Провадження № 11-сс/4823/308/25 Слідчий суддя ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2025 рокум. Чернігів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах власника майна, підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 червня 2025 року,

У С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою слідчого судді задоволено клопотання заступника начальника відділу слідчого управління ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000283 від 03 березня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, та накладено арешт на майно, яке вилучено 13 червня 2025 року у підозрюваного ОСОБА_6 під час обшуку автомобіля марки «Opel Astra» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , а саме:

- відеореєстратор із флеш-носієм всередині, належні ОСОБА_6 ;

- банківську карту «Монобанк» № НОМЕР_2 , належну ОСОБА_6 ;

- мобільний телефон марки «Redmi Note 10s», IMEI: НОМЕР_3 , IMEI: НОМЕР_4 , з сім-картками: НОМЕР_5 , НОМЕР_6 належні ОСОБА_6 , із забороною будь-кому і в будь-який спосіб відчужувати, розпоряджатися та користуватися цим майном.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що вилучене в ході проведення обшуку майно визнане у даному кримінальному провадженні речовим доказом, оскільки відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, так як зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, тому накладення арешту з правообмеженнями у вигляді заборони відчужувати, розпоряджатися та користуватися вказаним майном забезпечить збереження речових доказів, усуне можливість його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, а відтак і слідів, і доказів кримінального правопорушення, а також за відсутності негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу слідчого судді та відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, належне підозрюваному ОСОБА_8 . Вказує на відсутність у клопотанні слідчого посилань на те, що як саме вилучене під час обшуку майно співвідноситься з діянням, в якому підозрюється ОСОБА_6 , та не зазначено яку роль відіграло в інкримінованих діяннях. На думку захисту, в ухвалі слідчого судді відсутні посилання на обставини та підстави, за який він дійшов такого висновку. Вважає, що банківська картка та відеореєстратор не мають ніякого доказового значення, адже таке значення має лише інформація та відео на флеш картці реєстратора. Також вказує на відсутність належної мотивації для арешту та обмежень відносно сім-карток.

Підозрюваний ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_5 були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

На адресу апеляційного суду від прокурора відділу Чернігівської обласної прокуратури ОСОБА_9 надійшла заява з проханням розгляду справи без його участі та з проханням залишення ухвали слідчого судді без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що остання не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи, що у провадженні слідчого управління ГУНП в Чернігівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000283 від 03 березня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

13 червня 2025 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Постановою слідчого від 13 червня 2025 року вилучені речі визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Зі змісту клопотання слідчого установлено, що майно, яке вилучене в ході обшуку є речовими доказами, воно має доказове значення у кримінальному провадженні та виникла необхідність в їх арешті за для забезпечення їх приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі та відчуження.

Згідно ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Згідно з п.п. 1,2,5,6 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу), розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною третьою статті 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим суддею за результатами розгляду клопотання слідчого правильно установлено те, що стороною обвинувачення доведено існування підстав та розумних підозр вважати, що вилучені під час обшуку 13.06.2025 речі можуть бути пристосовані чи використані як засіб чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Колегія суддів доходить висновку, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна, оскільки невжиття таких заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту зазначеного майна може призвести до негативних наслідків, та не буде відповідати завданням кримінального провадження. Більше того, ці речі визнані речовими доказами постановою слідчого і відповідають їм, згідно положень ст. 98 КПК України.

При цьому колегія суддів наголошує, що слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті. Тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Необґрунтованими є посилання апелянта на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді винесена без достатніх на те підстав та з суттєвими порушенням норм КПК України, оскільки вилучене в ході проведення обшуку майно визнане у даному кримінальному провадженні речовим доказом та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, так як зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, тому накладення арешту з правообмеженнями у вигляді заборони відчужувати, розпоряджатися та користуватися вказаним майном забезпечить збереження речового доказу, усуне можливість його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, а відтак і слідів, і доказів кримінального правопорушення.

Відтак, майно, зазначене у клопотанні слідчого, є матеріальними об`єктами, які являються предметами злочину, можуть містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому відповідають критеріям, встановленим у ст.98 КПК України, у зв`язку з чим, з метою збереження речових доказів, слідчий суддя, при вирішенні питання про арешт даного майна, прийняв рішення у відповідності до вимог ст.173 КПК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання слідчого подане з метою збереження речових доказів та відповідає вимогам закону, а слідчий суддя обґрунтовано його задовольнив з огляду на подальше встановлення органом розслідування обставин кримінального провадження.

З таким рішенням слідчого судді погоджується і колегія суддів та вважає, що не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може перешкодити кримінальному провадженню.

Крім того, хоча застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, що у цьому випадку і мало місце. Апеляційний суд зауважує, що обмеження майнових прав відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України має тимчасовий характер і негайно припиняється, якщо у ході подальшого досудового розслідування або за результатами судового розгляду не підтвердиться, що це майно є предметом, доказом злочину.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду переконана, що накладаючи арешт на майно, зазначене в клопотанні, слідчий суддя діяв у спосіб та у межах кримінального процесуального законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, оскільки застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим і необхідним у цьому кримінальному провадженні, сприятиме досягненню мети щодо всебічного, повного та неупередженого досудового розслідування, а також запобігатиме настанню будь-яких негативних наслідків.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали є непереконливими, доказів негативних наслідків обраного заходу забезпечення стороною захисту не надано та під час судового розгляду скарги не встановлено.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить обґрунтованого переконання про те, що оскаржувану ухвалу слідчого судді слід залишити в законній силі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягнули за собою безумовне скасування ухвали слідчого судді, судом апеляційної інстанції не установлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-173, 404, 405, 406, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах власника майна, підозрюваного ОСОБА_6 , а ухвалу слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 червня 2025 року, якою накладено арешт на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000283 від 03 березня 2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4