Справа № 448/1492/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/735/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бортянино Мостиського (станом на сьогодні Яворівського) району Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Бортянино, на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 13 червня 2025 року у кримінальному провадженні про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Строк покарання ОСОБА_6 рахувати з дня його затримання після набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід ОСОБА_6 на момент ухвалення вироку не обраний і підстав для його обрання суд не вбачав.

Вирішено питання з цивільним позовом, витратами на правову допомогу, арештом майна та речовими доказами.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 13 листопада 2019 року приблизно о 21.00 год, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Skoda SuperB» номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою М-11 Львів-Шегині, в напрямку м. Львова Яворівського району Львівської області, на ділянці дороги в с. Берегове Яворівського (колишнього Мостиського) району Львівської області, порушив вимоги ПДР, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 з подальшими змінами та доповненнями, а саме: п.п. 1.5, 2.3 (б,д), 12.4, які виразилися в тому, що він був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, у населеному пункті рухався зі швидкістю більшою, ніж 50 км/год, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, а саме: до зіткнення з автомобілем «Volkswagen Passat» номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який рухаючись другорядною автодорогою від с. Хоросниця Яворівського (колишнього Мостиського) району Львівської області, виїжджав на автодорогу Львів- Шегині, ліворуч, відносно напрямку руху автомобіля марки «Skoda SuperB» номерний знак НОМЕР_3 . Після чого, автомобіль марки «Skoda SuperB» номерний знак НОМЕР_3 здійснив наїзд на пішоходів: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які перебували на узбіччі смуги руху в напрямку від с. Шегині до м.Львова. Внаслідок чого, ОСОБА_11 отримав поєднану травму нижніх кінцівок та тазу, яка призвела до гіповолемічного шоку (знекровлення), що спричинило зупинку серцевої діяльності та дихання з послідуючим припиненням функції центральної нервової системи, внаслідок якої помер в лікувальному закладі.

Вина обвинуваченого ОСОБА_6 полягає в тому, що він, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, зокрема п.п. 1.5, 2.3 (б,д), 12.4 ПДР України, що спричинило смерть ОСОБА_11 та заподіяло тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_12 , тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Мостиського районного суду Львівської області від 13 червня 2025 року скасувати, а провадження у справі закрити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що оскаржений вирок є незаконним та необґрунтованим, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначаючи у вироку, що він порушив вимоги про швидкість руху в населених пунктах не більше 50 км за годину і це призвело до смерті ОСОБА_11 та заподіяло тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_12 , суд навів ряд висновків експертиз про те, що він нібито перевищив допустиму у населених пунктах швидкість і це є у причинному зв`язку з настанням цієї пригоди. Однак, причинний наслідок настання пригоди не є тотожнім причинному наслідку з настанням кваліфікуючих ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому причинного зв`язку його дій чи порушень ПДР з настанням тілесних ушкоджень суд у вироку не навів. У своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі №682/956/17 Верховний Суд зазначив, що причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України. Велика Палата звертає увагу на те, що склад злочину, передбачений ст. 286 КК України, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

Як зазначає апелянт, висновок про швидкість автомобіля «Шкода Супер Б» НОМЕР_3 зроблені експертом у формі припущення, що сліди є від цього автомобіля, а якщо ці сліди залишені не автомобілем «Шкода Супер Б» НОМЕР_3 , то яка швидкість указаного автомобіля? При цьому ряд експертів у висновках вказують про неможливість експертним шляхом встановити місце зіткнення і місце кінцевого розташування автомобілів учасників ДТП неможливо через недоліки схеми ДТП відсутність належної фіксації. Однак далі в експертизах винаходять і місце зіткнення, і місце кінцевого розташування, як це зроблено у висновку від 20 липня 2022 року КСЕ-19/11-22/10256-ІТ та у висновку від 25 жовтня 2021 року, відповідно роблять висновки з «винайдених» експертами вихідних даних. Експерт використав комп`ютерну програму Cyborg Idea (CYBID) V-SIM 3.0. Однак жодних посилань на те, що використана комп`ютерна програма атестована та має державну реєстрацію експерт у висновку не навів.

Вказує, що у показаннях в суді ОСОБА_10 давав показання, які суперечать показанням, які він давав у ході слідчих експериментів, однак суд не усунув ці розбіжності. Тому використані в якості вихідних даних показання ОСОБА_10 під час проведення експертиз означає, що ці висновки зроблені на підставі суперечливих і недоведених показань.

Звертає увагу, що суд визнав доведеним, що винуватцем ДТП, яке призвело до трагічних наслідків, є саме ОСОБА_10 . Втім, суд лише послався на те, що стосовно ОСОБА_10 справу виділено в окреме провадження, не взявши до уваги факти, що мають значення для прийняття об`єктивного рішення.

Представник потерпілих ОСОБА_13 , малолітньої потерпілої ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 13 червня 2025 року, у яких просить у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 відмовити, вирок Мостиського районного суду Львівської області від 13 червня 2025 року залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_6 на користь цивільного позивача-1 та потерпілої (що діє від свого імені та як законний представник цивільного позивача-2 та потерпілої ОСОБА_16 , 30.09.2025) ОСОБА_13 понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу у Львівському апеляційному суді у розмірі 10 000 гривень; стягнути з ОСОБА_6 на користь цивільного позивача-3 та потерпілої ОСОБА_15 понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу у Львівському апеляційному суді у розмірі 10 000 гривень; стягнути з ОСОБА_6 на користь цивільного позивача-4 та потерпілого ОСОБА_12 понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу у Львівському апеляційному суді у розмірі 10 000 гривень.

Подані заперечення мотивує тим, що апеляційна скарга не відповідає фактичним обставинам, дослідженим та встановленим у судових засіданнях, а також матеріалам справи в цілому, а доводи, викладені у таких зводяться виключно до бажання ОСОБА_6 уникнути законного покарання, а також визначеної нормами КК України та ЦК України відповідальності. Звертає увагу, що у судових засідання суд першої інстанції досліджував докази, подані як стороною обвинувачення, так і стороною захисту. У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які клопотання про призначення додаткових експертиз, такі не сторона захисту не подавала.

Зазначає, що у висновку комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 21 жовтня 2021 вказано «так як в цій дорожній ситуації відсутня слідова інформація, яка б дала можливість встановити механізм цього зіткнення транспортно-трасологічними методами, тому для перевірки технічної спроможності показань водіїв щодо обставин і механізму розвитку дорожньо-транспортної пригоди, буде застосовано ліцензійну програму моделювання транспортних засобів Cyborg Idea (CYBID) V-SIM 3.0. з серійним номером програми ORQQE-USB-4301191С та ліцензійним номером 4301191С для Львівського НДЕКЦ МВС України. Для цього була взята ділянка дороги відповідно до умов місця пригоди та розташування на ній автомобілі «Skoda SuperB», р.н. НОМЕР_3 , та «Volkswagen Passat B3», р.н. НОМЕР_2 , безпосередньо перед зіткненням. Як видно із супутникового зображення цієї місцевості (інтернет-ресурс Google maps) виїзд з с. Хоросниця на дорогу Львів-Шегині розташований дещо під кутом (див. зображення 1). Також був розташований на правому узбіччі автомобіль «Volkswagen MAN 8.136», р.н. НОМЕР_4 із причепом р.н. НОМЕР_5 ». Тому посилання апелянта на відсутність даних про державну реєстрацію цієї програми не відповідають фактично зазначеному та деталізованому у висновку посиланню на серійний та ліцензійний номери.

Вказує, що висновком комплексної експертизи чітко надано відповідь про причинно-наслідковий зв`язок між діями обох водіїв та наслідками, адже зазначено, що «при заданих вихідних даних, виходячи з результатів моделювання причиною настання цієї дорожньо-транспортної пригоди з одного боку стали невідповідаючі вимогам п. 16.11 чинних Правил дорожнього руху дії водія автомобіля Volkswagen Passat B3», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_10 , а з другого боку невідповідаючі вимогам п. 12.4 чинних Правил дорожнього руху дії водія автомобіля «Skoda SuperB», р.н. НОМЕР_3 , ОСОБА_6 .

На переконання представника потерпілих, жодного доводу, який би вказував на порушення судом при винесенні оскарженого вироку норм КПК України апелянтом не наведено, а лише самостійно встановлено належність на недопустимість висновків експертиз без будь-якої їх деталізації.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Представник потерпілих ОСОБА_9 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржений вирок без змін.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги та поданих на неї заперечень, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, місцевий суд обґрунтував, посилаючись, зокрема, на: показання обвинуваченого ОСОБА_10 (згідно з ухвалою Мостиського районного суду Львівської області №448/1492/22 від 01 травня 2023 року матеріали кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, виділені в окреме провадження), потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , свідка ОСОБА_18 , а також письмовими доказами: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 13 листопада 2019 року, зі схемою та фототаблицею до протоколу; висновком №80/2019 судово - медичної експертизи трупа ОСОБА_11 від 29 листопада 2019 року; висновком експерта за результатами проведення транспортно-трасологічної експертизи від 28 травня 2020 року №6843; висновком експерта за результатами проведення транспортно-трасологічної експертизи від 18 червня 2020 року №6849; висновком експерта за результатами проведення транспортно-трасологічної експертизи від 10 червня 2020 року №6844; висновком експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи від 08 липня 2020 року №6847; висновком експерта за результатами проведення автотехнічної експертизи від 08 липня 2020 року №6848; висновком експерта за результатами проведення автотехнічної експертизи від 07 липня 2020 року №6845; висновком №84 судово-медичної експертизи від 22 січня 2020 року щодо тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_12 ; заявою ОСОБА_12 від 22 січня 2020 року про залучення як потерпілого; постановою про визнання потерпілим ОСОБА_12 від 22 січня 2020 року; протоколом проведення слідчого експерименту від 08 липня 2020 року за участю ОСОБА_6 та схемою до протоколу; протоколом проведення слідчого експерименту від 09 липня 2020 року за участю ОСОБА_10 та схемою до протоколу; протоколом проведення слідчого експерименту від 10 липня 2020 року за участю ОСОБА_19 та схемою до протоколу; висновком експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи від 28 вересня 2020 року №5058; протоколом проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2020 року за участю ОСОБА_10 та схемою до протоколу; протоколом проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2020 року за участю ОСОБА_19 та схемою до протоколу; висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-трасологічної автотехнічної експертизи від 20 квітня 2021 року №26007/20-52/13471/21-52; висновком експерта за результатами проведення судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 25 жовтня 2021 року №CE-19/14358-IT зі схемами до нього; висновком експерта за результатами проведення додаткової комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 17 січня 2022 року №KCE-19/114-21/22758-IT; висновком експерта за результатами проведення додаткової комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 20 липня 2022 року №KCE-19/114-22/10256-ІТ; постановою про визнання речовими доказами від 14 листопада 2019 року автомобіля «Фольцваген Пассат» р.н. НОМЕР_2 (свідоцтва та ключів до нього), що належить ОСОБА_20 (за довіреністю ОСОБА_10 ); постановою про визнання речовими доказами від 14 листопада 2019 року автомобіля «Фольцваген Ман 8.136» р.н. НОМЕР_6 , що належить ОСОБА_21 та причіпа, що належить ОСОБА_22 ; постановою про визнання речовими доказами від 14 листопада 2019 року автомобіль «Шкода Супер Б» р.н. НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_6 ; ухвалами про арешт майна від 19 листопада 2019 року; ухвалами про скасування арешту майна від 23 січня 2020 року, зміст яких детально викладений у вироку суду.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_11 та заподіяло тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_12 .

На переконання колегії суддів, твердження обвинуваченого про те, що суд у вироку не встановив причинного зв`язку між його діями і настанням дорожньо-транспортної пригоди та отриманням потерпілими тілесних ушкоджень, свого підтвердження у ході апеляційного розгляду не знайшли.

Так, зі змісту сформульованої у ст. 286 КК України диспозиції вбачається, що вона є бланкетною, а тому при кваліфікації слід керуватися законодавчими чи іншими нормативними актами щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. З огляду на це, суди зобов`язані ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках: 1) у чому саме полягали названі у цій статті порушення; 2) які норми правил безпеки дорожнього руху не додержано; 3) чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що у випадках, коли передбачені ст. 286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома або більше водіями транспортних засобів, суд повинен з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також, чи не було порушення зазначених правил одним водієм причиною їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.

Як слідує з оскарженого вироку, суд першої інстанції дотримався наведених вимог та у повній мірі встановив у чому саме полягали порушення з боку водія ОСОБА_6 (діям водія ОСОБА_10 було надано оцінку у вироку Мостиського районного суду Львівської області від 02 травня 2023 року, яким останнього визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України), які норми правил безпеки дорожнього руху ним не дотримано. Обвинувачення, визнане судом доведеним, містить посилання на конкретні порушення.

При цьому, під механізмом дорожньо-транспортної пригоди розуміють систему часових, динамічних та інших зв`язків окремих етапів, обставин і чинників, що формують сліди на взаємодіючих об`єктах під час розвитку дорожньо-транспортної події. Механізм ДТП складається із процесу, який можна розділити на три етапи, зближення з перешкодою, безпосередня взаємодія та розміщення після взаємодії. Судом чітко були з`ясовані умови та наслідки протікання цих процесів, що знайшло своє відображення у вироку.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що суд на підставі аналізу висновків судових автотехнічних, транспортно-трасологічних та комплексних експертиз встановив, що водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б, д), 12.4 Правил дорожнього руху, зокрема, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, у населеному пункті, керуючи автомобілем марки «Skoda SuperB», рухався зі швидкістю більшою, ніж 50 км/год, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, а саме: до зіткнення з автомобілем «Volkswagen Passat» під керуванням ОСОБА_10 , який рухаючись другорядною автодорогою, виїжджав на автодорогу Львів-Шегині; після чого, автомобіль марки «Skoda SuperB» здійснив наїзд на пішоходів: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які перебували на узбіччі смуги руху в напрямку від с. Шегині до м. Львова.

Згідно з нормативним визначенням поняття «дорожньо-транспортна пригода», викладеним у п. 1.10 ПДР, дорожньо-транспортною пригодою є подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції комплексно та на підставі доказів проаналізував обставини цієї ДТП і неодноразово, різнобічними формулюваннями у вироку виклав обґрунтовані висновки, що вказують на встановлення причинного зв`язку між вищезазначеними порушеннями ПДР, допущеними ОСОБА_6 , у сукупності з порушеннями ПДР, допущеними ОСОБА_10 (згідно з вироком Мостиського районного суду Львівської області від 02 травня 2023 року водій ОСОБА_10 порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б,д), 10.1, 16.11 ПДР), і спричиненням ДТП включно з її наслідками у виді: смерті ОСОБА_11 та отримання потерпілим ОСОБА_12 тяжкого тілесного ушкодження.

Колегія суддів уважає, що місцевий суд правильно зіставив фактичні обставини вчинення суспільно небезпечного діяння, характер порушень, допущених водієм ОСОБА_6 , причинний зв`язок між порушенням ним правил безпеки дорожнього руху, який у сукупності з порушенням ПДР водієм ОСОБА_10 , призвів до неподільних суспільно небезпечних наслідків, що настали. При цьому порушення ПДР водієм ОСОБА_6 є самостійним, він мав можливість, шляхом дотримання вимог ПДР, уникнути зіткнення, а отже і спричинення суспільно небезпечних наслідків.

Оцінюючи доводи про те, що ДТП зумовлена виключно діями водія ОСОБА_10 , який виїхав із другорядної дороги, при цьому перевищення ОСОБА_6 швидкості у цьому випадку не могло призвести до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілим, колегія суддів зазначає, що визначення ступеня участі водіїв у вчиненні злочину необхідно розглядати з точки зору наявності чи відсутності підстави кримінальної відповідальності, якою відповідно до положень ст. 2 КК України є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину.

Як слідує з оскарженого вироку, суд першої інстанції встановив у діях водія ОСОБА_6 наявність порушень ПДР (у свою чергу, наявність порушень ПДР у діях водія ОСОБА_10 встановлена вироком Мостиського районного суду Львівської області від 02 травня 2023 року) та причинного зв`язку між цими порушеннями і суспільно небезпечними наслідками, що настали, та дійшов висновку про доведеність наявності ознак об`єктивної сторони складу злочину, відповідальність за який передбачено ч. 2 ст. 286 КК. Так, допущення порушень ПДР кожним із водіїв, а також причинний зв`язок між порушеннями та ДТП у цьому кримінальному провадженні було об`єктивно встановлено, зокрема з технічної точки зору, на підставі висновків експертів, а також суд дійшов висновку про наявність такого причинного зв`язку, як ознаки об`єктивної сторони з точки зору юридичної конструкції складу злочину. Особливості причинного зв`язку мають місце в діяльності у складних системах (із використанням технічних об`єктів), що обумовлена поведінкою не однієї, а декількох осіб, які відповідно повинні дотримуватися спеціальних правил, обов`язкових для кожної з них, та недотримання яких у конкретному випадку одночасно призводить до спричинення суспільно небезпечного наслідку.

Іншими словами, у цьому випадку порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. 12.4 ПДР, а водієм ОСОБА_10 п. 16.11 ПДР, яке мало місце одномоментно, у своїй сукупності призвело до зіткнення цих транспортних засобів, що мало наслідком спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілим, при цьому такі наслідки, як і причини ДТП, є неподільними та знаходяться у прямому причинному зв`язку з діями кожного з водіїв, у тому числі й обвинуваченого ОСОБА_6 .

Зазначене вказує на те, що у такому разі визначати в судовому рішенні саме кількісні показники (наприклад, у частках) ступеня участі (внеску) кожного з водіїв у спричиненні злочинного наслідку немає кримінально-процесуальних та кримінально-правових підстав.

Водночас, за цих обставин, висновки суду першої інстанції, всупереч апеляційних доводів, узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №682/956/17, згідно з яким обов`язковою ознакою об`єктивної сторони ч. 2 ст. 286 КК України, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що з огляду на одночасне вчинення порушень вимог ПДР ним та водієм ОСОБА_23 , які у своїй сукупності призвели до ДТП та тяжкого травмування потерпілих, його дії оцінюються разом із діями іншого водія, адже саме одночасне недотримання як ОСОБА_6 , так і ОСОБА_23 , вимог Правил дорожнього руху призвело до спричинення суспільно небезпечних наслідків.

Визнання ОСОБА_23 винним за ч. 2 ст. 286 КК України з приводу обставин, які мають місце у вказаному кримінальному провадженні, з урахуванням того, що органом досудового розслідування в обвинувальному акті встановлена вина обох водіїв у вчиненні ДТП, а також порушення конкретних вимог ПДР, які допустили як ОСОБА_23 , так і ОСОБА_6 , не виключає відповідальності ОСОБА_6 за спричинену дорожньо-транспортну пригоду.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи апелянта про те, що висновки експертиз від 20 липня 2022 року КСЕ-19/114/22/10256 та від 25 жовтня 2021 року №СЕ-19/114-21/14358-IT отримані з «винайдених» експертами вихідних даних, оскільки згідно з ч. 3 ст. 101 КПК України висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

На виконання вимог указаної статті, на дослідження експерту були скеровані усі матеріали кримінального провадження, де органом досудового розслідування були зібрані докази вчинення ДТП як водієм ОСОБА_6 , так і водієм ОСОБА_23 . Більше того, у розпорядженні експерта були також вихідні дані, які надавав сам обвинувачений, зокрема проведений з ним слідчий експеримент. При цьому експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтями 384, 385 КК України; жодних даних про те, що висновки експертиз від 20 липня 2022 року та від 25 жовтня 2021 року є завідомо неправдивими матеріали справи не містять, а тому не брати такі до уваги у суду немає підстав.

Окрім цього, указаним висновкам експертиз, на виконання вимог ст. 94 КПК України, була надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності як доказу окремо, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Щодо незгоди обвинуваченого з використанням експертом програми Cyborg idea під час складання висновку від 25 жовтня 2021 року №СЕ-19/114-21/14358-IT, то у самому висновку зазначено, що ця програма є ліцензійною програмою для моделювання руху транспортних засобів з серійним номером та ліцензійним номером 4301191С для Львівського НДЕКЦ МВС України, а тому у суду відсутні підстави не брати такий до уваги. Доказів того, що використання цієї програми є незаконним, суду не представлено.

Оцінюючи апеляційні доводи про розбіжність у показаннях ОСОБА_10 , наданих під час допиту в суді і під час проведення слідчих експериментів, колегія суддів бере до уваги, що згідно з п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України протоколи слідчих експериментів належать до документів та в розумінні ст. 84 КПК України є самостійним джерелом доказів, під час якого слідчий, прокурор не допитує особу, а лише перевіряє або уточнює певні відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

У свою чергу, показання особи є також самостійним джерелом доказів, порядок отримання яких встановлено ч. 1 ст. 95 КПК України. За ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Отже, зафіксовані в документі (протоколі) результати слідчого експерименту не є тотожними наданим суду показанням, про які йдеться у частинах 1 та 4 ст. 95 КПК України.

Як установлено ч. 5 ст. 95 КПК України, особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, інший учасник ДТП ОСОБА_10 під час допиту у суді першої інстанції повідомляв свою версію перебігу дорожньо-транспортної пригоди, тобто його показання входили у «предмет доказування», окреслювали обставини ДТП, його час, місце і можливі причини. Надалі суд, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ці показання оцінював за своїм внутрішнім переконанням, співставляючи їх з іншими доказами у кримінальному провадженні, в тому числі з протоколами слідчих експериментів, складених за результатами відповідних слідчих дій.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд зазначає, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, у повній мірі відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом повно, всебічно та об`єктивно досліджено усі докази, які були надані сторонами кримінального провадження, й таким чином вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, доведена повністю.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскарженого судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Стосовно вимог представника потерпілих ОСОБА_9 , викладених у запереченні на апеляційну скаргу на вирок Мостиського районного суду Львівської області від 13 червня 2025 року, про стягнення витрат на правову допомогу у Львівському апеляційному суді, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 402 КПК України, особи, зазначені у статті 393 цього Кодексу, мають право подати до суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу на вирок чи ухвалу суду першої інстанції в письмовій формі протягом встановленого судом апеляційної інстанції строку.

Частиною 2 указаної статті визначено, що у запереченні на апеляційну скаргу зазначається, зокрема: обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги; у разі необхідності - клопотання особи, яка подає заперечення на апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи в мотивувальній частині заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги, у прохальній частині представник потерпілих, зокрема, просить стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_15 та ОСОБА_12 понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу у Львівському апеляційному суді у розмірі 10 000 гривень кожному. Окремого клопотання, як про це зазначено у п. 6 ч. 2 ст. 402 КПК України, адвокат ОСОБА_9 не подає.

Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Втім, вказуючи про необхідність стягнення витрат на правову допомогу у прохальній частині заперечення на апеляційну скаргу, представник потерпілого не подає окремого клопотання про це, жодним чином не мотивує понесення таких витрат потерпілими, не надає договору про надання правової допомоги та документів, що свідчать про оплату йому гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги.

За цих обставин, апеляційний суд вважає, що заявлення про необхідність стягнення витрат на правову допомогу здійснене у неналежній формі, без надання документів, які підтверджують понесення таких витрат, а тому указані вимоги розгляду не підлягають.

Керуючись ст.ст. 402, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Мостиського районного суду Львівської області від 13 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4