Справа № 357/4410/25
У Х В А Л А

03.07.2025 м. Біла Церква

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Білоцерківського міськрайонного суду Київської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003778, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2024 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новий Донбас Сніжнянського району Донецької області, громадянина України, одруженого, утриманців не має, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження: начальник Рокитянського відділу Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 , захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 , потерпіла ОСОБА_6 , представник потерпілої адвокат ОСОБА_7

УСТАНОВИВ:

На розгляд Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003778, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2024 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Прокурор в ході підготовчого судового засідання вважав, що обвинувальний акт підлягає призначенню до судового розгляду, оскільки складений відповідно до вимог КПК, підсудний Білоцерківському міськрайонному суду Київської області, підстав для його поверення та закриття кримінального провадження немає.

Обвинувачений, його захисник, потерпіла та її представник підтримали думку прокурора.

Заслухавши думки сторін кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт, суд дійшов наступного висновку.

Підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.4-8, 10 ч.1 або ч.2 ст. 284 КПК України, не встановлено.

Обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Суттєвих порушень вимог КПК України при складанні обвинувального акта, які б перешкоджали призначенню даного обвинувального акту до судового розгляду не виявлено.

Підстави для повернення обвинувального акту відсутні.

Кримінальне провадження підсудне Білоцерківському міськрайонному суду Київської області згідно правил підсудності, передбачених ст. 32 та 33 КПК України.

За таких обставин суд, вислухавши думку учасників підготовчого провадження щодо можливості призначення судового розгляду, враховуючи, що відсутні підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини 3 ст. 314 КПК України, вважає за необхідне призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, що надійшов до суду.

З метою підготовки справи до судового розгляду, відповідно до ч. 2 ст. 315 КПК України, судом визначено дату та місце проведення судового розгляду, визначено склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді з боку обвинувачення, захисту та потерпілої сторони. Також визначено, що судовий розгляд з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження слід проводити у відкритому судовому засіданні, судом одноособово, обмеження щодо цього, передбачені ч. 2 ст. 27 КПК України, відсутні.

Через канцелярію суду потерпіла ОСОБА_6 звернулася до суду із цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Учасники судового провадження не заперечували проти приєднання цивільного позову потерпілого до матеріалів кримінального провадження для спільного розгляду з кримінальним провадженням.

Відповідно до ст. 61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.

На підставі ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Вивчивши матеріали заявленого цивільного позову, суд приходить до висновку, що зміст та форма позовної заяви відповідають вимогам ст. 175 ЦПК України, а тому, заслухавши думку учасників, суд приймає рішення про прийняття останнього до сумісного розгляду з кримінальним провадженням, що відповідає вимогам ст.127 КПК України.

Цивільними позивачем у даному кримінальному провадженні має бути визнаний потерпіла ОСОБА_6 , а цивільним відповідачем обвинувачений ОСОБА_3 і що узгоджується із положеннями ст. 61, 62 КПК України.

Відповідно до ч. 7 ст. 178 КПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 179, 180 ЦПК України відповідь на відзив та заперечення подається в строк, встановлений судом.

Крім того, через канцелярію суду до суду надійшло клопотання представника потерпілої ОСОБА_7 про арешт майна. Клопотання мотивоване тим, що в результаті вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_3 , загинула мати ОСОБА_6 ОСОБА_8 , внаслідок чого позивачці було завдано моральної шкоди, розмір якої становить 1 000 000,00грн.

Після того, як поданий цивільний позов буде прийнятий судом до розгляду, існує обґрунтований ризик того, що обвинувачений ОСОБА_3 може вжити заходів щодо приховування, відчуження, передачу в користування чи заставу третім особам, тощо, належного йому майна, що унеможливить виконання судового рішення в частині відшкодування шкоди.

Саме тому, з метою забезпечення цивільного позову просить накласти арешт на майно із забороною його відчуження та розпоряджання, як власником так і іншими третіми особами, що заявляють право вимоги на нього, в тому числі вчиняти будь-які нотаріальні, реєстраційні та виконавчі дії щодо цього майна з боку уповноважених на це службових та інших посадових осіб (державних та приватних нотаріусів, реєстраторів, виконавців, тощо), що на праві власності належить обвинуваченому ОСОБА_3 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме на: земельну ділянку кадастровий номер :02:037:0032, площею 0,1га, оціночна вартість якої становить 210350,07грн.; земельну ділянку кадастровий номер :02:037:0031, площею 0,1621га, оціночна вартість якої становить 131537,04грн.; земельну ділянку кадастровий номер :02:037:0029, площею 0,1га, оціночна вартість якої становить 210350,07грн.; житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна: 550282), загальною площею 57,0кв.м., житловою площею 17,3кв.м., що зареєстрований за ним 02.04.2003, на підставі договору дарування від 25.12.2002 року, реєстр №1-5326, оціночна вартість якого становить 500899,92грн.

Потерпіла підтримали клопотання та просила його задовольнити.

Прокурор вважав за необхідне клопотання задовольнити з метою забезпечення цивільного позову.

Захисник обвинуваченого при розгляді клопотання поклався на розсуд суду. Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку свого захисника.

При вирішенні клопотання про арешт майна суд зазначає таке.

В силу положень статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Також суд враховує положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод за якими, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тож, з огляду на викладене, право власності не є абсолютним і може зазнавати втручання держави, в тому числі шляхом позбавлення особи такого права, але тільки в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд враховує, що положеннями частини 1 статті 16 КПК України передбачено, що на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку передбаченому цим кодексом, під час кримінального провадження допускається позбавлення або обмеження права власності. А згідно з положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України у зміст права власності, яке може бути обмежено або якого може бути позбавлено під час кримінального провадження, входять всі три правомочності: володіння, користування і розпорядження майном.

В силу положень частини 1 статті 16, з урахуванням норм статті 131 та частини 1 статті 170 КПК України, під час кримінального провадження, з метою досягнення його дієвості, позбавлення або обмеження права власності будь-якої особи може мати місце при застосуванні арешту, як одного із заходів забезпечення кримінального провадження.

При цьому стаття 170 КПК України уточнює, що: арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, серед іншого, й для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскаціїмайна (ч. 1); завданням арешту майна є, серед іншого, запобігання можливості його відчуження (ч. 1); арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) (п.4 ч. 2); у випадку, передбаченому п.4 арешт накладається на майно обвинуваченого, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні (ч. 6); вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову повинна бути співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або зазначеної у цивільному позові (ч. 8); арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно (ч. 10); заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування, серед іншого, призведе до передачі майна (ч. 11).

Суд відзначає, що: потерпіла ОСОБА_6 подала цивільний позов до обвинуваченого про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням на загальну суму 1 000 000,00 грн, з обгрунтуванням розміру заявленої шкоди, оцінку яким суд надасть пізніше. Представником потерпілої подано клопотання про арешт майна обвинуваченого, зокрема, земельних ділянок та будинку, що йому належать на праві власності, саме з метою забезпечення цього позову. Представником потерпілої надано суду докази того, що саме обвинувачений є власником зазначеного майна, надано інформацію щодо його вартості; вартість майна, яке належить арештувати, вочевидь, є співмірною розміру шкоди, зазначеної у цивільному позові (доказів протилежного стороною захисту суду не надано). Таким чином, оскільки представник потерпілої довів, що саме обвинувачений є власником майна, то він дійсно може у будь-який момент здійснити його відчуження, тож незастосування заборони його відчуженні та розпорядження ним, серед іншого, може призвести до його передачі у власність іншій особі.

Положення ч.1 ст.173 КПК України передбачають, що суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. Але вказані вище обставини прямо вказують на те, що потерпілий довів наявність обох умов, з якими закон пов`язує можливість задоволення заявленого ним клопотання.

Положення ч.2 ст.173 КПК України вимагають, аби суддя врахував, зважаючи на те, з якої підстави особа просить накласти арешт на майно, серед іншого: 1) правову підставу для арешту майна; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 ч.2 ст.170); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст. 170); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для обвинуваченого, третіх осіб.

Наявність у матеріалах провадження цивільного позову про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 моральної шкоди на суму 1 000 000,00 грн підтверджує існування потреби у такому заході забезпечення кримінального провадження як арешт майна з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Суд відзначає, що: правові підстави для накладення арешту, вказані судом вище; зважаючи на те, що суд вже прийняв до провадження обвинувальний акт (але суд ще не досліджував докази і не стверджує що обвинувачений вчинив інкримінований йому злочин); одним із завдань кримінального провадження, в силу статті 2 КПК України є захист особи від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а тому заборона обвинуваченому відчуження вказаного вище майна, з метою забезпечення позову про відшкодування ним збитків, є розумним, пропорційним і співмірним завданням кримінального провадження та переслідує легітимну мету; межі арешту майна обвинуваченого мають адекватні правові наслідки для нього, оскільки представник потерпілої просить арештувати майно виключно шляхом заборони відчуження та розпорядження, без позбавлення його права користування, володіння ним; за своєю суттю, спосіб арешту, який просить застосувати представник потерпілого є дійсно найменш обтяжливим для обвинуваченого, а також не призведе до надмірного тягаря для нього. Таке втручання у права та інтереси обвинуваченого з метою забезпечення кримінального провадження не порушує справедливий баланс між інтересами власника майна гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Суд вважає доведеним, що належне обвинуваченому майно майно може бути ним відчужене, оскільки до нього пред`явлений цивільний позов про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушення, тобто він є особою, заінтересованою у результатах кримінального провадження та вирішення цивільного позову. Відчуження обвинуваченим належного йому майна може ускладнити чи зробити неможливим відшкодування шкоди у разі доведеності у подальшому його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення та завданні збитків.

Таким чином, на підставі усього вище викладеного, суд вважає, що представник потерпілого довів перед судом наявність усіх підстав, з наявністю яких закон дозволяє втручання у право власності обвинуваченого тією мірою, тим способом і для тієї мети, для яких це просить представник потерпілої.

Отже, з метою забезпечення відшкодування шкоди (цивільного позову) слід накласти арешт на належне обвинуваченому майно шляхом заборони відчуження та розпорядження.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт судом не встановлено.

Суд наголошує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або невідворотним позбавленням такого права. Хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей щодо відповідного майна, проте таке обмеження має тимчасовий характер, обумовлений метою кримінального провадження.

Керуючись статтями 61, 62, 128, 170-175, 314-316, 369-372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту по кримінальному провадженню яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003778, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2024 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, одноособово суддею у відкритому судовому засіданні в приміщенні в Білоцерківського міськрайонного суду Київської області на 14-00 год. 07.08.2025.

Про день, час та місце судового засідання повідомити прокурора, обвинуваченого, його захисника, потерпілу та його представника.

Прийняти цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням до спільного розгляду з кримінальним провадженням № № 0003778, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.11.2024.

Визнати потерпілу ОСОБА_6 цивільним позивачем у даному кримінальному провадженні, а обвинуваченого ОСОБА_3 цивільним відповідачем.

Встановити цивільному відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову.

Відповідно до вимог ч. 4 ст.178ЦПК України одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду, копія відзиву та доданих до нього документів повинна бути надіслана іншим учасникам справи.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України).

Встановити цивільному позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи.

Встановити цивільному відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення, копія якого одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасникам справи.

Накласти арешт на майно із забороною його відчуження та розпоряджання, як власником так і іншими третіми особами, що заявляють право вимоги на нього, в тому числі вчиняти будь-які нотаріальні, реєстраційні та виконавчі дії щодо цього майна з боку уповноважених на це службових та інших посадових осіб (державних та приватних нотаріусів, реєстраторів, виконавців, тощо), яке відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02.07.2025, на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме на:

земельну ділянку кадастровий номер :02:037:0032, площею 0,1га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204), що зареєстрована за ним 17.08.2018, номер відомостей про речове право: 27609360;

земельну ділянку кадастровий номер :02:037:0031, площею 0,1621га, з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204), що зареєстрована за ним 17.08.2018, номер відомостей про речове право: 27608195;

земельну ділянку кадастровий номер :02:037:0029, площею 0,1га, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 204), що зареєстрована за ним 05.05.2018, номер відомостей про речове право: 26069358;

житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер майна: 550282), загальною площею 57,0кв.м., житловою площею 17,3кв.м., що зареєстрований за ним 02.04.2003, на підставі договору дарування від 25.12.2002 року, реєстр №1-5326.

Ухвала в частині накладення арешту може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення щодо неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Суддя ОСОБА_9