Номер провадження: 11-сс/813/718/25
Справа № 509/6916/24 1-кс/509/984/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

підозрюваного ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 грудня 2024 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000047, внесеного до ЄРДР 07 листопада 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 396-2 КК України,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджено прокурором Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно, яке вилучене під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_6 , а саме:

- незаповнені посвідчення (шаблони) у обкладинці синього кольору у кількості 33 штук;

- паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( серія № НОМЕР_1 ).

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що вилучене майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки може зберігати на собі та в собі сліди злочину або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, підозрюваний ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвалу суду є незаконна, необґрунтована, невмотивована та такою, що підлягає скасуванню, з наступних підстав:

- клопотання слідчого було розподілене між суддями із порушенням приписів ст. 35 КПК України та положення про АСДС, оскільки згідно до п.п. 2.3.40 Положення про АСДС визначення слідчого судді здійснюється за правилами автоматизованого розподілу, згідно з вимогами п.п. 2.3.4 п. 2.3. цього Положення. Кількість слідчих суддів у суді визначається зборами суддів та, як правило, не може перевищувати 50% від фактичної чисельності суддів, які здійснюють правосуддя. Якщо склад суду складається із 3 суддів, то кількість слідчих суддів не може бути меншою 2 суддів. Відтак, з метою забезпечення конвенційного права ОСОБА_6 на розгляд його справи судом, встановленим законом, визначення слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області повинно бути проведено за принципом випадковості та в хронологічному порядку з урахуванням спеціалізації. В свою чергу, це вказує на необхідність проведення автоматизованого розподілу поданого відносно ОСОБА_6 клопотання, від 29 листопада 2024 року про арешт майна не менш ніж серед двох слідчих суддів Овідіопольського районного суду Одеської області. Водночас, в Овідіопольського районного суду Одеської області слідчим суддею є суддя ОСОБА_1 , що виключає принцип вірогідності. Крім того, зі змісту опублікованих на веб-порталі судової влади України Засад використання автоматизованої системи документообігу Овідіопольського районного суду Одеської області убачається, що єдиним слідчим суддею цього суду є суддя ОСОБА_10 ;

- клопотання про арешт майна розглянуто слідчим суддею з пропуском строку, передбаченого ч. 6 ст. 173 КПК України;

- вилучене майно не містить слідів будь-якого злочину та не має відношення до розслідування вищевказаного кримінального провадження. Вилучені бланки абсолютно чисті, не заповнені, без будь-яких печаток та ознак. При цьому, вилучені бланки перебувають у вільному продажі у будь-якому канцелярному магазині. Звертає увагу, що протокол обшуку є недопустимим доказом.

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою повернути вилучене майно.

Крім того, разом з апеляційною скаргою заявлене клопотання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 грудня 2024 року, яке обґрунтоване тим, що апелянт не був викликаний у судове засідання.

Позиції учасників судового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду підозрюваний ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 , доводи апеляційної скарги підтримала у повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що досудове розслідування вказаного кримінального провадження завершено шляхом скерування обвинувального акта до суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги і доводи апеляційної скарги та правову позицію, висловлену в оскаржуваній ухвалі слідчого судді, апеляційний суд повинен перевірити доводи апеляційної скарги (1) щодо наявності підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді (2) щодо законності та обґрунтованості ухвали слідчого судді.

Щодо клопотання на поновлення строку апеляційного оскарження.

Апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді може бути подано протягом п`яти днів з дня її оголошення (пункт 3 частини 2 статті 395 КПК України).

В свою чергу, абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України прямо вказує - якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи, інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватись із дня отримання копії судового рішення, незалежно від наявності інших джерел інформування про прийняте рішення. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 937/2679/20.

Зі змісту матеріалів кримінального провадження убачається, що оскаржена ухвала постановлена без виклику підозрюваного ОСОБА_6 або його захисника, а тому строк апеляційного оскарження для останнього обчислюватись із дня отримання копії судового рішення. Натомість, копія оскаржуваної ухвали слідчо судді апелянту не направлялась, а у матеріалах справи відсутні докази щодо дати отримання копії ухвалу апелянтом. На підставі наведеного, колегія суддів констатує, що строк для подання апеляційної скарги дотримано відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України, тому відсутні підстави для його поновлення.

Щодо розгляду доводів апеляційної скарги по суті.

Суд відхиляє довід апелянта про те, що розгляд клопотання про арешт майна здійснено незаконним складом суду з наступних підстав.

Протоколом автоматичного визначення слідчого судді між суддями Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 листопада 2024 року визначено слідчого суддю ОСОБА_1 , для розгляду клопотання слідчого СВ ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджено прокурором Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_8 , про арешт майна (єдиний унікальний номер судової справи: 509/6910/24, провадження 1-кс/509/984/24) (а.с.23 т.1).

Частиною 3 статті 35 КПК передбачено, що визначення судді або колегії суддів для конкретного судового провадження здійснюється автоматизованою системою документообігу суду під час реєстрації відповідних матеріалів, скарги, клопотання, заяви чи іншого процесуального документа за принципом вірогідності, який враховує кількість проваджень, що знаходяться на розгляді у суддів, заборону брати участь у перевірці вироків та ухвал для судді, який брав участь в ухваленні вироку або ухвали, про перевірку яких порушується питання, перебування суддів у відпустці, на лікарняному, у відрядженні та закінчення терміну їх повноважень. Після визначення судді або колегії суддів для конкретного судового провадження не допускається внесення змін до реєстраційних даних щодо цього провадження, а також видалення цих даних з автоматизованої системи документообігу суду, крім випадків, установлених законом.

Порядок функціонування автоматизованої системи документообігу суду визначається серед іншого Положенням про автоматизовану систему документообігу суду (надалі - Положенням про АСДС) та Засади використання автоматизованої системи документообігу суду (далі також - Засади), затверджені рішенням зборів суддів відповідного суду; повністю зберігаються повноваження зборів суддів щодо здійснення автоматизованого розподілу судових справ між суддями, в тому числі в частині затвердження засад використання автоматизованої системи документообігу суду, на момент реєстрації судової справи.

Розподіл судових справ здійснюється в суді в день їх реєстрації, на підставі інформації, внесеної до автоматизованої системи, уповноваженою особою апарату суду, відповідальною за здійснення автоматизованого розподілу судових справ. Визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється автоматизованою системою шляхом, зокрема, автоматизованого розподілу судових справ під час реєстрації відповідної судової справи (підпункти 2.3.1, 2.3.2 пункту 2.3 Положення).

Відповідно до п. 2.3.40 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради Суддів України від 02.04.2015 визначення слідчого судді здійснюється за правилами автоматизованого розподілу, згідно з вимогами п.п. 2.3.4 п. 2.3 цього Положення.

Разом із тим, зазначене Положення закріплює можливість зборів суддів відповідного суду розглядати питання стосовно порядку функціонування автоматизованої системи. За результатами розгляду таких питань рішенням зборів суддів затверджуються Засади використання автоматизованої системи документообігу суду (пункти 2.3.10 - 2.3.19).

Як вбачається із інформації, яка надійшла із Овідіопольського районному суду Одеської області, рішенням зборів суддів № 12 від 23 грудня 2021 року затверджено Засади використання автоматизованої системи документообігу в Овідіопольському районному суді Одеської області (далі-Засади) (зворот 58- 59 т.1).

Слідчі суддя, які здійснюють повноваження з судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні у порядку, передбаченому процесуальним законом, обираються строком на 1 рік ( підпункт 5.1 пункт 5 Засад).

Відповідно до рішення загальних зборів суддів №7 від 15 грудня 2023 слідчим суддею у Овідіопольському районному суді Одеської області є суддя ОСОБА_11 , запасними слідчими суддями є ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 з 21 грудня 2023 року по 20 грудня 2024 року (зворот а.с.56 т.1).

Засади та рішення загальних зборів суддів №7 від 15 грудня 2023 року містить комплекс норм, які регламентують особливості автоматизованого розподілу судових справ, аналіз змісту яких дозволяє дійти висновку, що у випадку відсутності слідчого судді ОСОБА_11 запасними слідчими суддями є судді за наступною черговістю: ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 .

Апеляційним судом встановлено, що суддя ОСОБА_15 у період з 18 листопада 2024 року по 06 грудня 2024 року перебував у відпустці, у зв`язку з чим судові справи на нього не розподілялись відповідно до підпункту 2.3.3 Положення (а.с. 57 т.1).

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що наведене вище клопотання було розподіллено автоматизованою системою документообігу відповідно до Положенням про автоматизовану систему документообігу суду та Засад використання автоматизованої системи документообігу в Овідіопольському районному суді Одеської області та в такий спосіб був визначений слідчий суддя для його розгляду слідчий суддя ОСОБА_1 .

Разом з тим, головою Овідіопольського районного суду Одеської області повідомлено, що Засади використання автоматизованої системи документообігу Овідіопольського районного суду Одеської області, які опубліковані на веб-порталі судової влади України, є не актуальними (а.с. 56 т.1).

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно ст. 131 КПК України засобом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ накладення арешту на майно має бути законним, переслідувати легітимну мету та пропорційним меті, яка переслідується, а не бути надмірним обтяженням для особи.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження серед іншого є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що у провадженні СВ ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області перебувало кримінальне провадження №0000047, внесене до ЄРДР 07 листопада 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 396-2 КК України (а.с.6 т.1).

Як убачається з клопотання про арешт майна (а.с.2-5 т.1), досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_16 , під час проходження військової служби отримав травму голови та коліна, за результатами чого, лікарями Військового шпиталю А2407, ОСОБА_16 поставлено діагноз розрив медіального меніска, та як наслідок у останнього виникли підстави для проходження Військово-лікарської комісії для вирішення питання щодо придатності до військової служби.

У подальшому, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, однак не пізніше 19.10.2024, ОСОБА_6 , дізнався про законне бажання ОСОБА_16 щодо проходження Військово-лікарської комісії для визначення стану придатності до військової служби, у зв`язку з чим у ОСОБА_6 , у невстановленому досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше 19.10.2024 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення за рахунок ОСОБА_16 .

Реалізуючи свій злочинний умисел на незаконне збагачення, ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів та поєднуючи свої дії з вимаганням, 19.10.2024, більш точний час та місце в ході досудового розслідування встановити не вдалось, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, здійснив телефонний дзвінок ОСОБА_16 у месенджері «WhatsApp» та вході розмови з останнім повідомив йому, що він, ОСОБА_6 , знає про бажання ОСОБА_16 у проходженні ВЛК та володіє знаннями щодо етапів і порядку проходження ВЛК та може йому допомогти у пришвидшенні проходження процедури ВЛК та в подальшому 01.11.2024, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не вдалось, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, повторно здійснив телефонний дзвінок ОСОБА_16 у месенджері «WhatsApp» та вході розмови з останнім повідомив, що крім вказаних під час попередньої розмови документів йому необхідно додатково надати чотири фотокартки, а також грошові кошти у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, за вплив на посадових осіб, а саме лікарів, членів Військово-лікарської комісії для прийняття останніми рішення про непридатність ОСОБА_16 до військової служби та не створення штучних перешкод при проходженні ОСОБА_16 . Військово-лікарської комісії, а у разі відмови в наданні такої вигоди особисто для ОСОБА_6 погрожуючи негативними наслідками для ОСОБА_16 у вигляді не отримання останнім постанови ВЛК про непридатність до військової служби.

Надалі, 26.11.2024, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не вдалось, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, ОСОБА_6 , продовжуючи реалізацію свого злочинного плану, спрямованого на незаконне збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів та поєднуючи свої дії з вимаганням, шляхом здійснення телефонного дзвінка у месенджері «WhatsApp», повідомив ОСОБА_16 про необхідність зустрічі 27.11.2024 року у кав`ярні «CoffeeOcean», що розташована по вул. Маршала Говорова, 7 у м. Одеса для обговорення деталей проходження ОСОБА_16 ВЛК та отримання останнім постанови ВЛК про непридатність до військової служби, та 27.11.2024 року, близько о 17 год 00 хв, перебуваючи у кав`ярні «CoffeeOcean», що розташована по вул. Маршала Говорова, 7 у м. Одеса, зустрівся із ОСОБА_16 , та в ході розмови ОСОБА_6 повторно повідомив ОСОБА_16 , про те, що ОСОБА_6 володіє можливістю впливу на прийняття рішення посадовими особами ВЛК на предмет отримання ОСОБА_16 постанови ВЛК про непридатність до військової служби.

З метою доведення свого злочинного наміру до кінця, ОСОБА_6 , продовжуючи реалізацію свого умислу на незаконне збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів та поєднуючи свої дії з вимаганням, 28.11.2024 року, попередньо узгодивши з ОСОБА_16 місце зустрічі за адресою м. Одеса, вул. Успенська, 4, на території Свято-Архангело-Михайлівського жіночого монастирю о 12:59 год. зустрівшись із ОСОБА_16 за узгодженою адресою вчергове повідомив ОСОБА_16 про необхідність дотримання вказівок ОСОБА_6 , гарантував отримання постанови ВЛК у зав`язку з наявністю зв`язків у місці отримання постанови ВЛК та погрожував негативними наслідками для ОСОБА_16 у вигляді не отримання останнім постанови ВЛК про непридатність до військової служби у разі спроби самостійного проходження ВЛК, після чого, ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_16 неправомірну вигоду у сумі 25 000 доларів США, (що відповідно до даних НБУ станом на дату отримання складало 1 039 750 гривень) за вчинення ним в інтересах ОСОБА_16 дій, а саме за вплив на осіб, уповноважених на виконання функцій держави, а саме достовірно невстановлених уповноважених осіб, які входять до складу Військово-лікарської комісії та не створення штучних перешкод при проходженні ОСОБА_16 . Військово-лікарської комісії.

У ході досудового розслідування, 28.11.2024 року з метою врятування та збереження майна, яке утворились внаслідок вчинення кримінального правопорушення проведено невідкладний обшук за місцем мешкання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено вилучено: незаповнені посвідчення (шаблони) у обкладинці синього кольору у кількості 33 штук, що упаковані до полімерного сейф пакету НПУ № 7083222; паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (серія № НОМЕР_1 ), що упакований до полімерного сейф пакету НПУ № SUD 2008559.

У подальшому, вищевказане майно було визнано речовим доказом та винесено відповідну постанову від 28.11.2024 року (а.с. 8-10 т.1).

Враховуючи вказані обставини слідчий звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на вищезазначене майно, шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження і користування вказаним майном, з метою його збереження як речового доказу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і вказані умови мають бути дотримані для визнання тих, чи інших речей речовими доказами. У той же час слід зважати на стадію кримінального провадження. Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

З огляду на положення частини 3 статті 170 КПК арешт майна на підставі пункту 1 частини 2 статті 170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Повертаючись до обставин справи, апеляційний суд погоджується із висновками слідчого судді, що вилучене майно має суттєве значення для досудового розслідування та є речовими доказами у кримінальному провадженні, адже, з огляду на обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_6 підозри, виявлені та вилучені речі безпосередньо стосуються обставин вчинення кримінального правопорушення, що розслідуються у межах цього кримінального провадження.

Згідно із ч.1 ст.172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч.6 ст.173 КПК України ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.

29 листопада 2024 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшло клопотання слідчого СВ ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджено прокурором Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_8 , про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000047, внесеного до ЄРДР 07 листопада 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 396-2 КК України (а.с. 1 т.1). Слідчий суддя це клопотання розглянув 03 грудня 2024 року (а.с.25-27 т.1).

Згідно із ч.1 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Колегія суддів констатує, що недотримання строку, встановленого ч.1 ст.172, ч.6 ст.173 КПК України, не віднесено законодавцем до підстав для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Таким чином, розгляд клопотання про арешт майна поза строком, визначеним ч.6 ст.173 КПК України, лише породжує обов`язок для сторони обвинувачення вчинити певні дії, однак не породжує обов`язку слідчого судді чи суду прийняти інше рішення по суті клопотання, ніж визначене ст.173 КПК України - задовольнити клопотання або відмовити в його задоволенні. Будь-яке інше судове рішення по суті клопотання про арешт майна, зокрема про зобов`язання повернути вилучене майно, буде виходити за межі повноважень, якими наділений слідчий суддя чинним процесуальним законодавством.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що твердження апеляційної скарги про те, що клопотання про арешт майна розглянуто з порушенням строків, передбачених ст.172, 173 КПК України не може бути підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Зважаючи на вищевикладене, у сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно, діяв у спосіб та в межах діючого законодавства, доводи стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали слід визнати непереконливими, слідчим суддею відповідно до ст.132, 170, 173 КПК дотримані принципи розумності та співрозмірності обмеження права власності особи завданням кримінального провадження та враховані наслідки від вжиття такого тимчасового заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб. Доказів негативних наслідків обраного заходу забезпечення особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано та під час розгляду останньої не встановлено.

Натомість, зважаючи на те, що досудове розслідування, відповідно до приписів ч. 5 ст. 3 КПК України є стадією кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей до ЄРДР та закінчується в тому числі і направлення обвинувального акту до суду.

Слід звернути увагу, що до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченим цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, саме на стаді досудового розслідування.

А тому, враховуючи те, що на час апеляційного розгляду у кримінальному провадженні №0000047 була закінчена стадія досудового розслідування та скеровано обвинувальний акт до суду, у колегії суддів не має процесуальної можливості здійснити розгляд клопотання по суті, а тому подальша доцільність застосування заходу забезпечення у виді арешту може буде предметом розгляду в суді першої інстанції на стадії підготовчого розгляду в порядку вимог ст. 314 КПК України.

З огляду на наведене, зважаючи на положення ст. 405, ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне ухвалу слідчого судді залишити без змін, а апеляційну скаргу, - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу підозрюваного ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 03 грудня 2024 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000047, внесеного до ЄРДР 07 листопада 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 396-2 КК України,- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4