ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6724/25 Номер провадження 11-кп/814/1924/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року м. Полтава

Суддя-доповідач Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду ОСОБА_2 , перевіривши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_3 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , на вирок Київського районного суду м. Полтава від 23 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и в:

Цим вироком затверджено угоду про визнання винуватості від 08 серпня 2025 року, укладену між прокурором та ОСОБА_4 за участю захисника ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України, та призначено йому узгоджене покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Відповідно до ст.ст.96-1, 96-2 КК України застосовано спеціальну конфіскацію щодо мобільного телефону «Samsung Galaxy A04» із сім-картою мобільного оператора ПрАТ «ВФ Україна»: НОМЕР_1 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_3 просить змінити вирок Київського районного суду м. Полтава від 23 жовтня 2025 року в частині визначення тривалості іспитового строку та вважати ОСОБА_4 на підставі ст.75 КК України звільненим від відбування покарання з виробуванням, визначивши йому іспитовий строк мінімальної тривалості, в іншій частині вирок залишити без зміни. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд: вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку для ОСОБА_4 , послався на ті ж обставини, які стали підставою для призначення йому мінімального за розміром покарання та його звільнення від відбування цього покарання, однак безпідставно визначив максимальний за тривалістю іспитовий строк, оскільки наявність обставин, які пом`якшують захід примусу, у вигляді щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, з урахуванням особи ОСОБА_4 , який не судимий, є особою молодого віку, має: міцні соціальні зв`язки, позитивні характеристики, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, дають підстави для визначення йому мінімального за тривалістю іспитового строку; не мотивував таке рішення і не спростував переконливими доказами доводи сторони захисту й прокурора про можливість виправлення ОСОБА_4 протягом іспитового строку мінімальної тривалості.

Суддя-доповідач перевірив апеляційну скаргу на її відповідність вимогам КПК України та вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою з таких підстав.

Відповідно до ч.4 ст.399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст.394 КПК України.

За змістом засади диспозитивності сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України (ч.1 ст.26 КПК України), а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень КПК України (ч.3 ст.26 КПК України).

З огляду на вказані вище положення процесуального закону, приписами глави 35 КПК України закріплено можливість вирішення правового спору учасниками провадження через інстутут укладення угоди. У випадку ініціювання сторонами вирішення правового спору між ними самостійно через укладення угоди в порядку, визначеному цією главою КПК України, дії суду обмежуються відповідним бажанням сторін.

Кримінальним процесуальним законом визначено суттєві особливості розгляду кримінальних проваджень на підставі угод (диференціація процесуальної форми) та оскарження вироків, ухвалених на підставі угод.

За приписами ч.4 ст.475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому цим Кодексом, з підстав, передбачених ст.394 КПК України.

Послідовно забезпечуючи реалізацію вимог засади диспозитивності, законодавець виділив в окремій нормі КПК України особливості апеляційного оскарження судових рішень на підставі угод, що передбачає звуження меж вимог, які можуть ставити в апеляційній скарзі суб`єкти оскарження (ст.394 КПК України).

Так, згідно з п.1 ч.4 ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений: обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч.4, 6, 7 ст.474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Імперативна вказівка у цій процесуальній нормі щодо виключного визначення підстав для оскарження відповідного судового рішення узгоджується і з положеннями ч.2 ст.473 КПК України, якими передбачено, що наслідком укладення та затвердження угоди про визнання винуватості для підозрюваного чи обвинуваченого є обмеження права оскарження вироку згідно з положеннями ст.ст.394, 424 КПК України та його відмова від здійснення прав, передбачених абз.1, 4 п.1 ч.4 ст.474 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.472 КПК України в угоді про визнання винуватості визначаються, серед іншого, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

Частинами 2, 3, 4 ст.75 КК України унормовано, що суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання винуватості, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням. У кримінальних провадженнях щодо корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про визнання винуватості, якщо сторонами угоди узгоджено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на строк не більше восьми років або іншого більш м`якого покарання, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 08 серпня 2025 року прокурор та ОСОБА_4 за участю захисника ОСОБА_3 на підставі ст.ст.468, 469, 472, 473, 474, 476 КПК України уклали угоду про визнання винуватості, відповідно до якої ОСОБА_4 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України, за інкримінованих йому в обвинувальному акті обставин. За умовами угоди її сторони дійшли згоди про призначення обвинуваченому за вчинення зазначеного вище кримінального правопорушення покарання у вигляді 5 років позбавлення волі та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком, встановленим судом, і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України (а.п.21-31).

При цьому, у повній відповідності до норм кримінального й кримінального процесуального законодавства, усталеної судової практики щодо їх застосування в названій вище угоді про визнання винуватості не було визначено конкретний термін іспитового строку, який необхідно було застосувати до ОСОБА_4 у випадку затвердження угоди, оскільки вирішення цього питання належить до дискреційних повноважень суду в межах, визначених у ст.75 КК України.

Таким чином, можливість визначення судом, у випадку затвердження угоди, тривалості іспитового строку в межах, визначених у ст.75 КК України, тобто на строк від одного до трьох років, з одного боку, та відмова сторони захисту від права на апеляційне оскарження, крім випадків, передбачених ст.394 КПК України, з іншого боку, становили передбачувані наслідки укладення угоди про визнання винуватості, з якими сторона захисту (обвинувачений і його захисник) добровільно погодилась.

Судом першої інстанції затверджено угоду про визнання винуватості та в чіткій відповідності з обумовленими й погодженими в ній умовами визнано ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України, та призначено йому узгоджене сторонами угоди покарання у вигляді 5 років позбавлення волі зі звільненням його від його відбування з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України. Реалізуючи свої дискреційні повноваження, місцевий суд визначив тривалість застосованого до ОСОБА_4 іспитового строку - 3 роки, та конкретні обов`язки, які необхідно покласти на обвинуваченого на час іспитового строку, а саме обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України (а.п.69-71).

В апеляційній скарзі захисник просить змінити вирок на підставі угоди в частині визначення тривалості іспитового строку та вважати ОСОБА_4 на підставі ст.75 КК України звільненим від відбування покарання з виробуванням, визначивши йому іспитовий строк мінімальної тривалості, в іншій частині вирок залишити без зміни. Мотивуючи свої вимоги, апелянт наводить доводи, в яких посилається виключно на те, що місцевим судом безпідставно визначено обвинуваченому максимальну тривалість іспитового строку та вказує на наявність підстав для визначення ОСОБА_4 іспитового строку мінімальної тривалості.

Таким чином, оскільки визначення тривалості іспитового строку, який необхідно застосувати до обвинуваченого, зокрема, у випадку затвердження угоди про визнання винуватості, належить до дискреційних повноважень суду першої інстанції в межах, визначених у ст.75 КК України, і само по собі не може свідчити про призначення покарання, більш суворого, ніж узгоджено сторонами угоди, то, з урахуванням положень ст.394 КПК України, зазначений вище вирок на підставі угоди не підлягає оскарженню стороною захисту з підстав незгоди з визначеною місцевим судом тривалістю іспитового строку.

З інших підстав вирок суду першої інстанції апелянтом не оскаржено, а наведені ним в апеляційній скарзі доводи та обставини відповідно до ч.4 ст.394 КПК України не належать до підстав оскарження вироку на підставі угоди про визнання винуватості. Тому суд апеляційної інстанції позбавлений можливості оцінити судове рішення місцевого суду в частині визначеної тривалості іспитового строку, адже законодавець вказав вичерпний перелік підстав, з яких може бути оскаржено, в тому числі стороною захисту вирок, яким затверджено угоду про визнання винуватості (ч.4 ст.394 КПК України).

Наведений вище підхід узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду, яка міститься, зокрема, в: постанові від 26 лютого 2020 року (справа №161/8590/19), ухвалах від 23 грудня 2022 року (справа №751/1613/22), 24 листопада 2021 року (справа №991/9969/20).

Отже, захисником оскаржено вирок на підставі угоди про визнання винуватості виключно з підстав, з яких це судове рішення не може бути ним оскаржене, а тому у відкритті апеляційного провадження належить відмовити.

Керуючись ч.4 ст.399 КПК України, суддя-доповідач апеляційного суду,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_3 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , на вирок Київського районного суду м. Полтава від 23 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження невідкладно надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу, разом із апеляційною скаргою та всіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців із дня отримання її копії особою, яка її оскаржує.

Суддя-доповідач ОСОБА_2