ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/3684/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1904/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.185, ч.1 ст.122 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференці кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та захисника ОСОБА_8 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 02 липня 2025 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Комсомольське Зміївського району Харківської області, громадянин України, із середньо-спеціальною освітою, не одружений, з 25 грудня 2023 року призначений на посаду розвідника 2 відділення (БРМ-1К) взводу спостереження розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий вироком Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року за ч.1 ст.162 КК України до штрафу в розмірі 1 700 грн 00 коп.,-

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.122 КК України та йому призначено покарання:

- за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців;

- за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, до покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців приєднано 6 місяців позбавлення волі, що є частиною покарання, призначеного за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки, і остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

До набрання вироком законної сили застосовано у відношенні ОСОБА_7 запобіжний захід - тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», взявши його під варту із зали суду та з цього часу, а саме 02 липня 2025 року, рахувати строк відбуття покарання.

Відповідно до ч.7 ст.72 КК України строк перебування ОСОБА_7 під цілодобовим домашнім арештом в період часу з 13 грудня 2023 року по 25 грудня 2023 року зараховано до відбутого покарання із розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.162 КК України до штрафу у розмірі 1 700 грн 00 коп., - ухвалено виконувати самостійно.

Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Як встановив суд, 01 вересня 2023 року близько 21:30 години, в умовах дії воєнного стану на території України, який введено із 05:30 години 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX (зі змінами внесеними Указами від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-IX, від 17 травня 2022 року №341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX, від 12 серпня 2022 року №573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-IX, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-ІХ, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-IX, від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3057-IX), продовженого Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX, з 05:30 години 18 серпня 2023 року строком на 90 діб, ОСОБА_7 перебував у приміщенні магазину "Посад" в с-щі (нині місто) Слобожанське Чугуївського району Харківської області по вул. Ціолковського (нині Європейська), 22, де побачив ОСОБА_9 , у якого в кишені шортів знаходився мобільний телефон, після чого у ОСОБА_7 виник умисел на таємне викрадення мобільного телефону, належного ОСОБА_9 .

Того ж числа та часу, реалізуючи зазначений умисел, ОСОБА_7 перебуваючи за вище зазначеною адресою, переконавшись, що його дії ніким помічені не будуть, усвідомлюючи протиправність своїх дій, шляхом вільного доступу, таємно викрав належний ОСОБА_9 мобільний телефон "Realme C30s", б/в, вартістю 3 292 грн 20 коп., чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на зазначену суму.

Зазначеними діями ОСОБА_7 вчинив в умовах воєнного стану таємне викрадення чужого майна.

17 листопада 2023 року близько 14:00 години, в умовах дії воєнного стану на території України, який введено із 05:30 години 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX (зі змінами внесеними Указами від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, від 18 квітня 2022 року №259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року №2212-IX, від 17 травня 2022 року №341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX, від 12 серпня 2022 року №573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-IX, від 07 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року №2738-ІХ, від 06 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-IX, від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3057-IX, від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX), продовженого Указом Президента України від 06 листопада 2023 року № 734/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 08 листопада 2023 року № 3429-IX, з 05:30 години 16 листопада 2023 року строком на 90 діб, ОСОБА_7 зустрів поблизу будинку № 16 по вул. Спортивній в с-щі (нині місто) Слобожанське Чугуївського району Харківської області, раніше знайомого ОСОБА_10 , у якого в кишені штанів знаходився мобільний телефон, після чого у ОСОБА_7 виник умисел на таємне викрадення мобільного телефону, належного ОСОБА_10 .

Того ж числа та часу, реалізуючи зазначений умисел, ОСОБА_7 скориставшись тим, що ОСОБА_10 був неуважним, переконавшись, що його дії ніким помічені не будуть, усвідомлюючи протиправність своїх дій, шляхом вільного доступу, повторно таємно викрав належний ОСОБА_10 мобільний телефон "Motorolla E13", вартістю 3 350 грн 70 коп., з сім-картою мобільного оператора "Vodafone", вартістю 125 грн 00 коп., та силіконовим чохлом, вартістю 152 грн 70 коп., чим спричинив потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 3 628 грн 40 коп.

Зазначеними діями ОСОБА_7 вчинив повторне, в умовах воєнного стану таємне викрадення чужого майна.

Згідно ст. 68 Конституції України ОСОБА_7 , зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили України", Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції країни покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Органи військового управління забезпечують неухильне додержання вимог Конституції України стосовно того, що Збройні Сили України не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів державної влади чи перешкоджання їх діяльності. Ніякі надзвичайні обставини, накази чи розпорядження командирів і начальників не можуть бути підставою для будь- яких незаконних дій по відношенню до цивільного населення, його майна та навколишнього середовища. За віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу військовослужбовці несуть відповідальність згідно з законом. Права і обов`язки військовослужбовців, які залучаються до здійснення заходів, передбачених частиною четвертою цієї статті, визначаються законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49, 50, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ОСОБА_7 , був зобов`язаний додержуватись Конституції і Законів України, бути прикладом високої культури, скромності та витримки, з повагою відноситися до співслужбовців, поважати чужу гідність, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від їх вчинення інших, додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; берегти державне майно, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, досконало володіти зброєю і технікою, тримати їх справними, чистими та готовими до бою, неухильно виконувати правила безпеки під час використання зброї.

ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 , призваний по мобілізації відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 №102 від 25.12.2023, діючи в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про оборону України", ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ст. ст. 9, 11, 12, 14, 16, 49, 86, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, наніс тілесні ушкодження ОСОБА_11 за наступних обставин.

Так, 16 липня 2024 року близько 23:00 години ОСОБА_7 прийшов до квартири АДРЕСА_2 , за місцем проживання його знайомої ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , де також перебувала і його співмешканка - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Під час перебування в приміщенні квартири за вищевказаною адресою між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 виникла сварка на побутовому ґрунті, під час якої ОСОБА_7 почав хапати руками ОСОБА_11 за верхній одяг та волосся, намагаючись силоміць виволокти її з приміщення вказаної квартири у під`їзд будинку. Після того, у процесі сварки, ОСОБА_7 та ОСОБА_11 перемістились з приміщення вказаної квартири до коридору під`їзду будинку, де у ОСОБА_7 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .

Реалізуючи зазначений умисел, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_11 та, перебуваючи позаду неї, здійснив стискання в області шиї ОСОБА_11 ліктем у згині своєї правої руки, від чого ОСОБА_11 втратила рівновагу і присіла, обпершись спиною до коробу вхідних дверей квартири ОСОБА_12 .

Далі, продовжуючи реалізовувати зазначений злочинний умисел, ОСОБА_7 стоячи у безпосередній близькості до ОСОБА_11 , діючи умисно, зі значною силою наніс один удар лівою ногою ОСОБА_11 по обличчю з лівої сторони в ділянку щелепи, чим спричинив останній середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді травматичного двобічного перелому нижньої щелепи у ділянках лівого кута та тіла між 42, 43 зубами.

Зазначеними діями ОСОБА_7 вчинив умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, прокурор у кримінальному провадженні та захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі в редакції змінених доводів та вимог прокурор у кримінальному провадженні просить вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 за ч.4 ст.185, ч.1 ст.122 КК України змінити, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців, за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, до покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, приєднати 6 місяців позбавлення волі, що є частиною покарання, призначеного за ч.1 ст.122 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 роки, вважати засудженим ОСОБА_7 до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року у виді штрафу в розмірі 1700 гривень, більш суворим покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, призначеним за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання на самостійне виконання вироку Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України.

В обґрунтування доводів зазначає, що в ході цього судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 засуджений за ч.1 ст.162 КК України вироком Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року до штрафу в розмірі 1700 гривень, який до теперішнього часу не сплатив та фактично вказане покарання не відбув, у зв`язку з чим, вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 липня 2025 року підлягає зміні внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом ч.4 ст.70 КК України, яка підлягала застосуванню.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, та призначити обвинуваченому покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Звільнити ОСОБА_7 на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 роки.

Зазначає, що, з урахуванням особи обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України не судимий, під наглядом в психіатричному та наркологічному кабінетах не перебував, скарг за місцем проживання не надходило, призваний 25 грудня 2023 року за мобілізацією та самовільно залишив відповідну військову частину, наявністю обставини, яка пом`якшує покарання та відсутністю обставин, які обтяжують покарання, ОСОБА_7 доцільно призначити мінімальне покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, остаточне покарання призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту, а також доводи обвинуваченого та його захисника, які просили пом`якшити обвинуваченому покарання, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.122 КК України, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на доказах, досліджених у судовому засіданні, аналіз яких даний у вироку.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 учасниками кримінального провадження не оскаржені, то висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці судом апеляційної інстанції не підлягають, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені кримінально-процесуальним законом, який передбачає повноваження судів апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з положеннями ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і суворості.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні статті 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті статті 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.

Водночас, зі змісту ст.75 КК України вбачається, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст.12 КК України, є нетяжким та тяжким злочинами, а також відомості про особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України судимостей не має, під час перебування цього кримінального провадження на судовому розгляді вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.162 КК України, за яке засуджений до штрафу, під наглядом в психіатричному і наркологічному кабінетах не перебував, скарг на нього за місцем проживання не надходило, призваний 25 грудня 2023 року за мобілізацією у в/ч НОМЕР_1 та самовільно залишив відповідну військову частину.

Обставиною, що пом`якшує покарання, передбачену п.2 ч.1 ст.66 КК України, суд визнав часткове відшкодування шкоди, про що повідомив потерпілий ОСОБА_9 під час судового розгляду.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ч.1 ст.67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання ОСОБА_7 , вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі за санкціями інкримінованих кримінальних правопорушень і у розмірах ближчих до мінімальних, а також на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень визначив остаточне покарання саме за принципом часткового їх складання. При цьому, суд у своєму вироку навів переконливі доводи та мотиви про наявність підстав для застосування до обвинуваченого покарання саме у виді позбавлення волі, яке й слід відбувати реально, тобто без умовного засудження, передбаченого положеннями ст.75 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність, та не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі сторони захисту.

Обставини, на які посилається апелянт вже були враховані судом при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 та ч.1 ст.122 КК України, та, відповідно, не є достатніми підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку, як про це зазначає сторона захисту.

З урахуванням викладеного, підстав для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України, а також звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, як про це просить сторона захисту, з мотивів наведених в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не знаходить.

Доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції при призначенні остаточного покарання, за сукупністю кримінальних правопорушень, відповідно до вимог ч.1 ст.70 КПК України, безпідставно застосував принцип часткового складання покарань замість принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, статтею 70 КК України визначено порядок призначення покарання за сукупністю злочинів, зокрема, частиною першою цієї норми закону встановлено, що при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при визначенні питання про те, який із передбачених ст.70 КК України, принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

Таким чином, встановлюючи передбачений ст. 70 КК України порядок визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, закон не регламентує, у яких випадках суд може застосувати той чи інший із зазначених принципів.

Отже, у кожному конкретному випадку це питання вирішується на розсуд суду, який обирає той чи інший принцип визначення покарання за сукупністю злочинів з урахуванням обставин конкретної справи і даних про особу винного.

Вирішуючи питання щодо способу визначення остаточного покарання ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень, відповідно до положень ч.1 ст.70 КК України, суд першої інстанції, виходив із поняття судової дискреції та врахував конкретні обставини цього кримінального провадження, дії обвинуваченого ОСОБА_7 , тяжкість кримінальних правопорушень, їх кількість у сукупності та тілесні ушкодження, завдані потерпілій, особу обвинуваченого, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, у зв`язку з чим, дійшов висновку про доцільність застосування до обвинуваченого способу визначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень саме шляхом часткового складання призначених покарань, який у цьому конкретному випадку буде відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Даних про те, що призначене ОСОБА_7 остаточне покарання за ч.1 ст.70 КК України шляхом застосування принципу часткового складання покарань є явно несправедливим через м`якість, в розумінні положень ст. 414 КПК України, та яке б мало стати підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції саме в цій частині, стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено та матеріалами кримінального провадження не підтверджено.

Будь-яких законних підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання, в тому числі призначеного із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

У зв`язку з викладеним, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185, ч.1 ст.122 КК України, відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, у зв`язку з чим, апеляційна скарга сторони захисту в цій частині не підлягає задоволенню.

Разом з цим, доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, є слушними з огляду на наступне.

Так, положення статті 70 КК України визначають підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю злочинів.

Відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Згідно висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 243/2528/19 положення ч. 3 ст. 72 КК України не тільки не виключають можливості застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 гривень.

Згідно формулювання обвинувачення за цим кримінальним провадженням, що визнано судом доведеним, обвинувачений 01 вересня 2023 року, 17 листопада 2023 року вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст. 185 КК України, а 16 липня 2024 року кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України, тобто до ухвалення вироку Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року, покарання за яким не відбуте.

Разом з цим, оскаржуваним вироком ОСОБА_7 призначено покарання за ч.4 ст. 185, ч.1 ст.122 КК України із застосуванням ч.1 ст.70 КК України у виді позбавлення волі, однак, всупереч вимог ч.4 ст.70 КК України, ухвалено рішення щодо самостійного виконання вироку Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року у виді штрафу.

Таким чином, колегією суддів встановлено неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що свідчить про обґрунтованість апеляційних доводів прокурора в цій частині та є підставою для зміни вироку, що чітко передбачено п.4 ч.1 ст.409 КПК України та п.1 ч.1 ст.413 КПК України.

Згідно з п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, відповідно до п.1 ч.1 ст.413 КК України, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

У пункті 4 ч.1 ст.408 КПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок, якщо це не погіршує становище обвинуваченого.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що виразилось у незастосуванні судом закону, який підлягає застосуванню, колегія суддів вважає за необхідне вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання змінити, що не є погіршенням становища обвинуваченого.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст.185, ч.1 ст.122 КК України, до ухвалення вироку Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року, колегія суддів вважає необхідним призначити остаточне покарання ОСОБА_7 , із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора в редакції змінених доводів та вимог підлягає задоволенню.

Поряд із цим, висновки і рішення суду першої інстанції щодо самостійного виконання вироку Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року є зайвими та підлягають виключенню із мотивувальної та резолютивної частини вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні в редакції змінених доводів та вимог задовольнити.

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за:

- ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців;

- за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за оскаржуваним вироком вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку посилання на самостійне виконання вироку Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Зміївського районного суду Харківської області від 16 травня 2025 року за ч.1 ст.162 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 гривень, більш суворим, призначеним за оскаржуваним вироком, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

В решті вирок Зміївського районного суду Харківської області від 02 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді: