Дата документу 04.09.2025 Справа № 336/6741/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/857/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/6741/25Доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора (з доповненнями) на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21 липня 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинувачених

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, проживає у АДРЕСА_1 , за ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.4 ст.28, ч.2 ст.317, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Мелітополь Запорізької області, зареєстрований у АДРЕСА_2 , проживає у АДРЕСА_3 , за ч.3 ст.309, ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.309, ч.4 ст.28, ч.2 ст.317, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає у АДРЕСА_4 , за ч.2 ст.255, ч.5 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.1 ст.309 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду до 18.09.2025 включно продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 з одночасним визначенням застави у розмірі 166 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 502 648 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення; обвинуваченого ОСОБА_10 , з одночасним визначенням застави у розмірі 166 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 502 648 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення; обвинуваченого ОСОБА_11 , з одночасним визначенням застави у розмірі 140 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 423 920 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї прокурор просив ухвалу суду в частині зміни розміру застави обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених на 60 днів кожному з одночасним визначенням ОСОБА_9 застави у розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 3 028 000 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення; а також ОСОБА_10 - у розмірі 700 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 2 119 600 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення.

Свої вимоги мотивував тим, що оскаржуване судове рішення в частині зниження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 застави як альтернативного запобіжного заходу є незаконним та необґрунтованим. Прокурор вказує, що судовий розгляд кримінального провадження по суті ще не розпочато, свідки судом не допитані. З огляду на вищевикладене, а також тяжкість інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, чисельну кількість епізодів злочинної діяльності, в тому числі у складі злочинної організації, яку очолювали ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , визначений останнім розмір застави не зможе забезпечити їх належну процесуальну поведінку та уникненню передбачених ст.177 КПК ризиків. Разом з тим, прокурором наведено аргументи, що свідчать про потенційну можливість продовження обвинуваченим ОСОБА_9 вчинення спрямованих на організацію та вчинення нових кримінальних правопорушень у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів. Відтак, на переконання сторони прокурора, існують достатні підстави для збільшення обвинуваченим розміру застави як альтернативного запобіжного заходу.

В запереченні на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_7 просив відмовити в задоволенні скарги, оскільки ухвала суду є законною та обґрунтованою.

Вирішуючи питання про наявність у апеляційного суду права на розгляд апеляційної скарги прокурора на ухвалу суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою в частині вирішення питання про збільшення розміру визначення застави, як альтернативного запобіжного заходу, судова колегія виходить з правової позиції Верховного Суду зазначеної в справах (368/1158/23 від 03.04.2025 року і №646/1709/23 від 23.04.2025 року), якими докладно обґрунтовано наявність повноважень у апеляційного суду на розгляд справ даної категорії.

Відповідно до ч.1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції крім іншого має право залишити таку ухвалу без змін; змінити ухвалу суду; скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу.

Відтак конструкція, за якою б у апеляційного суду було б наявним право на апеляційний перегляд ухвали суду першої інстанції за одночасної відсутності права на її зміну чи скасування, є нелогічною і позбавленою будь-якого сенсу.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні; обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 і їх захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які заперечили проти апеляційної скарги та просили ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала районного суду в частині продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 в апеляційному порядку ніким не оскаржена, тому з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК ухвала суду в цій частині не переглядалась.

В провадженні Шевченківського районного суду м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.4 ст.28, ч.2 ст.317, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК; ОСОБА_10 за ч.3 ст.309, ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.1 ст.309, ч.2 ст.309, ч.4 ст.28, ч.2 ст.317, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311 КК; ОСОБА_11 за ч.2 ст.255, ч.5 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311, ч.1 ст.309 КК; ОСОБА_12 за ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.307, ч.4 ст.28 ч.3 ст.307 КК; ОСОБА_13 за ч.2 ст.255, ч.3 ст.15, ч.4 ст.28, ч.3 ст.311 КК.

Прокурор, з-поміж іншого, звернувся до суду з клопотаннями про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку тримання під вартою на 60 днів, з одночасним визначенням застави у розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 3 028 000 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення; а також про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 строку тримання під вартою на 60 днів, з одночасним визначенням застави у розмірі 700 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 2 119 600 гривень та покладенням обов`язків у разі її внесення.

Суд першої інстанції клопотання прокурора задовольнив частково та під час продовження строку тримання під вартою обвинувачених до 18.09.2025 року включно, виходив з того, що у справі існують ризики того, що обвинувачений ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду; а обвинувачений ОСОБА_10 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. При цьому застосування відносно обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім для запобігання передбаченим ч.1 ст.177 КПК ризикам.

Визначаючи обвинуваченим розмір застави районний суд, співставивши наявні у справі ризики та характер інкримінованих кримінальних правопорушень з реальною можливістю забезпечити дотримання обвинуваченими покладених процесуальних обов`язків, визначив її у передбаченому п.3 ч.5 ст.182 КПК розмірі відносно ОСОБА_9 і ОСОБА_10 по 166 прожиткових мінімумів для працездатних осіб кожному, що складає 502 648 гривень.

Проте колегія суддів не може погодитись із таким рішенням суду, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Згідно із ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти передбаченим ст.177 КПК ризикам.

За змістом ст.199 КПК, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд, крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків, зобов`язаний оцінити та врахувати й передбачені ст.178 КПК обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, міцність його соціальних зв`язків, наявність у обвинуваченого постійного місця роботи та дані, які його характеризують.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вищезазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Судова колегія зауважує, що суд першої інстанції встановив відносно обох обвинувачених наявність передбачених ч.1 ст.177 КПК ризиків та в оскаржуваній ухвалі слушно зазначив, що у справі існують ризики того, що обвинувачений ОСОБА_9 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду; а обвинувачений ОСОБА_10 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Таким чином, суд першої інстанції з метою запобігання встановлених ризиків обґрунтовано вважав за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинувачених.

На підтвердження існування вказаних ризиків свідчать ті обставини, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень різного роду тяжкості, серед яких передбачені ч.1 ст.255 та ч.3 ст.307 КК особливо тяжкі злочини, за вчинення яких передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років із конфіскацією майна.

Вказані обставини, на переконання колегії суддів, дають достатні підстави для висновку, що ОСОБА_9 , будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані кримінальні правопорушення.

Колегією суддів з матеріалів провадження встановлено, що ОСОБА_10 , обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень різного роду тяжкості, серед яких передбачені ч.1 ст.255 та ч.3 ст.307 КК особливо тяжкі злочини, за вчинення яких передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років із конфіскацією майна.

Апеляційний суд зауважує, що такі обставини дають достатні підстави для висновку, що ОСОБА_10 , будучи обізнаним про суворість покарання, яке може бути йому призначено у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані кримінальні правопорушення.

Також колегією суддів встановлено, що ОСОБА_10 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення аналогічної спрямованості (у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів).

Однак ОСОБА_10 свою злочинну діяльність не припинив та протягом дії іспитового строку згідно вироку Вільнянського районного суду м. Запорізької області від 26.03.2024 року за ч.3 ст.311 КК знову вчинив інкриміновані злочини, серед яких є особливо тяжкі. Більш того, ОСОБА_10 офіційно не працевлаштований, він не має законного та стабільного джерела доходів.

Зазначені обставини, на переконання судової колегії, у сукупності дають достатні підстави для висновку, що ОСОБА_10 за відсутності стримуючих факторів його належної процесуальної поведінки та джерел стабільного доходу, опинившись на волі, потенційно з великою вірогідністю може продовжувати займатись протиправною діяльністю та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. При цьому рішення суду повинно відповідати характеру і тяжкості інкримінованого діяння та не надавати можливості перешкоджання інтересам правосуддя, забезпечувати не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

З урахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що прокурором доведено обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_9 і ОСОБА_10 перебувати на волі за відсутності підстав для застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно висновок суду першої інстанції про недостатність застосування відносно обох обвинувачених для запобігання передбаченим ч.1 ст.177 КПК ризикам більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, є вмотивованим, з чим погоджується й апеляційний суд.

З урахуванням конкретних обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що прокурором доведено обставини, які вказують на необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обох обвинувачених.

Натомість колегія суддів не може погодитися із визначеним обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розміру застави як альтернативного запобіжного заходу та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі змістом ч.3 ст.183 КПК суд під час постановлення ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим передбачених цим Кодексом обов`язків, крім випадків, передбачених ч.4 цієї статті.

Відповідно до п.п.4, 5 ч.4 ст.183 КПК суд під час постановлення ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо передбаченого ст.255 КК злочину; щодо особливо тяжкого злочину у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Колегія суддів суд зважає на те, що хоча у даному кримінальному провадженні наявні дві окремі та самостійні підстави для реалізації судом передбаченого положеннями п.п.4, 5 ч.4 ст.183 КПК права не визначати розмір застави, як альтернативний запобіжний захід, адже ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються, з-поміж іншого, у вчиненні передбачених ст.255 КК злочинів та передбачених ч.3 ст.307 КК особливо тяжких злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, проте апеляційним судом оскаржувана ухвала суду на відповідність наведеним нормам кримінального процесуального права не перевіряється, з огляду на те, що прокурором вимога про застосування вказаних положень закону у клопотанні про продовження строку тримання під вартою обвинувачених не висувалась, а судом першої інстанції відповідно таке право реалізовано не було.

Судова колегія враховує, що за загальним правилом відповідно до положень п.3 ч.5 ст.182 КПК розмір застави визначається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч.4 ст.182 КПК розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

На переконання колегії суддів, визначений в межах вказаної частини статті КПК розмір застави відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , не зможе забезпечити виконання ними покладених процесуальних обов`язків та не здатний нівелювати встановлені передбачені ст.177 КПК ризики у даному провадженні.

При цьому наведені у оскаржуваній ухвалі мотиви суду протилежного змісту із посиланням лише на те, що відомостей про матеріальну спроможність обох обвинувачених внести більший розмір застави, про що ставиться питання у клопотанні прокурора, суду не надано, а застава має бути саме альтернативним запобіжним заходом щодо тримання під вартою, а не створювати для особи «непереборну можливість», не корелюються із наступними конкретними обставинами даного провадження та відомостями про кількість і вид інкримінованої обом обвинуваченим протиправної діяльності.

Так апеляційний суд, акцентує увагу, що з аналізу змісту ч.4 ст.182 КПК вбачається, що фінансова спроможність безпосередньо обвинувачених не є єдиним критерієм для вирішення даного питання.

Апеляційний суд зважає на передбачені вказаною нормою кримінального процесуального закону положення щодо врахування під час визначення розміру заставу судом інших обставин, серед яких існування передбачених ст.177 КПК ризиків відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у їх співвідношенні з наявними в матеріалах провадження відомостями про характер численних кримінальних правопорушень, вчинення яких інкримінується обом обвинуваченим, а також враховує дані про особу кожного з обвинувачених та вид співучасті у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які згідно обвинувального акта є організаторами стійкого ієрархічного об`єднання п`яти та більше осіб, структурні частини якого за попередньою змовою зорганізувалися, у тому числі для вчинення тяжких злочинів учасниками цієї організації (злочинної організації).

Крім того, колегія суддів враховує відомості про чисельну кількість епізодів злочинної діяльності, інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_9 у кількості 38 епізодів кримінальних правопорушень у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів та 1 епізоду злочину проти громадської безпеки; а також приймаючи до уваги чисельну кількість епізодів злочинної діяльності, інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_10 у кількості 18 епізодів кримінальних правопорушень у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів та 1 епізоду злочину проти громадської безпеки.

До того ж положеннями ч.2 ст.182 КПК передбачено, що застава може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною та юридичною особою (заставодавцем).

Тому колегія суддів дійшла переконання, що визначений у встановлених п.3 ч.5 ст.182 КПК межах розмір застави відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не узгоджується із наведеними конкретними обставинами кримінального провадження, що досліджені під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.

При цьому, апеляційний суд акцентує увагу, що згідно ч.5 ст.182 КПК у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Відтак, судова колегія з урахуванням наведеного вважає, що існують об`єктивні підстави, що обумовлюють необхідність збільшення обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розміру застави як альтернативного запобіжного заходу з покладенням процесуальних відповідних обов`язків згідно фактично заявлених прокурором вимог та у вказаному в його апеляційній скарзі розмірі, що буде дієвим запобіжником від реалізації обвинуваченими встановлених ризиків та у випадку порушення ними покладених процесуальних обов`язків. У зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

При цьому, апеляційний суд зважає й на те, що відповідно до положень ч.6 ст.182 КПК обвинувачений, який не тримається під вартою, не пізніше п`яти днів з дня обрання запобіжного заходу у вигляді застави зобов`язаний внести кошти на відповідний рахунок або забезпечити їх внесення заставодавцем та надати документ, що це підтверджує, прокурору, суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора (з доповненнями) задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21 липня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 в частині визначення розміру застави скасувати.

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_9 задовольнити. Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 18.09.2025 включно.

Встановити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу у розмірі 1000 (тисяча) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 3 028 000 (три мільйони двадцять вісім тисяч) грн. 00 коп., яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області, , Банк отримувача Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок отримувача (IBAN) UA0001205, Призначення платежу: вид платежу (застава); П.І.Б. особи, за яку вноситься застава; номер справи (провадження); суд, в якому розглядається справа, протягом дії ухвали.

У разі внесення застави, уповноваженій службовій особі місця ув`язнення необхідно негайно звільнити ОСОБА_9 з-під варти та повідомити про це суд.

З моменту звільнення ОСОБА_9 з-під варти у зв`язку з внесенням застави вважати його таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_9 наступні процесуальні обов`язки:

- не відлучатися з м.Запоріжжя без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну місця свого проживання та/або місця роботи;

- утримуватись від спілкування з обвинуваченими і свідками у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначити до 18.09.2025 року включно.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21 липня 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_10 в частині визначення розміру застави скасувати.

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_10 задовольнити. Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 18.09.2025 включно.

Встановити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заставу у розмірі 700 (сімсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 2 119 600 (два мільйони сто дев`ятнадцять тисяч шістсот) грн. 00 коп., яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації в Запорізькій області, , Банк отримувача Державна казначейська служба України м. Київ, рахунок отримувача (IBAN) UA0001205, Призначення платежу: вид платежу (застава); П.І.Б. особи, за яку вноситься застава; номер справи (провадження); суд, в якому розглядається справа, протягом дії ухвали.

У разі внесення застави, уповноваженій службовій особі місця ув`язнення необхідно негайно звільнити ОСОБА_10 з-під варти та повідомити про це суд.

З моменту звільнення ОСОБА_10 з-під варти у зв`язку з внесенням застави вважати його таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_10 наступні процесуальні обов`язки:

- не відлучатися з м.Синельникове Дніпропетровської області без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну місця свого проживання та/або місця роботи;

- утримуватись від спілкування з обвинуваченими і свідками у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначити до 18.09.2025 року включно.

У разі невиконання вище перелічених обов`язків обвинуваченими, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовуються у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч.7 ст.194 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4