Провадження № 1-кс/522/5716/25

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2025 року м. Одеса
ВСТАНОВИВ:
21.08.2025 до відділу поліції №5 надійшла заява ОСОБА_4 , яка повідомила, що у період часу з 19.08.2025 по 20.08.2025 невстановлені особи, шахрайським шляхом із використанням електронних засобів, заволоділи грошовими коштами з її криптогаманця на загальну суму 115 706 доларів США.
Допитана в якості потерпілої ОСОБА_4 пояснила, що у 2023 році вона разом зі своїм чоловіком продала житловий будинок у м. Миколаєві та частину коштів перевела у криптовалюту. Відтак з 2023 року на їхньому криптогаманці зберігалися різні види криптовалюти Bitcoin, Ethereum, ADA, LTC. Станом на 2025 рік вартість зазначених активів становила приблизно 115 706 доларів США.
За словами потерпілої, доступ до цього гаманця мали також її чоловік ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 , що ґрунтувалося на внутрішній домовленості родини.
20.08.2025 приблизно о 22:00 год., перебуваючи за місцем проживання, потерпіла зайшла до свого криптогаманця з метою перевірки балансу та курсу криптовалют, де виявила повну відсутність коштів у сумі 115 706 доларів США. У розділі «транзакції» вона виявила дев`ять переказів, здійснених без її відома:
1.19.08.2025 о 18:51 18 352 USD на гаманець «bciqxdf8e2n0da362n5jwnirj8apqupndnena6h73m»;
2.19.08.2025 о 18:51 35 682 USD на гаманець « НОМЕР_1 »;
3.19.08.2025 о 19:22 10 315 USD на гаманець «0x3f1F1E390Fe9Cd84b7Eca1d36dE0E41ADA0B611B»;
4.19.08.2025 о 21:02 37 141 USD на гаманець « НОМЕР_2 »;
5.20.08.2025 о 19:01 553 USD на гаманець «bc1q7dfcfnqar079qlz3fhu2waeyeaswgwuvvnauxm»;
6.20.08.2025 о 19:02 542 USD на гаманець « ІНФОРМАЦІЯ_1 »;
7.20.08.2025 о 19:48 6 774 USD на гаманець «LKoehX2F71NPzirR8x9DK7wjoeMhvppwDT»;
8.20.08.2025 о 19:57 6 568 USD на гаманець « ІНФОРМАЦІЯ_1 »;
9.20.08.2025 о 23:14 7 439 USD на гаманець « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
22.08.2025, відповідно ст. 40 КПК України, оперативному підрозділу Департаменту кіберполіції було надано доручення щодо проведення комплексу оперативно-розшукових заходів, спрямованих на викриття та документування протиправної діяльності, встановлення кола осіб, причетних до кримінального правопорушення, а також проведення аналітичного дослідження руху віртуальних активів з гаманців потерпілої.
У ході досудового розслідування встановлено, що зазначені кошти були переведені на низку крипто-гаманців, з яких у подальшому здійснено операції на відомі криптобіржі, зокрема «WhiteBit», «MEXC», «HitBTC.com» та інші.
В результаті аналітичних заходів та міжнародного запиту до біржі «WhiteBit» встановлено, що частина коштів була виведена на облікові записи, верифіковані на ім`я:
?ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Окрім того, встановлено, що обліковий запис у месенджері Telegram під ім`ям користувача « ОСОБА_9 », з якого здійснювалася комунікація з потерпілими та публікувалися відомості про віртуальні активи, також належить ОСОБА_7 . Ідентифікація підтверджується відеозаписами та інформацією з біржових акаунтів.
З метою забезпечення збереження вилученого майна, яке визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та запобігання можливості приховування майна, його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, виникла необхідність в арешті майна, прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на зазначене у клопотанні майно.
Прокурор ОСОБА_3 та старший слідчий ОСОБА_10 в судове засідання не з`явились, надали заяви про розгляд клопотання за їх відсутності, клопотання підтримують та просять задовольнити у повному обсязі.
Представник власника майна, адвокат ОСОБА_11 , яка була повідомлена про дату, час та місце розгляду клопотання, в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд клопотання у її відсутності у задоволенні якого просила відмовити.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, в зв`язку з чим слідчий суддя вважає за можливе розглянути клопотання за відсутності сторін кримінального провадження.
У відповідності до ч. 4 ст. 107 КПК України розгляд клопотання проведено за відсутності учасників судового провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки всі особи, які беруть участь у судовому провадженні до суду не з`явилися.
Слідчий суддя розглянувши вказане клопотання, дослідивши надані до нього матеріали, якими прокурор його обґрунтовує, прийшов до висновку, що клопотання про арешт майна, не підлягає до задоволення з наступних підстав.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається, зокрема з метою забезпечення: збереження речових доказів.
За положеннями ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 84 КПК України речові докази є одним із процесуальних джерел доказів.
Частина 1 ст. 98 КПК України регламентує, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Прокурор, звертаючись з клопотанням про арешт майна посилається на те, що вилучений в ході обшуку транспортний засіб Audi S5, д.н. НОМЕР_5 , VIN транспортного засобу НОМЕР_6 , зареєстрованого на ім`я ОСОБА_8 та який фактично використовується ОСОБА_8 , відповідає критеріям, зазначеним у п. 1 ч. 2 ст. 167 КПК України, а саме: використаний як засіб чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.
Постановою від 09.10.2025 року транспортний засіб Audi S5, д.н. НОМЕР_5 , VIN транспортного засобу НОМЕР_6 , визнано речовим доказом.
При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися у наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Окрім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Частиною 2 статті 131 КПК України передбачено такий вид заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.
Згідно зі ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воноє доказомкримінального правопорушення,підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення зюридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2)спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди,завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. При цьому з метою забезпечення збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до вимог ст.173 КПК України , при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1)правову підставу для арешту майна; 2)можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1)можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Частина 1 ст.173 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.
З урахуванням положень ст.2,7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст.170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літґоу та інші проти Сполученого Королівства»). Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрот проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі Смирнов проти Росії було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
В своєму клопотанні прокурор вказує, що у період часу з 19.08.2025 по 20.08.2025 невстановлені особи, шахрайським шляхом із використанням електронних засобів, заволоділи грошовими коштами з крипто гаманця, які належать потерпілій ОСОБА_4 , на загальну суму 115 706 доларів США та вказане кримінальне провадження розпочате за ч.4 ст.190 КК України.
Транспортний засіб Audi S5, д.н. НОМЕР_5 , VIN транспортного засобу НОМЕР_6 , на який прокурор клопоче накласти арешт, належить ОСОБА_8 , однак жодні документи, які б вказували на використання вказаного транспортного засобу, як засобу чи знаряддя вчинення даного злочину в матеріалах справи відсутні.
Як вище зазначалось, статтею 98 КПК України визначено, що є речовим доказои у кримінальному провадженні.
Частина 4 ст.190 КК України передбачає відповідальність за шахрайство, вчинене у великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.
Прокурором не доведено існування правових підстав для накладення арешту на вказане майно, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, про які зазначено у його клопотанні, оскільки ним не надано доказів, що майно, на яке просив накласти арешт є предметом протиправної діяльності, об`єктом та знаряддям злочину та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, у зв`язку із чим постанова слідчого в частині визнання вищевказаного вилученого майна речовими доказами є формальною.
Виходячи зі змісту поданого до слідчого судді клопотання про арешт майна, прокурор, в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, у відповідності до ст. 94 КПК України, таких доказів також не вбачає.
Слід також звернути увагу, що вказаний транспортний засіб у встановленому порядку хоча і визнаний органом досудового розслідування речовим доказом у кримінальному провадженні, однак така постанова на думку суду є формальною, у зв`язку з чим в даному випадку не може ставитися питання про накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів, як це дозволяє ч. 10 ст. 170 КПК України.
Зважаючи на викладене, слідчий суддя приходить до остаточного висновку про те, що на вказаний стороною обвинувачення транспортний засіб не може бути накладено арешт у вказаному кримінальному провадженні за наведених підстав. Прокурором не доведено необхідність накладення арешту на вищевказане майно з метою збереження речових доказів, не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе його використання.
За положеннями ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.
З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на вищевказаний транспортний засіб не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів.
На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про недоведеність такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючисьст.ст.98,131,132,170-174,309 КПК України, -
УХВАЛИВ:
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя