Справа № 362/6031/25
Провадження № 1-кс/362/562/25
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

12 серпня 2025 року

слідчий суддя Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 у місті Василькові Обухівського району Київської області клопотання прокурора Васильківського відділу Обухівської окружної прокуратури Київській області ОСОБА_3 про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

Прокурор звернувся до суду із клопотанням у якому, посилаючись на мету збереження речових доказів, просить накласти арешт на нерухоме майно.

Власник майна в судове засідання не прибув.

Прокурор в судовому засіданні підтримала клопотання та просила його задовольнити з викладених підстав.

Вислухавши думку прокурора та дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя прихоить до наступних висновків.

З Витягу з ЄРДР вбачається, що 07.09.2023 року відомості про використання ОСОБА_4 завідомо підроблених документів у вигляді технічної документації із землеустрою було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120 231 111 400 008 33 за ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 209, ч. 4 ст. 358 КК України.

Постановою слідчого від 01 серпня 2025 року земельну ділянку яку ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Вирішуючи дане клопотання по суті вимог, слідчий суддя виходить з наступного.

Дане клопотання подано слідчим із посиланням на пункт 1 частини другої статті 170 КПК України з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, відповідно до частини третьої статті 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно із нормою статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Пункт 2 частини другої статті 173 КПК України передбачає, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Одночасно, слід врахувати, що кримінальна відповідальність за ч. 4 ст. 190 КК України, за якою здійснюється дане кримінальне провадження, передбачає відповідальність за шахрайство, вчинене у великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.

Також, слід врахувати, що кримінальна відповідальність за ч. 4 ст. 358 КК України, за якою здійснюється дане кримінальне провадження, передбачає відповідальність за використання завідомо підробленого документа.

Крім того, слід врахувати, що кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 209 КК України, за якою здійснюється дане кримінальне провадження, передбачає відповідальність за набуття, володіння, використання, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансової операції, вчинення правочину з таким майном, або переміщення, зміна форми (перетворення) такого майна, або вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, права на таке майно, джерела його походження, місцезнаходження, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержано злочинним шляхом.

Як вбачається із матеріалів клопотання, дане кримінальне провадження розслідується виключно стосовно шахрайства, використання завідомо підробленого документа та легалізації (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом, відносно земельної ділянки яку ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу.

При цьому, не повідомлено про підозру власнику земельної ділянки на яку прокурор просить накласти арешт.

Натомість, земельна ділянка на яку прокурор просить накласти арешт, не має жодного правового значення для підтвердження і доведення факту шахрайства, використання завідомо підробленого документа та легалізації (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом, відносно земельної ділянки яку ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу.

Тобто, земельна ділянка як об`єкт нерухомого майна не є доказом шахрайства, використання завідомо підробленого документа та легалізації (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом, оскільки вказані дії мають бути підтверджені письмовими доказами, а не земельною ділянкою як предметом матеріального світу.

Отже, для встановлення обставин шахрайства, використання завідомо підробленого документа та легалізації (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом, об`єктивно відсутня необхідність накладення арешту земельну ділянку, оскільки такі заходи не впливають на розслідування обставин шахрайства, використання завідомо підробленого документа та легалізації (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом й доведення вини підозрюваних.

У зв`язку із цим, слідчий суддя приходить до висновку, що вказане майно, яке визнано речовим доказом, не може бути використано як доказ шахрайства і використання завідомо підробленого документа відносно земельної ділянки яку ОСОБА_4 правомірно набув на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Тобто, у даному випадку відсутні достатні підстави вважати, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до частини першої статті 173 КК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Зокрема, під час розгляду клопотання в судовому засіданні не доведено необхідність такого арешту.

Як наслідок, відсутні ризики, передбачені абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

Таким чином, враховуючи норми статей 170 173 Глави 17 Розділу ІІ КПК України, приходжу до висновку про відсутність підстав для арешту вказаного майна.

За таких обставин, в задоволенні клопотання слід відмовити як безпідставного і необгрунтованого.

На підставі викладеного, керуючись статтями 98, 168, 170 175, 236, 369 372 КПК України,

У Х В А Л И В:

Відмовити в задоволенні клопотання.

Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя

Дата складення повного судового рішення 12 серпня 2025 року.