ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1550/25 Справа № 933/248/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2025 року Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000545 за апеляційними скаргами прокурора та захисника ОСОБА_7 на вирок Олександрівського районного суду Донецької області від 13 лютого 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Іверське Олександрівського району Донецької області, громадянина України, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 4 ст. 186 КК України до покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі, -

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку суду першої інстанції, 30.03.2024 року близько 09 години ОСОБА_8 разом з ОСОБА_9 проходили біля будинку АДРЕСА_2 та побачили знайомого їм ОСОБА_10 , який сидів на лавці біля вказаного будинку, після чого почали з ним спілкуватися. Під час розмови між вказаними особами ОСОБА_8 побачив, що на лавці біля ОСОБА_10 лежить гаманець з грошовими коштами. В цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення вказаного гаманця.

Цього ж дня, близько 09 години 10 хвилин ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи відкрито, умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, який введено на всій території України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-ХІ та який в подальшому неодноразово продовжувався, останній раз строком на 90 діб до 13 травня 2024 року та Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 27.07.2023 №3275-ІХ, не повідомивши ОСОБА_9 про свій злочинний умисел, руками схопив вказаний гаманець з грошовими коштами в сумі 8000 грн., що належать ОСОБА_10 , після чого з місця скоєння кримінального правопорушення зник, а викраденими грошовими коштами розпорядився на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_10 матеріальний збиток на суму 8000 грн.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування вироку в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість. Зазначає, що призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі, суд вийшов за межі, встановлені у санкції статті Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 65 КК України. Вказує на необгрунтування судом підстав для призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі. Крім того, судом не вирішене питання про повернення застави. Просив суд призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України у виді 7 років 2 місяців позбавлення волі. Після набрання вироком законної сили та затримання ОСОБА_8 , заставу в розмірі 60560 гривень, внесену заставодавцем ОСОБА_11 24.06.2024 року на рахунок ТУ ДСА України в Донецькій області повернути заставодавцю відповідно до ст. 182 КПК України. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок суду змінити в частині обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, визнавши обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Перекваліфікувати дії ОСОБА_8 на ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 роки з покладенням на нього обов`язків, визначених ч. 1 ст. 76 КК України. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню на підставі п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України як такий, що ухвалений з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що вина ОСОБА_8 не доведена належними та допустимими доказами. Ставить під сумнів правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст. 186 КК України. Вказує, що судом не наведено належних мотивів і обґрунтування на спростування версії обвинуваченого щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги державного обвинувача та заперечував проти апеляційної скарги захисника, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши доводи апеляційних скарг та вивчивши матеріали справи, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного покарання з наступних підстав.

На підставі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Висновки суду, що ОСОБА_8 скоїв злочин, передбачений ч. 4 ст. 186 КК України, за обставин, як вони встановлені у вироку, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку у вироку.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо таємного викрадення майна ОСОБА_8 апеляційний суд вважає безпідставними та такими, що спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_10 , пртоколами слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_9 , які підтвердили факт відкритого заволодіння обвинуваченим майном потерпілого.

Доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість доказів: протоколу пред`явлення ОСОБА_8 до впізнання, протоколу огляду грошових коштів, добровільно виданих ОСОБА_8 , постанови про визнання речових доказів на увагу не заслуговують, оскільки зазначені слідчи дії проведені без істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та Законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стосовно виказаних захисником сумнівів про правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.4 ст. 186 КК України апеляційний суд зазначає, що відповідно до роз`яснень, наданих у абз. 3 п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року за № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.

Дії обвинуваченого розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим, і не зважаючи на це продовжені обвинуваченим з метою заволодіння майном потерпілого, правильно кваліфіковані судом першої інстанції як грабіж і у суду апеляційної інстанції відсутні будь-які сумніви у правильності такої кваліфікації дій інкримінованих ОСОБА_8 .

Таким чином, оцінюючи сукупність досліджених доказів в їх взаємозв`язку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що вина ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК Українизнайшла своє підтвердження в судовому засіданні.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченому покарання.

Так, частиною 4 ст. 186 КК України передбачено покарання за грабіж, вчинений в умовах воєнного стану у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Разом з тим, визнаючи винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, суд призначив останньому покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі, чим вийшов за межі, встановлені санкцією статті.

При цьому, суд першої інстанції не обґрунтував призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції інкримінованої статті КК України.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання за скоєння злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, колегія суддів бере до уваги вимоги ст.ст. 50, 65 КК України.

При визначенні виду та розміру покарання колегія суддів бере до уваги ступінь суспільної небезпеки, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого, який відповідно до ст. 89 КК України не судимий, характеризується позитивно за місцем проживання, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має двох малолітніх дітей.

Обставиною, що пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає добровільне відшкодування потерпілому збитку.

Обставиною, що обтяжує покарання відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення стосовно особи похилого віку.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів доходить висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише з його ізоляцією від суспільства.

Крім того, заслуговують на увагу доводи прокурора щодо не вирішення судом першої інстанції питання про повернення застави заставодавцію.

Згідно ч. 1 ст. 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

Застава може бути внесена як самим підозрюваним, обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

Особа, яка внесла заставу, набуває статусу заставодавця, з яким пов`язані обов`язки по забезпеченню належної поведінки підозрюваного/обвинуваченого, явки його за викликом.

До прав заставодавця можна віднести надання йому інформації про кваліфікацію кримінального правопорушення у вчиненні якого підозрюється або обвинувачується особа та передбачені законом санкції, а також можливість отримати заставу, що не була звернена в дохід держави після припинення дії цього запобіжного заходу.

Відповідно до вимог ч. 11 ст. 182 КПК України, п. 8 Порядку внесення коштів на спеціальний рахунок у разі застосування застави як запобіжного заходу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2012 року № 15, застава повертається заставодавцю лише після припинення дії запобіжного заходу у виді застави та постановлення вироку (ухвали), у якому міститься рішення про повернення застави.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 60560 гривень, яка була внесена ОСОБА_11 .

Судом першої інстанції під час ухвалення вироку питання про повернення застави вирішене не було.

Оскільки обвинуваченим під час розгляду кримінального провадження не було порушено покладених на нього обов`язків, застава в розмірі 60560 гривень, внесена заставодавцем ОСОБА_11 24.06.2024 року на рахунок ТУ ДСА України в Донецькій області, підлягає поверненню заставодавцю відповідно до ст. 182 КПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для скасування або зміни судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції на підставі ч.1 ст. 420 КК України підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_8 покарання з ухваленням в цій частині нового вироку судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Олександрівського районного суду Донецької області від 13 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Запобіжний захід у виді застави в розмірі 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень, внесену заставодавцем ОСОБА_11 24.06.2024 року на рахунок ТУ ДСА України в Донецькій області повернути заставодавцю відповідно до ст. 182 КПК України.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційних скарг до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді