Справа № 756/1018/26
Провадження № 1-кс/756/295/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м. Київ

Слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 травня 2025 року за № 0001350,

В С Т А Н О В И В :

До Оболонського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання, у якому прокурор просив накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів на майно, шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження на:

- квартири за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що на 1/2 частку належать ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання обґрунтоване тим, що СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 травня 2025 року за № 0001350, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Прокурор просив накласти арешт на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, пославшись на існування ризику втрати, знищення, використання, перетворення зазначеного майна.

Прокурор ОСОБА_3 у судове засідання не прибув, подав до суду заяву про розгляд клопотання без його участі.

Оскільки вирішується питання про арешт майна, яке не є тимчасово вилученим, клопотання розглянуте без виклику його власника відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, що є необхідним для забезпечення арешту.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку, що воно підлягає задоволенню з таких підстав.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, та полягає у тимчасовому позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном (ч. 1, п. 7 ч. 2 ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України).

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, та він допускається виключно з метою забезпечення:

- збереження речових доказів;

- спеціальної конфіскації;

- конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

- відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати (ч. 2 ст. 173 КПК України):

- правову підставу для арешту майна;

- розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Для кожної з правових підстав арешту (мети його накладення) кримінальний процесуальний закон визначає додаткові обставини, які мають враховуватися слідчим суддею, зокрема:

- можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення речових доказів);

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або цивільного позову);

- можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається з відповідною метою);

- розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення цивільного позову).

Також на особу, яка подала клопотання про арешт майна, покладено обов`язок довести (ч. 1 ст. 173 КПК України):

- необхідність такого арешту;

- наявність ризику приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

Враховуючи загальні підстави застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачені ч. 3 ст. 132 КПК України, арешт майна не допускається, якщо не буде доведено, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Прокурор зазначив, що до Оболонського УП ГУНП у м. Києві надійшла інформація про те, що група осіб, за попередньою змовою незаконно заволоділа майном в особливо великих розмірах, а саме правом власності на квартири за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

Так, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 на праві власності на 1/2 частку на підставі свідоцтва про право власності, виданого 04.06.1999.

Квартира за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної власності належала на 1/2 частку ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.04.2017 за реєстровим № 5-1664.

31.07.2023 о 22:25 надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 22:25 за адресою: АДРЕСА_3 , психоневрологічний інтернат, помер ОСОБА_5 , після чого 01.08.2023 було складено актовий запис про смерть № 619, та останнього було поховано державою у зв`язку з відсутністю родичів, що підтверджується копією вказаного актового запису. У зв`язку з тим, що у останнього не було родичів, вказані частки 1/2 вищевказаних квартир згідно з ст. 1277 ЦК України та ст. 338 ЦПК України мали бути визнані відумерлою спадщиною і перейти до територіальної громади міста Києва.

14.03.2024 приватний нотаріус ОСОБА_6 зареєстрував фіктивне свідоцтво про право на спадщину № 361 від 14.03.2024 на підставі підробленого заповіту від 23.01.2013, зареєстрованого в реєстрі за № 126, посвідченого нібито приватним нотаріусом ОСОБА_7 (те, що заповіт підроблений, підтверджується зміною в реєстрі заповідача в заповіті під № 54091223, що є незаконним діянням), згідно з яким ОСОБА_4 заволодів 1/2 часткою квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 .

Окрім цього, 14.03.2024 приватний нотаріус ОСОБА_6 зареєстрував фіктивне свідоцтво про право на спадщину № 360 від 14.03.2024 на підставі підробленого заповіту від 23.01.2013, зареєстрованого в реєстрі за № 126, посвідченого нібито приватним нотаріусом ОСОБА_7 (те, що заповіт підроблений, підтверджується зміною в реєстрі заповідача в заповіті під № 54091223, що є незаконним діянням), згідно з яким ОСОБА_4 заволодів 1/2 часткою квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_5 .

Наведені у клопотанні обставини корелюють обставинам, зазначеним у витязі з ЄРДР, підтверджені наданими слідчим матеріалами у мірі, достатній для вирішення питань, пов`язаних з розглядом клопотання, зокрема, протоколом доступу до речей та документів, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, листом приватного нотаріуса ОСОБА_6 , витягами зі Спадкового реєстру, свідоцтвами про право на спадщину, витягами з Державного реєстру актів цивільного стану тощо.

У своїй сукупності наведені відомості та надані на їх підтвердження матеріали дають вагомі підстави для висновку про обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Водночас, слід наголосити, що в межах оцінки питань, обумовлених розглядом клопотання, слідчий суддя не вирішує питання про наявність усіх елементів складу злочину, винуватість чи невинуватість осіб у його вчиненні.

Прокурор просив накласти арешт на зазначене майно з метою забезпечення збереження речових доказів. Постановою від 22 січня 2026 року зазначені у клопотанні речі було визнано речовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Одним з процесуальними джерел доказів є, зокрема, речові докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.

За твердженням прокурора, зазначені квартири могли бути протиправно шляхом надання підроблених документів зареєстровані за іншими особами. Враховуючи повідомлені прокурором обставини та надані на їх підтвердження матеріали слідчий суддя вважає переконливими наведені доводи прокурора.

Таким чином, зазначене у клопотанні майно відповідає критеріям речових доказів, зокрема, може бути предметом вчинення кримінального правопорушення, а отже, може бути використане як доказ для встановлення обставин, що підлягають доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України.

Як вже зазначав слідчий суддя, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зважаючи на обставини кримінального правопорушення, яке розслідується у межах цього кримінального провадження, доводи прокурора про існування такого ризику є цілком обґрунтованими.

Разом з тим, запропонований прокурором спосіб арешту майна шляхом заборони користуватися та розпоряджатися майном не узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 132 КПК України. Як передбачає згадана норма, потреби досудового розслідування мають виправдовувати такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні прокурора, а також можливість виконання завдання, для виконання якого прокурор звертається із клопотанням.

Збереження властивостей речових доказів як предмету кримінального правопорушення у цьому випадку цілком може бути досягнуте шляхом унеможливлення відчуження вказаних квартир. Потреби досудового розслідування не виправдовують заборони користування цими квартирами.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Крім того, ч. 12 ст. 170 КПК України містить імперативний припис про неможливість заборони використання житлового приміщення особам, які на законних підставах проживають у такому житловому приміщенні, не допускається.

Отже, враховуючи, що захід забезпечення кримінального провадження має становити мінімальне втручання у права власника майна, і прокурор не обґрунтував належним чином реальної потреби у забороні користуватися квартирами, в цій частині у задоволенні клопотання слід відмовити.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження є оціночними поняттями. Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що будь-яке втручання у право особи з боку держави має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

На переконання слідчого судді, загальні інтереси суспільства у вигляді досягнення завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України (зокрема, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування тощо), виправдовують ступінь втручання у право власності особи, яке пов`язане з накладенням арешту на належне їй майно.

Враховуючи характер майна, тимчасове позбавлення особи можливості розпоряджатися ним, не становитиме надмірного втручання та суттєвих негативних наслідків для неї.

Наведене у клопотанні майно належать до переліку майна, на яке згідно з приписами ч. 10 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт.

Слідчий суддя наголошує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або невідворотним позбавленням такого права. Хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей щодо відповідного майна, проте таке обмеження має тимчасовий характер.

Тимчасовий характер арешту майна обумовлений наявністю правового механізму, передбаченого ст. 174 КПК України, за яким арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За таких обставин, враховуючи наведені мотиви, клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 372, 376 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

1. Клопотання - задовольнити частково.

2. Накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів шляхом заборони відчуження та розпорядження на квартири за адресами: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , що на праві часткової власності (розмір частки 1/2) належать ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. В решті клопотання - відмовити.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1