Справа № 740/6120/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/15/25
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

з участю: прокурора ОСОБА_12 ,

потерпілого - ОСОБА_13 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_14 ,

захисників ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

обвинуваченого ОСОБА_17 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000151 за апеляційними скаргами: обвинуваченого ОСОБА_17 , представника потерпілого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_14 та прокурора на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 серпня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні малолітню дитину, освіта вища, особа з інвалідністю 3 групи, не працює, раніше не судимий,

засуджений за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_17 ухвалено рахувати з моменту його затримання на виконання вироку суду.

Питання про речові докази вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 06 травня 2018 року, близько 02 год 25 хв, ОСОБА_17 , перебуваючи на території міського парку ім. Т.Шевченка, біля нічного клубу «Космос», розташованого у м. Ніжин, Чернігівської області, вул. Шевченка, 12, умисно, з мотивів особистих неприязних стосунків, з метою спричинення тілесних ушкоджень, заздалегідь одягнувши на кисть правої руки предмет типу «металевий кастет», який мав намір використовувати для спричинення тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_13 три удари кулаком правої руки в область голови, другий з яких у потерпілого не влучив, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, подвійного перелому нижньої щелепи справа по 43 зубу та в області суглобового паростка, перелому кісток носа з обох сторін, перелому передньої стінки верхнього синуса зліва, рани слизової оболонки рота в проекції між 43 та 44 зубом, рани верхньої повіки справа, рани в ділянці лівої брови, рани оболонки нижньої губи справа, садна волосяної частини голови, що відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості і не є небезпечними для життя.

Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_17 з ч.4 ст.296 КК України на ч.1 ст.122 КК України, місцевий суд зазначив, що поведінка обвинуваченого не була зумовлена бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Хоча конфлікт між потерпілим та обвинуваченим і відбувався у громадському місці, однак основним безпосереднім об`єктом посягання ОСОБА_17 було саме здоров`я потерпілого ОСОБА_13 , а не громадська безпека.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_17 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок місцевого суду та пом`якшити йому покарання, призначивши покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік. В обґрунтування скарги послався на невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості. Вказав на те, що суд не в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_17 . Також, місцевим судом не було взято до уваги, що вчиненню ним кримінального правопорушення передувала протиправна поведінка самого потерпілого. Вказав на безпідставне врахування судом при призначенні ОСОБА_17 покарання такої обставини як невідшкодування потерпілому завданої шкоди, оскільки розмір збитків ОСОБА_13 не оголошувався, цивільний позов ним не заявлявся. Крім того, послався на відсутність доказів завдання ним ударів потерпілому саме кастетом. Також зазначив, що місцевий суд не врахував, що досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, має здійснюватися у порядку приватного обвинувачення та відповідно до ч.1 ст.477 КПК України повинно було розпочинатися лише на підставі заяви потерпілого.

Представник потерпілого ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_17 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. В обґрунтування скарги послався на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. Вказав на відсутність будь-якого конфлікту між потерпілим та обвинуваченим. Дії ОСОБА_17 були спрямовані саме на грубе порушення громадського порядку та містили ознаки особливої зухвалості. А тому місцевий суд безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого з ч.4 ст.296 КК України на ч.1 ст.122 КК України. Також заначив, що покарання ОСОБА_17 необхідно призначити у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям, без застосування ст.75 КК України.

Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_17 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Послався на достатність у матеріалах кримінального провадження доказів вчинення обвинуваченим саме кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України. Так, спричиняючи тілесні ушкодження потерпілому, ОСОБА_17 усвідомлював та бажав порушити громадський порядок не лише відносно ОСОБА_13 , а й щодо інших осіб, які перебували поряд, оскільки розумів, що своїми діями він порушить їх нормальний відпочинок. Крім того, для з`ясування особистого конфлікту з потерпілим ОСОБА_17 міг обрати інше (не громадське) місце. Також на вчинення обвинуваченим саме хуліганських дій вказує і безпричинне нанесення ним ударів свідку ОСОБА_19 .

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_17 та його захисників, які підтримали свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити та відмовити у задоволенні апеляційних скарг сторони обвинувачення; думку прокурора, потерпілого ОСОБА_13 та його представника, котрі підтримали свої апеляційні скарги та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_17 у вчиненні саме кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

Доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого зводяться до незгоди з висновками місцевого суду щодо перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_17 з ч.4 ст.296 КК України на ч.1 ст.122 КК України. Проте, дані доводи є безпідставними, з огляду на таке.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у Постанові Пленуму ВСУ від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Тобто, критеріями відмежування хуліганства від інших злочинів, зокрема тих, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно, є об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність діяння, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством над потерпілим, знищенням або пошкодженням майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність явного особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Головною рушійною силою при вчиненні хуліганства є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Протиправне діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямоване на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція оточуючих, в тому числі потерпілого, на провокуючі дії винного стають приводом для подальшого насильства.

Отже, для юридичної оцінки діяння за ст.296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається, виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

Вищенаведене повністю узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к).

Водночас, допитаний в апеляційному суді обвинувачений ОСОБА_17 свою вину визнав в частині нанесення тілесних ушкоджень потерпілому. При цьому категорично заперечив вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України. Показав, що в ніч з 30 квітня на 01 травня 2018 року, поблизу клубу «Космос», підпалили його автомобіль. Він намагався погасити полум`я. ОСОБА_13 у цей час стояв поблизу, посміхався і не давав вогнегасника, поводився зверхньо, вдарив його битою по голові та повідомив, що «замовив» його за 1000 доларів США. Внаслідок цього обвинувачений отримав тілесні ушкодження: розсічення на верхній частині голови, перелом носа, вивих щелепи, які він лікував неофіційно. В нічному клубі ОСОБА_13 привітався з обвинуваченим із сарказмом. Пізніше товариш ОСОБА_17 повідомив, що йому загрожувала небезпека. Тому він ударив ОСОБА_13 на упередження. ОСОБА_19 , який має військовий досвід, став діставати із багажника авто дерев`яні бити, внаслідок чого обвинувачений підбіг до нього і наніс легкий удар. ОСОБА_17 відчував реальну загрозу від ОСОБА_13 та його товаришів, тому вирішив нанести удар потерпілому, як головному, який у той момент надавав вказівки своїм друзям. Ударив ОСОБА_13 через неприязні відносини, оскільки перед цим потерпілий його побив та ображав. Ніякого кастету на руці у нього не було. Порушувати громадський порядок він наміру не мав.

Тобто, у місцевому суді під час розгляду цього кримінального провадження було встановлено та перевірено під час апеляційного розгляду, що обвинувачений ОСОБА_17 підтвердив факт нанесення ударів потерпілому у нічний час 06 травня 2018 року, поблизу клубу «Космос» у м. Ніжині, зазначивши, що наніс тілесні ушкодження ОСОБА_13 , задля захисту свого життя та через неприязні стосунки з потерпілим, який побив його за кілька днів до цього випадку.

Спричинення ОСОБА_17 тілесних ушкоджень потерпілому у нічний час 06 травня 2018 року, поблизу клубу «Космос» у м. Ніжин, також підтверджується показаннями потерпілого та свідків.

Так, потерпілий ОСОБА_13 у суді апеляційної інстанції показав, що ОСОБА_17 є його знайомим. 05.05.2018 ОСОБА_13 разом із дружиною перебували в клубі «Космос», святкували день народження доньки. Коли вони стали збиратися додому, то вийшли на вулицю, стояли разом з друзями за 2-3 м від входу до клубу. У цей час ОСОБА_17 вдарив його по голові, потерпілий одразу ж втратив свідомість. Те, що його вдарив ОСОБА_17 , йому повідомили друзі, обвинуваченого в момент удару не бачив, так як той підбіг збоку. Конфліктів із ОСОБА_17 ні до цього випадку, ні у клубі не було.

Допитана в апеляційному свідок ОСОБА_20 показала, що разом з потерпілим 06.05.2018 перебували у нічному клубі «Космос» і святкували день народження доньки. Близько 2 години ночі вона разом із чоловіком стояли біля входу до клубу. Поряд були ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , ОСОБА_19 пішов до своєї машини, було багато людей. Раптом підбіг ОСОБА_17 і вдарив ОСОБА_13 по голові металевим предметом, який був у правій руці, внаслідок чого потерпілий упав без свідомості та вдарився головою, ОСОБА_17 ще наніс йому кілька ударів, після чого зник. У нічному клубі ОСОБА_13 із ОСОБА_17 не спілкувались, і чому обвинувачений напав на її чоловіка, їй невідомо.

Свідок ОСОБА_22 у судовому засіданні апеляційного суду показав, що в ніч з 05 на 06 травня 2018 року відпочивав у нічному клубі «Космос», де перебували також ОСОБА_13 та ОСОБА_17 . Близько 2 години ночі ОСОБА_13 перебував біля входу до клубу і дивився телефон. У цей момент ОСОБА_17 підбіг і вдарив потерпілого по голові, від чого останній упав на асфальт, після чого ще вдарив ОСОБА_13 , який уже лежав. Він доганяв ОСОБА_17 , останній також ударив ОСОБА_19 правою рукою, з кастетом чи ні, не пам`ятає. Конфліктів між ОСОБА_13 та ОСОБА_17 у клубі він не бачив, до цього - йому не відомо.

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_23 показав, що перебував у клубі «Космос», був «байкерський» захід. ОСОБА_17 раптово вискочив і наніс декілька ударів ОСОБА_13 , який впав, останній був без свідомості, в руках у ОСОБА_17 був предмет, який виступав за межі пальців.

Свідок ОСОБА_19 у місцевому суді показав, що в ніч з 05 на 06 травня 2018 року відпочивав із ОСОБА_21 у нічному клубі «Космос», був «байкерський» захід. Коли він хотів піти з клубу, ОСОБА_21 крикнула, що б`ють ОСОБА_13 ОСОБА_19 побіг за ОСОБА_17 , останній вдарив його один раз по голові металевим кастетом, який був у правій руці, і він втратив свідомість.

Допитана у суді першої інстанції свідок ОСОБА_21 показала, що перебувала разом із ОСОБА_19 на «байкерському» заході в нічному клубі «Космос», вирішили із сім`єю ОСОБА_13 покинути клуб. ОСОБА_13 стояв біля входу до клубу, до нього підбіг ОСОБА_17 і вдарив у голову правою рукою, також були удари по ОСОБА_13 , який вже лежав. На руці ОСОБА_17 був якийсь предмет. Ніяких конфліктів до цього не було.

Свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_25 в судовому засіданні місцевого суду повідомили про наявність конфлікту між ОСОБА_17 та потерпілим за тиждень чи півтора до даної події. Крім того, ОСОБА_25 зазначив, що у квітні 2018 року він бачив ОСОБА_17 , який лежав головою донизу. Він допоміг йому піднятися, поряд також був ОСОБА_24 , який сказав, що ОСОБА_26 побив ОСОБА_13 .

Також обставини нанесення ударів потерпілому ОСОБА_17 підтвердили і свідки сторони захисту ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , з посиланням на попередній конфлікт між обвинуваченим та потерпілим. Зокрема, свідки ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 вказали на побиття потерпілим обвинуваченого перед подією 06 травня 2018 року; свідок ОСОБА_32 вказав про бійку між ОСОБА_17 і потерпілим в парку ім. Шевченка у м. Ніжині, на початку травня 2018 року, внаслідок чого в обвинуваченого були тілесні ушкодження.

Вищенаведене підтверджується також копією довідки лікаря-рентгенолога від 10 січня 2019 року, згідно якої у ОСОБА_17 відмічаються перелом кісток носа без зміщення уламків.

Як слідує із переглянутого в суді апеляційної інстанції відеозапису з камер спостереження біля нічного клубу «Космос», 06 травня 2018 року, в 02 год 23 хв, ОСОБА_13 стояв біля входу до клубу «Космос», у м. Ніжин, дивився у телефон. ОСОБА_17 на відстані 3-4 м він нього, конфліктні дії відсутні. ОСОБА_17 стоїть, його права рука зігнута в кулак у стисненому стані, потім він наносить 3 удари ОСОБА_13 (один удар правою рукою в голову, ОСОБА_13 упав та вдарився потилицею об тверде покриття, другий удар лівою рукою (коли ОСОБА_13 лежить), третій удар - не влучив). Потім ОСОБА_17 відбіг від ОСОБА_13 на відстань близько 10 м у бік, протилежний від входу в клуб, став, повернувся, підбіг до джипа, який стояв з відкритим багажником, підбіг до ОСОБА_19 і вдарив його правою рукою, внаслідок чого ОСОБА_19 впав.

Відтак, обстановка та обставини події 06.05.2018, динаміка їх розвитку і застосування ОСОБА_17 насильства до потерпілого та спричинення тілесних ушкоджень останньому, не свідчать про те, що поведінка обвинуваченого була зумовлена бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Даний конфлікт 06 травня 2018 року мав у своїй основі конкретні особисті неприязні стосунки між його сторонами - обвинуваченим ОСОБА_17 та потерпілим ОСОБА_13 , тобто зумовлений особистим мотивом.

За таких підстав, колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про те, що хоча конфлікт між обвинуваченим та потерпілим 06 травня 2018 року і відбувався у громадському місці, проте основним безпосереднім об`єктом посягання ОСОБА_17 було саме здоров`я ОСОБА_13 , а не громадська безпека.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_17 з ч.4 ст.296 КК України на ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя потерпілого ОСОБА_13 і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст.121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілого ОСОБА_13 , з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, доводи прокурора та представника потерпілого не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг сторони обвинувачення у цій частині.

Також, є непереконливими і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_17 в частині того, що він не наносив удари потерпілому кастетом.

Згідно з висновком експерта КЗ «Чернігівське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 14 серпня 2018 року №145 (експерт ОСОБА_33 ), у потерпілого ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, подвійного перелому нижньої щелепи справа по 43 зубу та в області суглобового паростка, перелом кісток носа з обох сторін, перелом передньої стінки верхнього синуса зліва, рана слизової оболонки рота в проекції між 43 та 44 зубом, рана верхньої повіки справа, рана в ділянці лівої брови, рана оболонки нижньої губи справа, садна волосистої частини голови; - які виникли внаслідок удару тупим предметом з елементами тертя-ковзання. Вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості і могли бути заподіяні 06 травня 2018 року, дані тілесні ушкодження не були небезпечними для життя, в тому числі і в момент заподіяння. Потерпілий отримав не менше 4-х травматичних дій і протягом проміжку часу отримання всього комплексу тілесних ушкоджень його взаєморозташування щодо нападника неодноразово змінювалось. Увесь комплекс виявлених тілесних ушкоджень не міг утворитись унаслідок одноразового падіння з положення стоячи. На тілі потерпілого не виявлено тілесних ушкоджень, характерних для самозахисту від нападника. Всі вказані тілесні ушкодження виникли в результаті ударів тупим предметом (предметами) з обмеженою поверхнею, якими, в тому числі, можуть бути як кулаки рук, так і предмет по типу кастета (т.1, а.к.п.98-102).

Будучи допитаною у місцевому суді експерт ОСОБА_33 підтвердила вказаний висновок і зазначила, що, враховуючи пошкодження носа і щелепи потерпілого ОСОБА_13 , удар нанесений кастетом, ці ушкодження не спричинені кулаком. Кастет це площина, кулак не завжди є твердою поверхнею. Кулак при ударі мав би пошкодження.

Свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_22 , ОСОБА_21 (остання, зокрема, до події 06.05.2018 потерпілого не знала), у судовому засіданні місцевого суду вказали на наявність в обвинуваченого в момент нанесення удару потерпілому у правій руці металевого предмету, який виступав над пальцями. Наявність вказаного предмету при заподіянні удару обвинуваченим свідку ОСОБА_19 підтверджено в судовому засіданні даним свідком безпосередньо.

Показання вказаних свідків, які були приведені до присяги і не мали жодних підстав для обмовляння ОСОБА_17 , повністю узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи №145 від 14.08.2018 та показаннями експерта ОСОБА_34 .

Відтак, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що обвинувачений спричинив потерпілому ОСОБА_13 тілесні ушкодження саме із застосуванням кастету.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_17 , що досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, повинно було здійснюватися у порядку приватного обвинувачення та відповідно до ч.1 ст.477 КПК України мало було розпочатим лише на підставі заяви потерпілого, слід зазначити наступне.

Критерієм розмежування кримінальних проваджень у формі приватного та публічного обвинувачення є зумовлене характером і наслідками протиправного діяння співвідношення публічного і приватного інтересу як об`єктів кримінально-правового захисту. Від такого співвідношення залежать передбачені законом способи вирішення конфлікту між винним і потерпілим, у тому числі можливість його розв`язання без застосування заходів кримінальної репресії.

Попри суспільну небезпечність кримінальних правопорушень приватного обвинувачення, як і будь-яких інших злочинів, їх визначальною ознакою є домінування приватного інтересу над публічним, яке надає вирішального значення волевиявленню потерпілого для притягнення чи непритягнення особи до кримінальної відповідальності. Головна ідея запровадження цієї особливої кримінальної процедури у правову систему України полягає в тому, що законодавець надає пріоритет свободі особистості у царині, яка віддана на розсуд індивіда і не може бути об`єктом втручання держави.

Злочини, кримінальне провадження щодо яких здійснюється у формі приватного обвинувачення, завдають шкоди головним чином інтересам окремих осіб, здебільшого, не є тяжкими і зумовлені локальними конфліктами, їх небезпека для держави й суспільства не є значною, а порушені права потерпілих можуть бути ефективно захищені як за допомогою кримінально-правових механізмів, так і в альтернативний спосіб. Завдана цим особам шкода зазвичай не має непоправного характеру, і становище, яке вони мали до вчинення посягання, може бути поновлено, в тому числі, шляхом порозуміння, примирення, компенсації й іншим чином без застосування встановлених державою заходів примусу.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до ч.1 ст.477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною 4 статті 26, пунктом сьомим частини 1 статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінального правопорушення та його кваліфікації. Зазначене є винятковою компетенцією органів досудового розслідування, державного обвинувачення і суду. Перекладення цього обов`язку на потерпілого, з урахуванням відсутності у кримінальному процесуальному законі норм про обов`язкове забезпечення його послугами адвоката (на відміну від обвинуваченого), неминуче призвело би до обмеження його можливостей ефективно захистити свої порушені права, в тому числі залежно від матеріального і соціального становища як чинників доступу до якісної правової допомоги.

Зміст частини першої ст.477 КПК України у системному зв`язку із ч.4 ст.26 і п.7 ч.1 ст.284 зазначеного Кодексу зводиться до того, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою КК України. Інтерес особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети.

Право потерпілого на таке звернення кореспондує конституційний обов`язок держави в особі компетентних органів захистити порушені права і свободи постраждалої людини в установленій законом формі, зокрема з дотриманням визначеної КПК процедури встановити дійсні обставини справи і в разі підтвердження факту злочинного діяння надати йому юридичну оцінку відповідно до норм Кримінального кодексу.

На стадії судового розгляду кримінального провадження, розпочатого в порядку публічного обвинувачення, можливість чи неможливість продовження провадження у зв`язку зі зміною кваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення і пов`язані з цим межі процесуальних повноважень суду залежать від того, хто є ініціатором перекваліфікації, - 1) суд на підставі частини третьої статті 337 КПК чи 2) прокурор у порядку статті 338 цього Кодексу.

Юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (п.2 ч.1 ст.368 КПК). Відповідне судове рішення, як передбачено частиною 2 ст.371 зазначеного Кодексу, ухвалюється в нарадчій кімнаті. До цього часу висловлювати власну позицію по суті справи, а також вчиняти будь-які дії, що є прямим або опосередкованим проявом такої позиції, суд не вправі, оскільки це може викликати обґрунтований сумнів у його неупередженості.

Отже, під час судового розгляду кримінального провадження, розпочатого і спрямованого до суду за процедурою публічного обвинувачення, якщо прокурор у порядку статті 338 КПК не вносив до обвинувачення змін, які б трансформували його у приватне, до видалення суду до нарадчої кімнати не виникає жодних процесуальних перешкод для продовження кримінального провадження незалежно від наявності чи відсутності матеріально-правових підстав для перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення. Адже до прийняття судом відповідного рішення по суті справи процес не втрачає ознак публічності і його перебіг не ставиться у залежність від позиції потерпілого.

Водночас, відповідно до вимог ч.6 ст.22 КПК України, у перебігу судового провадження суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зобов`язаний створити потерпілому, як і іншим учасникам процесу, необхідні умови для реалізації його процесуальних прав, зокрема вжити заходів для забезпечення прибуття потерпілого в судове засідання, роз`яснити права, передбачені ст.56 цього Кодексу, допитати його, надати можливість подавати докази, заявляти клопотання, висловлювати свою думку щодо клопотань сторін, виступати у судових дебатах, виражати власну позицію щодо питань, пов`язаних з притягненням обвинуваченого до кримінальної відповідальності, а за необхідності - запропонувати уточнити таку позицію.

За результатами судового розгляду в нарадчій кімнаті суд відповідно до вимог статей 284, 369, 371-374 КПК України ухвалює вирок або постановляє ухвалу, якими кримінальне провадження закінчується.

Межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені нормою частини 3 статті 337 КПК України, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин.

Отже, нормативно повноваження суду щодо зміни обвинувачення обмежуються лише характером цієї зміни, а не позицією учасників судового провадження.

Проте у випадку, якщо суд дійде висновку про необхідність перекваліфікації дій особи зі злочину публічного обвинувачення на злочин приватного обвинувачення, позиція потерпілого матиме вирішальне значення для подальшої долі кримінального провадження, зумовленої такою перекваліфікацією.

Саме таку позицію висловила у своєму рішенні Велика Палата Верховного Суду (№288/1158/16-к (№13-28кс19) від 03.07.2019).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт щодо ОСОБА_17 надійшов до суду першої інстанції з правовою кваліфікацією за ч.4 ст.296 КК України, тобто - це кримінальне провадження у формі публічного обвинувачення.

Оцінюючи дії ОСОБА_17 та докази, надані сторонами кримінального провадження, у нарадчій кімнаті, місцевий суд дійшов висновку про відсутність в діях обвинуваченого ознак кримінального правопорушення публічного обвинувачення і в межах своїх повноважень, передбачених ч.3 ст.337 КПК України, перекваліфікував дії ОСОБА_17 на ч.1 ст.122 КК України, що є кримінальним правопорушенням приватного обвинувачення.

А тому доводи апеляційної скарги сторони захисту у цій частині є неспроможними.

Відтак, позицію обвинуваченого ОСОБА_17 колегія суддів вважає як захисну, з метою покращення свого становища та уникнення ним відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеним, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення його апеляційної скарги у цій частині.

Згідно з положеннями ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_17 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, з достатньою повнотою врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується формально позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, є особою з інвалідністю 3 групи, одружений, має на утриманні малолітню дитину; обставину, яка пом`якшує покарання - позитивна соціальна поведінка після вчинення кримінального правопорушення; відсутність обставин, які обтяжують покарання; позицію потерпілого щодо міри покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_17 покарання саме у виді позбавлення волі у розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.122 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Разом з тим, за змістом п.3 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею нетяжкого злочину і до набрання вироком законної сили минуло п`ять років, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Відповідно до ч.5 ст.74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 цього Кодексу.

Санкція частини 1 ст.122 КК України передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років або позбавленням волі на той самий строк.

Відповідно до ст.12 КК України, вищевказане кримінальне правопорушення відноситься до нетяжких злочинів, тобто передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_17 скоїв кримінальне правопорушення 06 травня 2018 року, тобто з дня його вчинення минуло більше, ніж п`ять років, строк давності притягнення до кримінальної відповідальності не зупинявся та не переривався, а тому обвинуваченого слід звільнити від призначеного місцевим судом покарання за ч.1 ст.122 КК України.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що звільнення особи від покарання за строками давності є обов`язком суду, залежить від настання передбачених ст.49 КК України правових підстав і не залежить від волевиявлення учасників кримінального провадження.

Беручи до уваги, що на час апеляційного розгляду закінчився строк давності притягнення ОСОБА_17 до кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.122 КК України, вимога прокурора та представника потерпілого про призначення обвинуваченому більш суворого покарання, не заслуговує на увагу.

Керуючись ст.ст.404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_17 , представника потерпілого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_14 та прокурора - залишити без задоволення, а вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 серпня 2021 року щодо ОСОБА_17 - без змін.

На підставі ч.5 ст.74 КК України, ОСОБА_17 звільнити від відбування призначеного місцевим судом покарання, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.3 ч.1 ст.49 КК України.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_17 у виді тримання під вартою - скасувати, звільнивши його з-під варти в залі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4