Справа № 953/7638/25
Провадження № 1-кп/953/904/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні зали судових засідань Київського районного суду м. Харкова кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001051 від 19.06.2025 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, який не має на утриманні неповнолітніх дітей та осіб похилого віку, не є особою з інвалідністю, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 07.04.2005 року Московським районним судом м. Харкова за ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 цього Кодексу звільненого від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 2 роки;

2) 30.05.2007 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 190 КК України і на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;

3) 21.12.2009 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років 4 місяці, звільнений 22.02.2012 року на підставі постанови Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14.02.2012 року умовно-достроково на 8 місяців 28 днів;

4) 06.03.2014 року Комінтернівським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

5) 23.09.2014 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 187, ч.2 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільнився 12.10.2017 року у зв`язку із закінченням строку відбуття покарання;

6) 12.03.2020 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільнився 20.02.2024 року у зв`язку із закінченням строку покарання;

7) 16.04.2020 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 186, ч.2 ст.185 КК України і на підставі ч. 4 ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільнився 20.02.2024 року у зв`язку із закінченням строку відбуття покарання,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , маючи не зняті і не погашені у встановленому законом порядку судимості за злочини проти власності, зокрема, передбачені ст. ст. 185, 186, 187 КК України, в умовах воєнного стану, введеного у дію Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року та у подальшому неодноразово продовженого, повторно вчинив грабіж за таких обставин.

19.06.2025 року приблизно о 14 год. обвинувачений перебував у зоні зелених насаджень поблизу будинку № 30-А по вул. Метлинського у м. Харкові, і повз нього проходила раніше незнайома ОСОБА_4 , у якої на шиї був ланцюжок із золота 585 проби вагою 13,15 грам плетіння типу «Бісмарк». Коли ОСОБА_5 побачив ювелірний виріб, у нього раптово виник умисел відкрито заволодіти цим майном з корисливих мотивів з метою особистого незаконного збагачення. Реалізуючи цей умисел, обвинувачений, усвідомлюючи протиправний характер і наслідки своїх дій, бажаючи настання таких наслідків, розуміючи, що його дії є відкритими для потерпілої і людей навколо, підійшов до ОСОБА_4 і вдарив її правою рукою у шию ззаду. Внаслідок удару потерпіла впала на землю, а ОСОБА_5 , утримуючи її однією рукою, іншою зірвав з шиї ланцюжок вартістю згідно із висновком судово-товарознавчої експертизи № 9799 від 10.07.2025 року 37 477,50 грн. З місця злочину обвинувачений утік разом із викраденим майном, у подальшому обернув його на свою користь і розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_4 матеріальної шкоди на зазначену вище суму.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю і повідомив суду такі обставини. 19.06.2025 року приблизно о 14 год. він по вул. Метлинського поруч із будинком № 30-А у зоні зелених насаджень побачив раніше незнайому жінку ОСОБА_4 , котра йшла повз нього. Обвинувачений помітив у жінки на шиї золотий ланцюжок, який вирішив викрасти, оскільки, не маючи роботи, перебував у фінансовій скруті. Щоб заволодіти ювелірним виробом, він підійшов до потерпілої ззаду, двома руками вхопив за шию, потягнув за ланцюжок і вдарив ОСОБА_4 у шию, внаслідок чого вона впала на землю. Тоді обвинувачений зірвав ланцюжок і втік з місця події. Тікаючи, чув, як йому гукали потерпіла і перехожі. Згодом заклав прикрасу у ломбард у районі Салтівки та отримав кошти у розмірі 20 000 грн., які витратив на особисті побутові потреби. Наступного дня обвинуваченого затримали працівники поліції. Про вчинене шкодує, кається і бажає вжити заходів, щоб подібного у майбутньому не повторилося.

За результатами допиту обвинуваченого у судовому засіданні суд переконався, що ОСОБА_5 правильно розуміє зміст обставин, викладених в обвинувальному акті, і повністю визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення у зазначені в обвинуваченні час, місці і спосіб. Цих обставин не оспорюють і інші учасники судового провадження, і суд не має жодних сумнівів у добровільності й істинності їх позицій.

Враховуючи наведене суд, з`ясувавши думку учасників процесу щодо порядку судового розгляду, роз`яснив їм процесуальні наслідки застосування скороченої процедури, передбаченої ч. 3 ст. 349 КПК України, а саме, що у цьому разі вони будуть позбавлені можливості оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, а також оскаржувати вирок до суду вищої інстанції з підстав недослідження судом доказів.

За таких обставин суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і розглядає справу у порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням даних, які характеризують його особу, і доказів щодо розміру завданої потерпілій матеріальної шкоди для вирішення її цивільного позову.

Суд вважає повністю доведеною винуватість ОСОБА_5 у кримінальному правопорушенні в обсязі пред`явленого обвинувачення і кваліфікує його дії, що полягали у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно в умовах воєнного стану, за ч. 4 ст. 186 КК України.

Вирішуючи питання щодо обрання обвинуваченому виду і міри покарання, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Як унормовано п. 3 ч. 1 ст. 65 цього Кодексу, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Згідно з частиною 2 цієї статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання новим кримінальним правопорушенням.

Призначаючи ОСОБА_5 захід примусу, суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, що відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України є тяжким злочином. Бере суд до уваги і конкретні обставини протиправного діяння, зокрема, спосіб його вчинення не лише відкритий характер викрадення майна, а і застосування насильства щодо жінки, значно старшої за обвинуваченого, тобто фізично слабшої людини, яка не в змозі чинити опір. Наведені обставини підсилюють тяжкість злочину у межах даної правової кваліфікації. Водночас кримінальним правопорушенням не завдано тяжких непоправних наслідків.

Враховує суд і дані про особу ОСОБА_5 , котрий раніше сім разів притягувався до кримінальної відповідальності за умисні тяжкі корисливі та корисливо-насильницькі злочини, неодноразово відбував покарання у місцях позбавлення волі і щоразу через нетривалий час після звільнення знову вчиняв подібні кримінальні правопорушення. ОСОБА_5 не працевлаштований, не є особою з інвалідністю, неповнолітніх дітей чи інших непрацездатних утриманців не має, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває.

Як обставини, що пом`якшують покарання, суд відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 66 КК України враховує повне визнання ОСОБА_5 своєї провини і щире каяття.

Передбачених ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання, у справі не встановлено. Суд не враховує як такі обставини вчинення кримінальних правопорушень повторно та рецидив злочинів, оскільки попередні засудження обвинуваченого за ст. ст. 185, 186, 187, 190 КК України, тобто спеціальний рецидив кримінально протиправної діяльності, враховано під час юридичної кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 186 цього Кодексу за ознакою повторності. Відтак за обставин цієї справи кримінальне минуле ОСОБА_5 згідно з ч. 4 ст. 67 КК України не може враховуватися ще і як обставина, що обтяжує покарання. Водночас неодноразове вчинення обвинуваченим подібних злочинів у минулому суд урахував як дані, що характеризують його особу.

Бере суд до уваги і позицію у судовому засіданні потерпілої, котра щодо призначення обвинуваченому покарання покладалася на розсуд суду.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у середніх межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України. Такий захід примусу суд вважає необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Потерпіла ОСОБА_4 заявила у кримінальному провадженні цивільний позов про відшкодування завданої їй кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди у розмірі 125 000 грн.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу (далі ЦК) України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Водночас, у розумінні ч. 2 ст. 22 ЦК України до складу реальних збитків як одного з елементів майнової шкоди входять втрати, яких особа зазнала у зв`язку із, зокрема, викраденням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

З огляду на зазначене розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи.

У ч. 1 ст. 128 КПК України законодавець надає потерпілому право пред`явити у кримінальному провадженні цивільний позов до обвинуваченого про відшкодування матеріальної та/або моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Як унормовано у частині 5 цієї ж статті, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається за правилами, встановленими КПК України. Водночас якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За вимогами частин 3 і 4 статті 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Наведені нормативні положення є складовими змагальності сторін як однієї з основних засад цивільного судочинства.

Кримінальне провадження згідно з ч. 1 ст. 22 КПК України також здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. За приписами частини 6 зазначеної статті суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Іншою загальною засадою як кримінального, так цивільного судочинства є диспозитивність, зміст якої розкрито у ст. 26 КПК України і статті 13 ЦПК України відповідно.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні на підставі частини 3 згаданої статті вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами і віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Диспозитивність цивільного судочинства у розумінні ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах відповідно до частини 2 наведеної вище статті не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коди це потрібно для захисту інтересів неповнолітніх або малолітніх осіб, осіб, визнаних судом недієздатними, або дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Процесуальний обов`язок потерпілого цивільного позивача у кримінальному провадженні довести обставини, на які він посилається в обґрунтуванням своїх позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, передбачає необхідність аргументувати у позовній заяві характер, розмір завданих йому збитків, їх причинно-наслідковий зв`язок із подією кримінального правопорушення і надати суду відповідні докази.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність або відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню.

Однією з таких обставин, що належить до предмету доказування, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України є вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Присуджена потерпілому сума відшкодування збитків не обов`язково має збігатися з розміром завданої кримінальним правопорушенням шкоди, вказаним у фабулі визнаного судом доведеним обвинувачення. Адже відповідне відшкодування є компенсаційним механізмом і за правовою природою відрізняється від визначення розміру шкоди, спричиненої злочином, для цілей кримінально-правової кваліфікації. Проте сума компенсації має бути підтверджена передбаченими законом засобами доказування.

Доказами вартості викраденого чи знищеного майна потерпілого можуть бути документи встановленої форми зокрема (але не виключно), чеки, квитанції, довідки, висновки судових товарознавчих чи інших експертиз.

Адже припущення не можуть бути підставою як визнання особи винуватою у кримінальному правопорушенні, так і покладення на неї обов`язку відшкодувати завдану шкоду. Обґрунтованість судового рішення згідно з ч. 3 ст. 370 КПК України вимагає ухвалення його на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, кожна з яких має бути підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами. У частині вирішення цивільного позову суд зобов`язаний навести у вироку точний розрахунок присудженої суми відшкодування.

Відповідно до обвинувачення, визнаного судом доведеним, вартість викраденого обвинуваченим у ОСОБА_4 ланцюжка із золота 585 проби вагою 13,15 грам плетіння типу «Бісмарк» становить 37 477,50 грн., і їй злочином завдано матеріальної шкоди на вказану суму. Таку вартість предмета злочину встановлено на підставі висновку судово-товарознавчої експертизи № 9799 від 10.07.2025 року.

Потерпіла заявила позовну вимогу про відшкодування завданої їй злочином майнової шкоди на суму 125 000 грн. У судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила, що не погоджується із зазначеним вище висновком судової товарознавчої експертизи, оскільки вважає розраховану експертом ціну ювелірного виробу заниженою. Проте жодних доказів зазначеної у позовній заяві суми збитків, зокрема вартості ланцюжка саме у заявленому нею розмірі, потерпіла не надала.

Процесуальними повноваженнями самостійно збирати відповідні докази суд у справах даної категорії не наділений.

З огляду на зазначене суд, розглянувши цивільний позов потерпілої у межах заявлених позовних вимог, визнає недоведеним вказаний у позовній заяві розмір компенсації і вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 відшкодування збитків на рівні матеріальної шкоди, завданої їй згідно з обвинуваченням, визнаним судом доведеним.

Крім цього, у судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила, що зазнала негативних наслідків кримінального правопорушення для свого здоров`я, понесла витрати на лікування і їй завдано моральної шкоди.

Разом із тим, потерпіла не наводить у позовній заяві витрат на медичні послуги та/або лікарські засоби, не зазначає їх конкретного розміру, не порушує питання про відповідне відшкодування і не надала суду будь-яких документів на підтвердження витрат на лікування.

Окрім наведеного, суд звертає увагу, що у цивільному позові ОСОБА_4 просить компенсувати їй лише майнову шкоду. З заявами про зміну позовних вимог, зокрема, щодо відшкодування також моральної шкоди, потерпіла до суду не зверталася. Суд не може розцінювати як таку зміну усні висловлювання цивільної позивачки під час розгляду справи, адже це призвело б до порушення процесуальних прав обвинуваченого як цивільного відповідача подати заперечення (відзив) на позов, гарантованих ст. ст. 178, 191 ЦПК України.

З огляду на зазначене суд у даному кримінальному провадженні не вирішує питання про відшкодування потерпілій моральної шкоди.

У судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила, що вона не в змозі зібрати і надати суду докази на підтвердження своїх вимог, оскільки не має на це коштів як пенсіонерка і внутрішньо переміщена особа, не є фахівцем у галузі права і позбавлена доступу до фахової юридичної допомоги через фінансову скруту.

З огляду на викладене суд зазначає, що згідно з п. п. 1, 14 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» від 02.06.2011 року № 3460-VI (зі змінами) право на безоплатну вторинну правничу допомогу, тобто послуги адвоката за рахунок держави, що включає представництво інтересів у судах, інших державних органах, складання документів процесуального характеру, мають, зокрема:

-повнолітні особи, які перебувають під юрисдикцією України, якщо їхній середньомісячний дохід, розрахований відповідно до методики, затвердженої Міністерством юстиції України, не перевищує двох розмірів прожиткового мінімуму, розрахованого та затвердженого відповідно до закону для осіб, які належать до основних соціальних і демографічних груп населення, а також особи з інвалідністю, які отримують пенсію або державну соціальну допомогу відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" і "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", у розмірі, що не перевищує двох прожиткових мінімумів для працездатної особи, тобто 6 056 грн.;

-внутрішньо переміщені особи.

Водночас потерпіла вправі після завершення судового розгляду кримінального провадження й ухвалення вироку окремо пред`явити у порядку цивільного судочинства позов про відшкодування їй моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та витрат на лікування, і за необхідності звернутися для цього до центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, надавши документи на підтвердження права на таку допомогу.

Процесуальні витрати, пов`язані із проведенням у кримінальному провадженні судово-товарознавчої експертизи № 9799 від 10.07.2025 року, в сумі 4 240,80 грн. відповідно до вимог ч. 2 ст.124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до п. п. 1, 4 ч. 9 ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 100, 124, 368, 370, 371, 373-374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 до обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у розмірі 37 477 (тридцять сім тисяч чотириста сімдесят сім) грн. 50 коп.

Речові докази: диск «DVD-R» з відеозаписом, на якому зафіксовано протиправні дії невстановленого чоловіка, два диски «DVD-R» з відеозаписами, наданими продуктовим магазином, що розташований за адресою: м. Харків, провулок Шевченківський, буд. 40, і ПТ «Ломбард Перший», зберігати у матеріалах кримінального провадження.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчої судді Київського районного суду м. Харкова від 25.06.2025 року у справі № 953/6258/25 на майно: футболку чорного кольору з білими смугами на комірці та рукавах з емблемою білого кольору з надписом «Adidas», сумку коричневого кольору з надписом «Fashion»; кросівки чорного кольору з надписом «Rеebok» 43 розміру, і повернути наведені речові докази, що зберігаються у кімнаті зберігання речових доказів Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області, обвинуваченому ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення остаточного рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати у суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1