Справа № 703/1767/25

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_4 ,

законного представника ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Сміла кримінальне провадження від 12.02.2025 року під №0000090 за клопотанням прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру у зв`язку із вчиненням особою у стані неосудності суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла Черкаської області, громадянина України, українця, з професійно-технічною освітою, на утриманні неповнолітніх дітей не має, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

у с т а н о в и в :

ОСОБА_4 , порушуючи вимоги ст. 28 Конституції України, згідно з якою кожен має право на повагу до його гідності, а також порушуючи вимоги Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству», перебуваючи з 16.03.2024 по теперешній час, на превентивних обліках Національної поліції (в базі інтегрованої інформаційно-пошукової системи ОВС України) за категорією «Кривдник», неодноразово в період часу з 2024 року по 2025 рік, перебуваючи за місцем проживання по АДРЕСА_1 , безпричинно, систематично вчиняв психологічне і фізичне насильство по відношенню до своєї матері ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою спільно проживав і проживає на даний час. Тобто ОСОБА_4 , неодноразово, без будь-якого приводу, вчиняв по відношенню до своєї матері ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дії виражені у формі психологічного і фізичного насильства, які виражалися у вчиненні сварок, висловлюваннях нецензурною лайкою, погрозах фізичною розправою, штовханині, нанесенні ляпасів по обличчю. Тим самим він спричинив ОСОБА_7 психотравмувальні дії, шляхом висловлювання словесних образ, погроз, нецензурної лайки, чим принизив та залякав останню, що призвело до психологічних страждань, погіршення якості її життя, та виявляється у формі фізичного дискомфорту, втрати повноцінного відпочинку, негативних переживань та втрати позитивних емоцій.

Зокрема, 15.03.2024, близько 14 год. 00 хв,. ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем спільного проживання по АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї матері ОСОБА_7 , домашнє насильство, тобто дії психологічного характеру, що проявилися в образах, нецензурних висловах, внаслідок чого вона зазнала психологічних (моральних) страждань у вигляді змін в її емоційному стані, в індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджали активному спілкуванню, функціонуванню її як особистості та порушували якість повсякденного життя.

Окрім того, 23.07.2024, близько 12 год. 00 хв., ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем спільного проживання по АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї матері ОСОБА_7 , домашнє насильство, а саме висловлювався в її адресу нецензурною лайкою, погрожував їй фізичною розправою та розкидав речі, внаслідок чого вона зазнала психологічних (моральних) страждань у вигляді змін в її емоційному стані, в індивідуально- психологічних проявах, які перешкоджали активному спілкуванню, функціонуванню її як особистості та порушували якість повсякденного життя.

Окрім того, 01.12.2024, близько 13 год. 30 хв., ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем спільного проживання по АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї матері ОСОБА_7 домашнє насильство, тобто умисні дії психологічного та фізичного характеру, що виразилися у висловлюванні нецензурної лайки, морального приниження, штовхання матері, внаслідок чого вона зазнала психологічних (моральних) страждань у вигляді змін в її емоційному стані, в індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджали активному спілкуванню, функціонуванню її як особистості та порушували якість повсякденного життя.

В подальшому, ОСОБА_4 , 10 лютого 2025 року, близько 15 год. 00 хв., перебуваючи за місцем проживання по АДРЕСА_1 , вчинив сварку з матір`ю ОСОБА_7 , під час якої ображав її нецензурною лайкою і образливими словами.

Згідно висновку експерта № 100 від 20.02.2024 за результатами судово-психологічної експертизи ситуація вчинення протиправних дій відносно ОСОБА_7 зі сторони її сина ОСОБА_4 , є для неї істотно психотравмуючою, внаслідок чого вона зазнала психологічних (моральних) страждань у вигляді змін в її емоційному стані, в індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному спілкуванню, функціонуванню її як особистості та порушують якість повсякденного життя.

Таким чином, дії ОСОБА_4 мають ознаки суспільно-небезпечного діяння, яке кваліфікується за ст. 126-1КК України, як домашнє насильство, тобто систематичне вчинення психологічного насильства, щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань, розладів здоров`я та погіршення якості життя потерпілої особи.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про застосування до ОСОБА_4 примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, оскільки під час досудового розслідування встановлено, що він вчинив суспільно-небезпечне діяння у стані неосудності. В судовому засіданні просив клопотання задовольнити.

Під час судового розгляду особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_4 , психічний розлад якого не перешкоджає його участі в судовому засіданні, у присутності його законного представника та захисника, підтвердив свою причетність до обставин, які викладені у фабулі клопотання прокурора про застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру. Від надання більш детальних пояснень відмовився.

Потерпіла ОСОБА_7 не заперечувала що до задоволення клопотання прокурора. Законний представник та захисник особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, у судовому засіданні клопотання прокурора підтримали та просили його задовольнити.

На підтвердження вчинення ОСОБА_4 суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ст. 126-1 КК України, під час судового розгляду прокурором надані письмові докази, процесуальні рішення, документи та інші матеріали, які безпосередньо досліджені судом, а саме:

- витяг з ЄРДР від 12.02.2025 року по кримінальному провадженню №0000090 від 12.02.2025 року (а.п. 75);

- заяву про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 від 11.02.2025(а.п. 79); ;

- висновок експерта № 100 за результатами судово-психологічної експертизи потерпілої ОСОБА_7 від 20.02.2025 (а.п. 89-93);

- висновк судово-психіатричного експерта № 166 від 19.03.2025 згідно якого на період часу до якого відноситься скоєння ОСОБА_4 інкримінованого йому правопорушення, з 15.03.2024 по теперішній час, у останнього відмічалися прояви хронічного психічного захворювання у формі параноїдної шизофренії з безперервним перебігом, галюцинотарно-маячними і психопатоподібними розладами через що він не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними(а.п. 119-122);

- Постанову Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 22.01.2025 року по справі № 703/6747/24 про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП (а.п. 108-109);

- Постанову Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 05.09.2024 року по справі № 703/4420/24 про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП (а.п. 106-107);

- Постанову Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 03.05.2025 року по справі № 703/1237/24 про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 173-2 КУпАП(а.п. 105);

Клопотань про виклик свідків для допиту в судовому засіданні від сторін не надходило.

Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно зі ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

При цьому, заяв про недопустимість наданих сторонами доказів, недостовірність документів, про допущені порушення закону у ході досудового розслідування, тощо, від сторін кримінального провадження до суду не надходило.

Суд вважає, що надані прокурором на підтвердження вчинення ОСОБА_4 суспільно-небезпечного діяння, які досліджені безпосередньо судом за участю сторін кримінального провадження та зміст яких відображений у даній ухвалі, є належними, достовірними та допустимими доказами, оскільки прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і отримані вони з дотриманням встановленого КПК України порядку.

Отже, суд, безпосередньо, всебічно, ретельно, дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що в ході судового розгляду стороною обвинувачення поза розумним сумнівом було повністю доведено вчинення ОСОБА_4 суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України.

Разом з тим, згідно правової позиції Європейського суду з прав людини викладеної у п.18 справи "G.v.France", п.39 "Halilovic v.Bosnia and Herzegovina", почуття неповноцінності й безсилля, яке є типовим для особи, що страждає на психічні розлади, вимагає підвищеної уваги в контексті питання щодо дотримання вимог Конвенції.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2005 року №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має іншій психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст. 96 КК) - висновку судово-медичної експертизи.

Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб суд має спочатку з`ясувати думку експертів - психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 166 від 19.03.2025 на період часу до якого відноситься скоєння ОСОБА_4 інкримінованого йому правопорушення, з 15.03.2024 по теперішній час, у останнього відмічалися прояви хронічного психічного захворювання у формі параноїдної шизофренії з безперервним перебігом, галюцинотарно-маячними і психопатоподібними розладами через що він не міг усвідомлювати свої дії і керувати ними.

На теперішній час у ОСОБА_4 виявляються прояви хронічного психічного захворювання у формі параноїдної шизофренії з безперервним перебігом галюцинотарно-маячними і психопатоподібними розладами, через що він не може усвідомлювати свої дії і керувати ними, не може правильно сприймати обставини, що мають значення по справі, не може самостійно приймати участь при проведенні слідчих дій і при розгляді справи в суді, і за своїм психічним станом потребує застосування примусового заходу медичного характеру, госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з метою обов`язкового лікування та запобігання вчинення суспільно-небезпечних діянь.

Наведені у вищевказаному висновку експерта обставини надають суду достатні підстави визнати ОСОБА_4 неосудним.

Відповідно до ч.2 ст.19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії, або керуватися ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно зі ст.93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом, зокрема, до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.

Відповідно до ч.1 ст.94 КК України, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Вказаною нормою визначено три критерії, які суд має врахувати, призначаючи певний вид примусових заходів медичного характеру: 1) медичний (характер і тяжкість захворювання), 2) юридичний (тяжкість вчиненого діяння) 3) соціальний (ступінь небезпечності хворого для себе чи інших осіб). При цьому ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку: суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання. (постанова ККС ВС від 25 вересня 2019 року №464/7471/16-к).

Згідно ч.3 ст.94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст.513 КПК України, визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Ураховуючи, що ОСОБА_4 вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке відповідно до ст.12 КК України класифікується як нетяжкий злочин, у стані неосудності, при цьому, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи за своїм психічним станом потребує примусового лікування шляхом поміщення його спеціального лікувального закладу, та приймаючи до уваги характеризуючи дані щодо ОСОБА_4 , який раніше не судимий, непрацюючий, неодружений, утриманців не має, за місцем проживання характеризується позитивно, суд уважає за необхідне застосувати щодо нього примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, а тому клопотання прокурора підлягає до задоволення.

Під час судового розгляду справи щодо ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, на строк до 21 червня 2025 року. Підстав для зміни чи скасування вказаного запобіжного заходу до набрання цією ухвалою законної сили судом не встановлено.

Цивільного позову у кримінальному провадженні не заявлено, речові докази та судові витрати відсутні.

Керуючись ст. 19, 93, 94, 126-1 КК України, ст. 372, 395, 503, 512, 513 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора про застосування примусового заходу медичного характеру щодо ОСОБА_4 у зв`язку з вчиненням ним у стані неосудності суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, - задовольнити.

Застосувати щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Застосований щодо ОСОБА_4 , запобіжний захід у виді поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, залишити без змін, до набрання цією ухвалою законної сили.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області протягом 30 днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію ухвали направити для виконання до Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», вручити прокурору, ОСОБА_4 , захиснику та законному представнику.

Повний текст ухвали проголошено 02 травня 2025 року об 11 год. 00 хв. в залі судових засідань Смілянського міськрайонного суду Черкаської області.

Суддя: ОСОБА_1