві традиційно тлумачиться як особа, наділена владними повноваженнями в системі державних органів України. Розповсюдження цього терміна на посадових осіб іноземних держав без прямої вказівки закону є застосуванням закону за аналогією, що заборонено частиною 4 статті 3 КК.
14. Аналіз особливої частини КК свідчить, що коли законодавець має на меті поширити відповідальність на іноземних посадовців, він робить це експліцитно. Так, диспозиція частини 1 статті 146-1 КК України («Насильницьке зникнення») і, як і низка інших статей, прямо вказує на суб`єкта злочину: «...представник держави, в тому числі іноземної...».
15. Немає підстав вважати, що відсутність такої вказівки є випадковістю. Законодавча техніка КК свідчить: коли законодавець має намір поширити норму на іноземних суб`єктів, він робить це прямо. Тому, виходячи з канону тлумачення expressio unius est exclusio alterius (згадка одного виключає інше), слід дійти висновку, що законодавець свідомо обмежив коло спеціальних суб`єктів за статтею 110 КК лише представниками української влади.
16. Сенс підвищеної відповідальності «представника влади» у частині 2 статті 110 КК полягає у покаранні за «внутрішню зраду» - використання наданої Україною влади проти самої України. Іноземний депутат не має перед Україною обов`язку вірності і не використовує владу, делеговану українським народом.
17. Тому, кваліфікація дій засудженого за ознакою «представник влади» порушує вимоги статті 7 Конвенції про захист прав людини щодо якості та передбачуваності закону.
III. Щодо причинного зв`язку з тяжкими наслідками
18. Висновок судів про те, що засуджений діяв, «передбачаючи можливість настання тяжких наслідків, у тому числі загибелі людей», не ґрунтується на будь-яких доказах.
19. Суди зазначили:
«Зазначені рішення Державної думи ФЗ РФ були частиною злочинного плану, так як самі факти їх існування використовувалися при створенні приводів для ескалації воєнного конфлікту і були спробою виправдання агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою».
20. Однак суди не лише не навели доказів тому, що засудженому був відомий «злочинний план» вторгнення 24 лютого 2022 року, але навіть не наважилися стверджувати це.
21. Ми в цій справі не розглядаємо відповідальність Російської Федерації за агресію проти України. Ми розглядаємо персональну відповідальність засудженого. За відсутності висновку, ґрунтованого на доказах, про його долученість до плану нападу або хоча б обізнаність з таким планом, кваліфікація дій засудженого за частиною 3 статті 110 КК (дії, які призвели до загибелі людей) ґрунтується на концепції об`єктивного інкримінування, що є неприпустимим у кримінальному праві.
22. Хоча інкриміновані засудженому договори містять положення про взаємну допомогу в оборонній сфері, самі по собі ці положення не дають підстав передбачати, що вони будуть використані для нападу на іншу державу.
23. Наявність у міжнародному договорі положень про «військову допомогу», «спільну оборону» чи «співробітництво у сфері безпеки» є стандартною практикою міжнародного права. Україна сама є стороною численних двосторонніх та багатосторонніх угод, які передбачають механізми взаємної підтримки у разі загрози безпеці. Голосування парламентаря за ратифікацію такого рамкового документа свідчить про його намір створити правові підстави для допомоги союзнику, а не про умисел на вчинення воєнних злочинів чи вбивство цивільного населення.
24. Ототожнення ратифікації договору про взаємодопомогу з безпосереднім плануванням та веденням агресивної війни з тяжкими наслідками є штучним спрощенням, яке ігнорує необхідність доведення індивідуального умислу особи на настання саме таких суспільно небезпечних наслідків.
25. Виходячи з цих міркувань, я вважаю, що дії засудженого мали бути кваліфіковані за частиною 2 статті 110 КК за ознакою вчинення за попередньою змовою групою осіб. Таким чином, Суд забезпечив би справедливе покарання за посягання на суверенітет України, не приносячи в жертву стандарти доказування та правову визначеність.
Суддя ОСОБА_1