Справа №:755/7693/25
Провадження №: 1-кп/755/1115/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" липня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000538 від 27.10.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-2, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-2, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 332 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_11 ,

захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ,

обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представників власників майна ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ,

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшло кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000538 від 27.10.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-2, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-2, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 332 КК України.

Ухвалою судді від 07 травня 2025 року вказане кримінальне провадження призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_11 просив призначити вказане кримінальне провадження до судового розгляду.

Захисник ОСОБА_17 заперечила щодо призначення кримінального провадження до судового розгляду, заявила клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, посилаючись на неконкретність обвинувачення, відсутність складу кримінального правопорушення та істотні порушення вимог закону під час досудового розслідування і складанні обвинувального акту, крім того подала заперечення на ухвали слідчих суддів та скарги на процесуальні рішення органу досудового розслідування, які просила прийняти та надати їм оцінку під час прийняття рішення по суті в нарадчій кімнаті, також звернулась з клопотанням про скасування ухвали про накладення грошового стягнення відносно обвинуваченого ОСОБА_5 .

Захисник ОСОБА_12 підтримав думку захисника ОСОБА_17 , крім того звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування, яку просив розглянути в порядку ст. 315 КПК України.

Захисник ОСОБА_13 підтримала думку захисників ОСОБА_17 та ОСОБА_12 .

Захисник ОСОБА_18 підтримав думку захисника ОСОБА_17 , крім того звернувся до суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 та клопотанням про скасування арешту майна в інтересах власника майна ОСОБА_24 .

Захисник ОСОБА_15 підтримав думку вказаних вище захисників.

Захисник ОСОБА_20 просив призначити вказане кримінальне провадження до судового розгляду, крім того звернувся до суду з клопотанням про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 .

Захисники ОСОБА_19 та ОСОБА_21 просили призначити кримінальне провадження до судового розгляду, крім того захисник ОСОБА_19 звернулась до суду з клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів та клопотання про вирішення питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду.

Захисник ОСОБА_16 просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

Захисник ОСОБА_14 просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду, крім того подав клопотання про повернення тимчасово вилученого майна, що належить його підзахисному.

Обвинувачені підтримали думки своїх захисників.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_22 , в інтересах власника майна ОСОБА_25 , який звернувся до суду з клопотанням про часткове скасування арешту майна, підтримала вказане клопотання та просила його задовольнити.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_23 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_26 , підтримав подане адвокатом ОСОБА_27 , в інтересах ОСОБА_26 , клопотання про скасування арешту майна та просив його задовольнити.

Щодо клопотань захисників та представників власників майна прокурор заперечив, просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість.

Суд, вислухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт, дослідивши матеріали клопотань з додатками, приходить до наступних висновків.

Кримінальне провадження підсудне Дніпровському районному суду м. Києва.

Підстави для закриття чи зупинення кримінального провадження у підготовчому судовому засіданні відсутні.

Що стосується клопотання захисника ОСОБА_17 про повернення обвинувального акту прокурору, то суд приходить до наступного.

Вимогами п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Між тим, дослідивши обвинувальний акт, суд приходить до висновку, що його складено у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства, істотних порушень, які б перешкодили суду призначити судовий розгляд, та свідчили б про істотне порушення прав учасників судового розгляду, які не можуть бути виправлені та усунуті під час судового розгляду, судом не встановлені.

Зокрема, посилання захисника ОСОБА_17 , як на підставу повернення обвинувального акту, на неконкретність обвинувачення та відсутність складу кримінального правопорушення, суд уважає передчасним з огляду на те, що на стадії підготовчого судового засідання суд позбавлений можливості надати оцінку наявності складу кримінального правопорушення в діях обвинувачених, оскільки судом не було проведено судовий розгляд та не були досліджені докази у вказаному кримінальному провадженні, водночас такі доводи захисника підлягають оцінці в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення по суті, крім того, під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення.

На підставі викладеного, суд вважає, що клопотання захисника ОСОБА_17 про повернення обвинувального акту прокурору задоволенню не підлягає.

За таких обставин, суд приходить до висновку про можливість призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000538 від 27.10.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-2, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-2, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 332 КК України.

Судовий розгляд необхідно здійснювати у відкритому судовому засіданні за участі учасників судового розгляду.

У судове засіданні необхідно викликати прокурора, захисників та обвинувачених.

Крім того, кримінальне провадження слід розглядати одноособово, враховуючи те, що обвинувачені, яким було роз`яснено право заявити клопотання про колегіальний розгляд указаного кримінального провадження з огляду на тяжкість інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, таким правом не скористались.

Що стосується клопотання захисника ОСОБА_18 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 та клопотання захисника ОСОБА_20 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 , то суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 176 КПК України, запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою. Тимчасовим запобіжним заходом є затримання особи, яке застосовується з підстав та в порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 177 КПК України, метою і підставами застосування запобіжних заходів є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Також відповідно до ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, визначені п. 1 - п. 3 ч. 1 цієї статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризують особу та визначені у п. 1-п. 11 ч. 1 вказаної статті.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Водночас ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. П.1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

У кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Як на підставу для зміни запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_3 захисники ОСОБА_18 та ОСОБА_20 посилаються на тривалий термін перебування обвинувачених під вартою, відсутність ризиків, зазначених прокурором та надмірну небезпеку для життя і здоров`я обвинувачених в умовах тримання їх у слідчому ізоляторі, пов`язану із систематичними обстрілами країни-агресора рф, а тому захисники просять суд змінити обвинуваченим запобіжний захід у виді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, або зменшити розмір застави, враховуючи її непомірність.

Між тим, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, крім того ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-2, ч. 1 ст. 263 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжкого та особливо тяжкого злочину.

Отже, згідно ст. 178 КПК України, оцінивши у сукупності всі обставини справи, зокрема, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_3 кримінального правопорушення, вік та стан здоров`я обвинувачених, міцність соціальних зв`язків та їх майновий стан, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вони обвинувачуються, і те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, а тому, враховуючи справжні інтереси суспільства та конкретні обставини кримінального провадження, враховуючи існування ризиків, які стали підставою для застосування вказаного запобіжного заходу, суд приходить до висновку, що більш м`який запобіжний захід не буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених.

Крім цього, з моменту застосування судом відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до теперішнього часу не з`явилися будь-які нові фактичні дані, які б свідчили, що більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням їх під вартою, зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України, а за станом здоров`я обвинувачені не можуть перебувати під вартою, тому суд вважає клопотання захисників про зміну запобіжного заходу відносно обвинувачених необґрунтованими, враховуючи викладені вище обставини.

Що стосується доводів захисників про надмірну небезпеку для життя і здоров`я обвинувачених в умовах тримання їх у слідчому ізоляторі, пов`язану із систематичними обстрілами країни-агресора рф, то суд відхиляє такі доводи, як необґрунтовані, враховуючи те, що захисниками не доведено, що перебуваючи під вартою в приміщенні слідчого ізолятору для життя та здоров`я обвинувачених існує більша небезпека, аніж перебуваючи в інших місцях на території нашої держави, оскільки загроза обстрілу з боку країни-агресора рф не обмежується конкретною локацією, зокрема приміщенням слідчого ізолятора, та поширюється на всю територію України.

Між тим, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2025 року у справі «Багатий проти України (заява № 14748/24) під час обрання чи продовження підозрюваному/обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно належним чином оцінювати необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за обставин різних стадій провадження, розглядати можливість застосування інших запобіжних заходів як альтернативу триманню під вартою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, у всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі "Вренчев проти Сербії" п. 76).

Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції (рішення у справі "S.В.С. v. The UK" п. п. 23-24).

Відповідно до ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні. Можливість суду не визначати розмір застави у визначених цією нормою випадках, є правом суду, а не його обов`язком. Відтак, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід (Рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19 червня 2024 року № 7-р(ІІ)/2024).

Отже, враховуючи викладене, з огляду на тривалий строк перебування обвинувачених під вартою та стадію судового розгляду, а саме завершення досудового розслідування та перебування кримінального провадження на стадії розгляду безпосередньо в суді, зменшення обсягу ризиків, судом було визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Згідно ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 КПК. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КІК України, розмір застави, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини в кримінальному провадженні. Розмір застави повинен визначатися виходячи з особи обвинуваченого, його майнового стану і його відносин з особами, які надають забезпечення, іншими словами, враховувати той факт, чи буде втрата забезпечення чи дії проти поручителів у випадку неявки обвинуваченого в суд достатнім стримуючим фактором для обвинуваченого, щоб не здійснити втечу.

З урахуванням наведеного, враховуючи обставини інкримінованих ОСОБА_6 та ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, майновий стан обвинувачених, дані про їх особу, суд вважає, що розмір застави, визначений раніше судом, є достатнім для забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, у випадку внесення застави.

На переконання суду, саме такий розмір застави буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинувачених, підстав вважати його завідомо непомірним для обвинувачених на даний час суд не вбачає. У разі внесення застави, на обвинувачених слід покласти обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Враховуючи викладене, суд уважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_18 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 та клопотання захисника ОСОБА_20 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 .

Що стосується скарги захисника ОСОБА_12 , в порядку ст. 315 КПК України, на бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування, то суд наголошує на наступному.

Згідно тексту вказаної скарги, захисник ОСОБА_12 просить суд визнати бездіяльність слідчого щодо ненадання матеріалів кримінального провадження та не забезпечення можливості ознайомлення сторони захисту з матеріалами кримінального провадження, бездіяльність прокурора щодо не закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутність складу кримінального правопорушення та просить визнати незаконною постанову прокурора про відмову у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з указаних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 КПК України, скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.

Між тим, дослідивши надані документи, суд приходить до висновку про передчасність вказаної скарги, оскільки на цій стадії судового розгляду судом не досліджувались матеріали кримінального провадження в повному обсязі, тому відсутня можливість суду оцінити зазначені захисником доводи.

Між іншим, суд вважає за необхідним роз`яснити, що вказані доводи захисника підлягають оцінці в нарадчій кімнаті під час прийняття рішення по суті.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні скарги захисника ОСОБА_12 на бездіяльність посадових осіб органу досудового розслідування слід відмовити.

Щодо клопотання захисника ОСОБА_19 про тимчасовий доступ до речей і документів та клопотання захисника ОСОБА_19 про вирішення питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду, то суд не знаходить підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 159 КПК України, тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитись з ними, зробити її копії та вилучити їх /здійснити їх виїмку/.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 КПК України сторони кримінального провадження мають право звернутися до слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження із клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів, за винятком зазначених у статті 161 цього Кодексу. Слідчий має право звернутися із зазначеним клопотанням за погодженням з прокурором.

Згідно із ч. 2 ст. 160 КПК України у клопотанні зазначаються: 1) короткий виклад обставин кримінального правопорушення, у зв`язку з яким подається клопотання; 2) правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) речі і документи, тимчасовий доступ до яких планується отримати; 4) підстави вважати, що речі і документи перебувають або можуть перебувати у володінні відповідної фізичної або юридичної особи; 5) значення речей і документів для встановлення обставин у кримінальному провадженні; 6) можливість використання як доказів відомостей, що містяться в речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів, у випадку подання клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю; 7) обґрунтування необхідності вилучення речей і оригіналів або копій документів, якщо відповідне питання порушується стороною кримінального провадження.

Відповідно до ст. 315 КПК України, якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду.

З метою підготовки до судового розгляду суд:

1) визначає дату та місце проведення судового розгляду;

2) з`ясовує, у відкритому чи закритому судовому засіданні необхідно здійснювати судовий розгляд;

3) з`ясовує питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді;

4) розглядає клопотання учасників судового провадження про: здійснення судового виклику певних осіб до суду для допиту; витребування певних речей чи документів; здійснення судового розгляду в закритому судовому засіданні.

5) вчиняє інші дії, необхідні для підготовки до судового розгляду.

Між тим, дослідивши надані суду матеріали, суд вважає необґрунтованими клопотання захисника ОСОБА_19 про тимчасовий доступ до речей і документів та клопотання захисника ОСОБА_19 про вирішення питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду, оскільки захисником не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається, зокрема, не доведено значення вказаної інформації, для отримання якої захисник звертається з тимчасовим доступом, для встановлення обставин у кримінальному провадженні та можливість використання її в якості доказу на стадії підготовчого судового засідання, тому в задоволенні вказаних клопотань необхідно відмовити.

Щодо клопотання захисника ОСОБА_14 про повернення тимчасово вилученого майна, а саме мобільного телефону «Айфон 14 про», який належить ОСОБА_10 , то суд приходить до наступного.

Як вбачається із положень ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.

Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України встановлено, що в разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Згідно із ч. 6 ст. 173 КПК України ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.

Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право серед іншого, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Як убачається з наданих суду матеріалів кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.05.2024 року задоволено клопотання слідчого та надано дозвіл на проведення обшуку у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_10 .

У ході проведення обшуку за вказаною адресою було вилучено мобільний телефон «Айфон 14 про», який належить ОСОБА_10 , який в подальшому було визнано речовим доказом.

Між тим, як зазначає захисник, вказаний мобільний телефон не містить ознак вчинення кримінального правопорушення, крім того відсутні відомості, що на нього було накладено арешт, а тому вказаний мобільний телефон є тимчасово вилученим майном та підлягає поверненню власнику.

У той же час, як повідомив у підготовчому судовому засіданні прокурор, указаний мобільний телефон визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, оскільки він містить інформацію, що має доказове значення у вказаному кримінальному провадженні, крім того на вказаний мобільний телефон накладено арешт.

Як убачається з ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.05.2024 року, слідчим суддею було накладено арешт на майно, вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_10 , зокрема на мобільний телефон «iPhone 14 Pro», з метою збереження речових доказів.

Крім того, як слідує зі змісту ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 02.05.2024 року, мобільний телефон «Айфон 14 про» входить до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку.

Разом із тим, як убачається з копії протоколу додаткового огляду від 27.11.2024 року, вказаний мобільний телефон було оглянуто слідчим, у результаті чого виявлено та зафіксовано інформацію, що має доказове значення у вказаному кримінальному провадженні.

Отже, враховуючи викладене, на даний час у слідчого судді відсутні підстави вважати, що вказане захисником майно є тимчасово вилученим майном, а тому суд не знаходить підстав для задоволення такого клопотання.

Що стосується клопотань про скасування арешту майна, то суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Також, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, суд враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства

Також, у ст.1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).

Між тим, дослідивши надані суду документи, суд приходить до висновку про необґрунтованість клопотання власника майна ОСОБА_25 про часткове скасування арешту майна, оскільки ані в судовому засіданні, ані в самому клопотанні, заявником не було надано належних доказів того, що ОСОБА_25 є власником зазначеного майна та доказів того, що на вказане у клопотанні майно дійсно накладено арешт, зокрема копія ухвали слідчого судді від 11.09.2024 року, що приєднана до клопотання, не містить інформації щодо номерного знаку арештованого автомобіля, чи будь-який інших ідентифікуючих даних та не містить відомостей щодо власника такого майна, що позбавляє можливості суд вирішити питання про скасування арешту майна. Будь-яких інших доказів суду не було надано.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання власника майна ОСОБА_25 про часткове скасування арешту майна у зв`язку з його необґрунтованістю.

Що стосується клопотання адвоката ОСОБА_27 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_26 , про скасування арешту майна та клопотання адвоката ОСОБА_18 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_24 , про скасування арешту майна, то суд не знаходить підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.05.2024 року, було накладено арешт на майно, зокрема на 70 тис. доларів США та 1050 Євро, які були вилучені в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_10 , з метою збереження речових доказів, оскільки вказані грошові кошти визнані речовими доказами.

Крім того, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20.09.2024 року, було накладено арешт на автомобіль марки «Toyota Land Cruiser Prado», державний номер НОМЕР_1 , який є сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_24 , із забороною його відчуження, з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання, оскільки санкція кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, у вчинення якого обвинувачується ОСОБА_7 , передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Отже, враховуючи обставини вказаного кримінально правопорушення та зважаючи на стадію судового розгляду, суд приходить до висновку про те, що скасування арешту вказаного майна на даній стадії судового розгляду є передчасним та не зможе слугувати досягненням мети, для досягнення якої було накладено вказані арешти.

Зокрема, при вирішення питання про скасування арешту, накладного ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.05.2024 року на 70 тис. доларів США та 1050 Євро, суд враховує те, що вказане майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, отже обґрунтовано існує необхідність збереження такого речового доказу на даній стадії судового розгляду.

Крім того, як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, за вчинення якого передбачено обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна, а тому збереження арешту майна, а саме автомобіля марки «Toyota Land Cruiser Prado», державний номер НОМЕР_1 , який є сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_24 , необхідне також з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, що загрожує обвинуваченому, в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Разом з тим, будь-яких обставин, які б свідчили про те, що арешт на майно накладено незаконно чи необґрунтовано, а збереження арешту такого майна є свавільним, невиправданим чи надмірно обтяжливим для власників указаного майна, судом не встановлено.

Отже, дослідивши матеріали клопотань, додані до них документи, суд приходить до висновку про те, що заявниками не було доведено необхідність скасування, на даній стадії судового розгляду, такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а тому клопотання про скасування арешту майна не підлягають задоволенню.

Що стосується клопотання про скасування ухвали про накладення грошового стягнення відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , то суд акцентує увагу на наступному.

Відповідно до ч. 1 ст. 323 КПК України, якщо обвинувачений, до якого не застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не прибув за викликом у судове засідання, суд відкладає судовий розгляд, призначає дату нового засідання і вживає заходів до забезпечення його прибуття до суду. Суд також має право постановити ухвалу про привід обвинуваченого та/або ухвалу про накладення на нього грошового стягнення в порядку, передбаченому главами 11 та 12 цього Кодексу.

Також відповідно до ст. 139 КПК України, якщо підозрюваний, обвинувачений, свідок, потерпілий, цивільний відповідач, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, який був у встановленому цим Кодексом порядку викликаний (зокрема, наявне підтвердження отримання ним повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом), не з`явився без поважних причин або не повідомив про причини свого неприбуття, на нього накладається грошове стягнення у розмірі:

- від 0,25 до 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб - у випадку неприбуття на виклик слідчого, прокурора;

- від 0,5 до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - у випадку неприбуття на виклик слідчого судді, суду.

Крім того, відповідно до ст. 144 КПК України, грошове стягнення може бути накладено на учасників кримінального провадження у випадках та розмірах, передбачених цим Кодексом, за невиконання процесуальних обов`язків. Грошове стягнення накладається: під час досудового розслідування - ухвалою слідчого судді за клопотанням слідчого, прокурора чи за власною ініціативою, а під час судового провадження - ухвалою суду за клопотанням прокурора чи за власною ініціативою.

Разом із тим, згідно з ч. ч. 2,3 ст. 146 КПК України, під час судового провадження питання про накладення грошового стягнення на особу розглядається негайно після його ініціювання. Слідчий суддя, суд, встановивши, що особа не виконала покладений на неї процесуальний обов`язок без поважних причин, накладає на неї грошове стягнення. Копія відповідної ухвали не пізніше наступного робочого дня після її постановлення надсилається особі, на яку було накладено грошове стягнення.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 у підготовче судове засідання, призначене на 27 травня 2025 року, не з`явився, про день, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи викладені обставини, ухвалою суду від 27 травня 2025 року на обвинуваченого ОСОБА_5 було накладено грошове стягнення у розмірі 0,5 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на день постановлення ухвали становить 1514 (одну тисячу п`ятсот чотирнадцять) гривень.

Між тим, захисник ОСОБА_17 звернулась до суду з клопотання про скасування вказаної ухвали про накладення грошового стягнення, оскільки обвинувачений ОСОБА_5 не з`явився до суду з поважних підстав, а саме був присутній разом зі своїми захисниками ОСОБА_17 і ОСОБА_12 у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями відповідних довідок.

Як убачається з наданих суду матеріалів, обвинувачений ОСОБА_5 та захисники ОСОБА_17 і ОСОБА_12 приймали участь в судовому засіданні Київського апеляційного суду 27.05.2025 року з 11 години 45 хвилин до 12 години 45 хвилин під час розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_17 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30.04.2025 року у межах кримінального провадження № 0000538 від 27.10.2023 року, проте вказане судове засідання було відкладено у зв`язку з клопотанням прокурора, поданим за день до відповідного засідання.

Між іншим, оцінюючи доводи захисника ОСОБА_17 , суд наголошує увагу на тому, що явка в судове засідання є обов`язком обвинуваченого, а не його правом, окрім того участь у підготовчому судовому засіданні кримінального провадження відносно восьми осіб, двоє з яких перебувають під вартою, на переконання суду, має більший пріоритет, аніж участь у судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді за нововиявленими обставинами, явка обвинуваченого в яке не є обов`язковою, більше того, обвинувачений ОСОБА_5 забезпечений трьома захисниками, жоден з яких у підготовче судове засідання 27.05.2025 року не з`явився.

Враховуючи викладене, суд не може визнати поважною неявку обвинуваченого ОСОБА_5 у підготовче судове засідання, призначене на 27 травня 2025 року, і як наслідок не знаходить підстав для скасування ухвали суду від 27 травня 2025 року про накладення на обвинуваченого ОСОБА_5 грошового стягнення. Також суд звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 147 КПК України саме обвинувачений є особою, яка має право ініціювати перед судом розгляд такого клопотання.

У підготовчому судовому засіданні інших клопотань, які перешкоджають призначенню судового розгляду, не заявлено.

Підстави для призначення запасного суді не встановлені.

Цивільний позов не заявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 291, 314-318, 369-372, 376 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_17 про повернення обвинувального акту прокурору відмовити.

Призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000538 від 27.10.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-2, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-2, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 332 КК України, у відкритому судовому засіданні на 12 годину 00 хвилин 24 липня 2025 року в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва за участю сторін кримінального провадження.

Кримінальне провадження розглядати одноособово.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_18 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 відмовити.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_20 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 відмовити.

У задоволенні скарги захисника ОСОБА_12 в порядку ст. 315 КПК України, клопотання захисника ОСОБА_14 про повернення тимчасово вилученого майна, клопотання захисника ОСОБА_19 про тимчасовий доступ до речей і документів, клопотання захисника ОСОБА_19 про вирішення питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду, клопотання адвоката ОСОБА_27 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_26 , про скасування арешту майна, клопотання адвоката ОСОБА_18 , який діє в інтересах власника майна ОСОБА_24 , про скасування арешту майна, клопотання ОСОБА_25 про часткове скасування арешту майна, клопотання захисника ОСОБА_17 про скасування ухвали про накладення грошового стягнення, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: