Справа № 383/1020/25
Номер провадження 1-кс/383/156/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року слідчий суддя Бобринецького районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

слідчого ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області клопотання слідчого СВ ВП №3 (м. Бобринець) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000141 від 09.08.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ ВП №3 (м. Бобринець) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вилучений 08.08.2025 року в ході проведення огляду місця події, на відкритій ділянці місцевості по вул. Вишнева, біля будівлі №25, в селищі Компаніївка Кропивницького району Кіровоградської області, автомобіль марки ВАЗ-21099 з реєстраційними номерами НОМЕР_1 , власником якого являється громадянка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував у користуванні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та містить на собі інформацію про вчинене кримінальне правопорушення, та має значення для встановлення істини у справі із забороною розпорядження і користуванні вказаним транспортним засобом.

Необхідність накладення арешту слідчий пов`язує із розслідуванням кримінального провадження №0000141 від 09.08.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України.

У судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 клопотання підтримав та просив суд задовольнити клопотання про арешт майна посилаючись на обставини викладені в клопотанні.

Власник майна ОСОБА_4 та користувач майном ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання повідомленні належним чином.

Неявка належним чином повідомлених учасників провадження не перешкоджає розгляду клопотання.

Заслухавши думку слідчого, вивчивши матеріали клопотання та докази на його обґрунтування, слідчий суддя приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання виходячи з наступного.

Як вбачається з наданих слідчим копій з матеріалів кримінального провадження, відділенням поліції №3 (м. Бобринець) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000141 від 09.08.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України (а.с. 4).

В ході досудового розслідування встановлено, що 08.08.2025 року до чергової частини відділення поліції № 3 (м. Бобринець) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області надійшло повідомлення від поліцейського ОСОБА_6 , про те, що 08.08.2025 року о 20:16 год по вул. Вишнева, біля будівлі №25, в селищі Компаніївка Кропивницького району Кіровоградської області, у зв`язку із порушенням Правил дорожнього руху, ним було зупинено автомобіль марки ВАЗ-21099 з реєстраційними номерами НОМЕР_1 , під керуванням військовослужбовця ЗСУ ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який за рішенням суду позбавлений права керування транспортними засобами строком на п`ять років, та не виконує дане рішення суду.

З протоколу огляду місця події від 08.08.2025 року вбачається що 08.08.2025 року було проведено огляд місця події, на відкритій ділянці місцевості по вул. Вишнева, біля будівлі №25, в селищі Компаніївка, Кропивницького району Кіровоградської області, де на узбіччі проїжджої частини, було виявлено та вилучено автомобіль марки ВАЗ-21099 з реєстраційними номерами НОМЕР_1 . На момент вилучення автомобіля громадянин ОСОБА_5 був відсутній на місці події (а.с.6-8).

На даний час ОСОБА_5 , з приводу обставин керування ним автомобілем марки ВАЗ-21099 з реєстраційними номерами НОМЕР_1 , не допитаний, оскільки 08.08.2025 року залишив місце події.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 01.03.2001, власником, автомобіля «ВАЗ» чорного кольору, 1997 року випуску, Державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , являється громадянка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Однією з процесуальних гарантій реалізації прав людини в кримінальному провадженні являється здійснення слідчими суддями, у порядку передбаченому КПК України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб.

Ухвала слідчого судді має бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Під обґрунтованістю ухвали розуміється її постановлення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами та іншими матеріалами, якими слідчий чи прокурор обґрунтовують доводи клопотання, та які досліджені під час судового розгляду та оцінені слідчим суддею відповідно до вимог ст. 94 КПК.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступень втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ч.2 ст. 171 КПК України, відповідно до якої у ньому має бути зазначено правові (законні) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також перелік та види майна, що належить арештувати, документи що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим третіми особами таким майном.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, згідно якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами у кримінальному провадженні є матеріальні об`єкти, які зберегли на собі сліди кримінального правопорушення або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, щопри вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Арешт на майно сторона обвинувачення обґрунтовує необхідністю забезпечення збереження речових доказів.

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з клопотанням про арешт майна, оскільки у відповідності до п. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Між тим, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не навів у ньому достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно.

Так, не доведено належними доказами, що вказаний транспортним засобом керував ОСОБА_5 та він є знаряддям кримінального правопорушення, й відповідно до ст.98 КПК України може бути речовим доказом у даній справі, а також не доведено існування ризиків, визначених у абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, як і не обґрунтовано належним чином мету застосування такого заходу забезпечення в даному кримінальному провадженні.

Крім того, матеріали провадження не містять будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи власника майна, про який ідеться в клопотанні, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на дане конкретне майно, та не навів доказів існування значної майнової шкоди.

Також слідчий суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешт майна слідчий не долучив жодних доказів та не навів жодних доводів, що дозволяли б слідчому судді встановити розумність та співрозмірність обмеження права власності чи права користування завданням кримінального провадження.

Окрім того, у клопотанні відсутні докази наявності достатніх підстав чи розумних підозр вважати, що майно на яке слідчий просить накласти арешт є доказом кримінального правопорушення, чи до вказаного автомобіля може бути застосована конфіскація або спеціальна конфіскація.

Крім того, спірний автомобіль оглянуто в ході проведення огляду місця події 08.08.2025 року у зв`яжу з чим зафіксовано необхідну для органу досудового розслідування доказову інформацію.

При цьому, необхідно зазначити про те, що санкція ч. 1 ст. 382 КК України передбачає покарання у виді штрафу від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох років, при цьому конфіскація майна не передбачена.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ проти Об`єднаного Королівства»). Тобто заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У зв`язку з вищевикладеним, застосування арешту на майно, не відповідає критеріям розумності та спів розмірності обмеження прав та відповідно не виправдовує потреби досудового розслідування.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Згідно з положеннями ст. 172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

З урахуванням вищевикладеного, слідчий суддя прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для арешту майна зазначеного у клопотанні, так як не має підстав вважати, що автомобіль марки ВАЗ-21099 з реєстраційними номерами НОМЕР_1 , власником якого являється громадянка ОСОБА_4 , та яка не є учасником кримінального провадження, буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись, та навпаки, накладення арешту на нього, може призвести до порушення прав власника, користувача, не доведено також обставин, що необхідно провести яку-небудь експертизу стосовно вилученого транспортного засобу, оскільки органом досудового розслідування не встановлено, що автомобіль містить інформацію про фактичні обставини, що встановлюються під час даного кримінального провадження.

У зв`язку з вищевикладеним, застосування арешту на вказане майно не відповідає критеріям розумності, співмірності та потребі обмеження прав й відповідно не виправдовує потреби досудового розслідування, тому у задоволенні клопотання про накладення арешту на транспортний засіб слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 132, 167, 170-173 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені клопотання слідчого СВ ВП №3 (м. Бобринець) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000141 від 09.08.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 13.08.2025 року о 14 год. 00 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1