ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/108/25 Справа № 712/3783/22 Категорія: ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання за участі: прокурора обвинувачених захисникаОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000111 від 19.11.2021 за апеляційними скаргами прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 на вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 29 березня 2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рижанівка Звенигородського району Черкаської області, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на час вчинення кримінального правопорушення працюючого на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції Звенигородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області, наразі військовослужбовця ЗСУ, маючого спеціальне звання капрал поліції, раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 1 (один) рік;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Ватутіне Звенигородського району Черкаської області, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , працюючого на посаді заступника начальника сектору реагування патрульної поліції Звенигородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області, маючого спеціальне звання лейтенанта поліції, раніше не судимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 1 (один) рік.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вирішено рахувати з дня затримання на виконання вироку суду.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

У с т а н о в и л а:

За цим вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнані винуватими та засуджені за перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, що супроводжувалися насильством, застосуванням зброї, спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями, за відсутності ознак катування, вчинене групою осіб, без попередньої змови між собою, за таких обставин.

ОСОБА_8 відповідно до наказу начальника ГУНП в Черкаській області від 04.01.2021 № 4 о/с призначений на посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області та має спеціальне звання капрал поліції.

ОСОБА_9 відповідно до наказу начальника ГУНП в Черкаській області від 05.02.2021 № 56 о/с, призначений на посаду заступника начальника сектору реагування патрульної поліції Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області та має спеціальне звання лейтенанта поліції.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 09.11.2021 о 08 год заступили на добове чергування у складі групи реагування патрульної поліції Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області, попередньо пройшовши інструктаж та отримавши табельну зброю, засоби індивідуального захисту і засоби активної оборони (гумовий кийок, засіб споряджений речовиною сльозогінної та дратівливої дії, засіб обмеження рухомості).

Під час несення служби по охороні публічного порядку та забезпечення безпеки дорожнього руху, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 , будучи одягненими у формений одяг, знаходячись на території зони обслуговування № 5 Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області, близько 15 год 45 хв, рухались на службовому автомобілі «Toyota Prius», номерний знак НОМЕР_1 (на синьому фоні), обладнаному спеціальними сигнальними світловими, звуковими пристроями та кольорографічними схемами Національної поліції України по вул. Корсунська в с. Почапинці в напрямку с. Комарівка Звенигородського району Черкаської області.

У цей час їх увагу привернув саморобний транспортний засіб типу «мотоблок», схожий на трактор, що рухався їм на зустріч, в напрямку центра с. Почапинці Звенигородського району Черкаської області, за кермом якого знаходився ОСОБА_12 поряд з яким сиділа його дружина ОСОБА_13

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вирішили перевірити вказаний транспортний засіб на наявність реєстраційних документів, тому ОСОБА_9 , який знаходився за кермом службового автомобіля, здійснив маневр розвороту та почав наздоганяти саморобний транспортний засіб типу «мотоблок». Побачивши вказаний транспортний засіб, з метою його зупинки, увімкнули спеціальний звуковий сигнал.

Не відреагувавши, ОСОБА_12 повернув ліворуч та заїхав у двір власного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , після чого його неповнолітній син ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , одразу ж закрив ворота.

Зупинившись поряд із вказаним домоволодінням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в порушення вимог Закону України «Про Національну поліцію України» та Кримінального процесуального кодексу України, відчинили ворота, самостійно, без належного дозволу і згоди власника зайшли на подвір`я та, не назвавши свої прізвища, посади, спеціальні звання, та не повідомляючи причини і підстави проникнення на територію приватного домоволодіння, почали вимагати від ОСОБА_12 пройти з ними до службового автомобіля, з метою встановлення особи, та проведення освідування на стан сп`яніння, на що останній відмовився покинути територію власного домоволодіння. Натомість ОСОБА_12 запропонував працівникам поліції скласти відповідні адміністративні матеріали в нього в дворі.

На вказані дії ОСОБА_12 ОСОБА_8 відреагував агресивно, у повній не відповідності до ситуації, яка склалася, та діючи спільно з ОСОБА_9 , порушуючи вимоги ст. 29, 42, 43, 44 Закону України «Про національну поліцію», без попередньої змови між собою, достовірно розуміючи, що його особистій безпеці та безпеці інших осіб нічого не загрожує, знаючи про відсутність правових підстав для здійснення заходів, що обмежують права, та свободи потерпілого, умисно, явно перевищуючи службові повноваження, безпідставно, без заздалегідь вголос зробленого попередження ОСОБА_12 про можливість застосування щодо нього поліцейських заходів примусу, та не надавши останньому достатньо часу для виконання вимоги поліцейського, у присутності дружини ОСОБА_13 , та неповнолітнього сина ОСОБА_14 намагався застосувати до ОСОБА_12 спеціальний засіб обмеження рухомості - кайданки, у яких не було необхідності, так як останній опір не чинив.

Будучи незадоволеним незаконними діями працівників поліції ОСОБА_12 почав чинити опір ховаючи свої руки, ухиляючись тим самим від повноцінного застосування спеціального засобу обмеження рухомості - кайданок.

У цей час ОСОБА_13 , захищаючи чоловіка вимагала пояснень та заважала незаконним діям працівників поліції.

На вказані дії ОСОБА_13 та ОСОБА_8 відреагував агресивно, у повній не відповідності до ситуації, яка склалася, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел на перевищення службових повноважень, достовірно розуміючи, що його особистій безпеці та безпеці інших осіб нічого не загрожує, умисно наніс удар ногою в область лівої ноги ОСОБА_13 , та в супереч положенням наказу від 01.02.2016 № 70 «Про затвердження Інструкції із заходів безпеки при поводженні зі зброєю» дістав з кобури вогнепальну зброю - табельний пістолет «Макарова» направив в напрямку ОСОБА_13 , пригрозивши його застосуванням.

У подальшому, під час штовханини та невдалої спроби ОСОБА_12 втекти ОСОБА_9 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел на перевищення службових повноважень, тобто на умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, що супроводжуються болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями, за відсутності ознак катування, наніс декілька ударів коліном правої ноги по тулубу ОСОБА_12 , та спільно з ОСОБА_8 , звалили потерпілого у металеву конструкцію у вигляді ящика без днища.

У той час як ОСОБА_12 перебував у положенні лежачі на землі обличчям до верху, ОСОБА_9 , продовжуючи перевищувати службові повноваження, порушуючи вимоги ст. 29, 42, 43, 44, 45 Закону України «Про національну поліцію», затиснув ОСОБА_12 у металевому ящику своїм тілом, при цьому намагаючись застосувати засіб обмеження рухомості - кайданки та безпідставно продовжив застосовувати до потерпілого поліцейські заходи у вигляді прийомів рукопашного бою, а саме удушення шляхом притиснення правою ногою шиї ОСОБА_12 , заламування його рук та нанесення ними ударів об металевий борт ящика, чим спричинив потерпілому фізичний біль та страждання.

У цей час ОСОБА_13 , намагаючись перешкодити застосуванню до ОСОБА_12 кайданок, хватала їх руками та відштовхувала від останнього руки ОСОБА_8 .

На вказані дії ОСОБА_13 та ОСОБА_8 відреагував агресивно, у повній не відповідності до ситуації, яка склалася, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел на перевищення службових повноважень, достовірно розуміючи, що його особистій безпеці та безпеці інших осіб нічого не загрожує, знаючи про відсутність правових підстав для здійснення заходів, що обмежують права, та свободи потерпілого, умисно, явно перевищуючи службові повноваження, безпідставно застосував до ОСОБА_13 спеціальний засіб обмеження рухомості - кайданки, одягнувши один браслет кайданок на ліве зап`ястя руки ОСОБА_13 , а іншу частину браслету - на металеву трубу, таким чином обмеживши її свободу пересування.

Продовжуючи перевищувати свої службові повноваження ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_9 , подавивши опір ОСОБА_12 , повноцінно застосували до останнього спеціальний засіб обмеження рухомості - кайданки, міцно застібнувши їх на зап`ястях потерпілого, чим спричинили останньому фізичний біль, без ознак катування, обмеживши таким чином його свободу пересування.

Після чого ОСОБА_9 взяв за кайданки, витягнув ОСОБА_12 з металевого ящика та спільно з ОСОБА_8 підвели на ноги і, утримуючи за руки, та кайданки, силою вивели ОСОБА_12 з власного подвір`я, примусово посадивши на заднє сидіння службового автомобіля.

У подальшому ОСОБА_9 повернувся та звільнив ОСОБА_13 від спеціального засобу обмеження рухомості - кайданок.

Близько через одну годину, після приїзду швидкої медичної допомоги ОСОБА_12 було звільнено від спеціального засобу обмеження рухомості - кайданок.

Надалі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в цей же день не вчинили дій, які, в силу вимог ч. 1 ст. 261 КУпАП України, зобов`язані були вчинити, а саме не склали протокол про адміністративне затримання ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , у якому повинні зазначатися дата, місце його складення, посада, прізвище, ім`я та по батькові особи, яка склала протокол, відомості про особу затриманого, час і мотиви затримання.

Окрім цього ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , проігнорували вимоги ч. 2 ст. 261 КУпАП України відповідно до яких про місце перебування особи, затриманої за вчинення адміністративного правопорушення, негайно повідомляються її родичі, а на її прохання також власник відповідного підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Також ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в порушення вимог ч. 3 ст. 261 КУпАП України, не проінформували центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадок адміністративного затримання ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Таким чином своїми діями ОСОБА_8 та ОСОБА_9 грубо порушили встановлений порядок адміністративного затримання особи, проігнорували вимоги КУпАП України щодо належної реалізації заходів забезпечення провадження у справах про адміністративне правопорушення, чим вчинили дії, виконання яких дозволяється тільки з додержанням особливого порядку, за відсутності цих умов.

Внаслідок умисних протиправних дій працівників правоохоронного органу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які полягали у застосуванні насильства та вчинення болісних і таких, що ображають особисту гідність потерпілого, ОСОБА_12 спричинено тілесні ушкодження у вигляді травми грудної клітки з переломом восьмого ребра справа по передній поверхні, травми правого передпліччя з переломом правої променевої кістки в нижній третині, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, множинні гематоми (крововиливи) тулуба, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Урезультаті умисних протиправних дій працівників правоохоронного органу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які полягали у застосуванні насильства та вчинення болісних і таких, що ображають особисту гідність потерпілої, ОСОБА_13 спричинено тілесні ушкодження у вигляді садна лівого променево-зап`ястного суглобу, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Крім того внаслідок вчинення умисних протиправних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спричинили істотну шкоду охоронюваним законом правам громадян України ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на повагу до їх гідності, свободи та особистої недоторканості, що передбачені ст. 28, 29 Конституції України, свободу вибору місця свого знаходження, передбачену ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживанні України» та закріплену Загальною декларацією прав людини від 10.12.1948, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права від 16.12.1966, Конвенцією про захист прав людини від 04.11.1950 та протоколами до неї, а також іншими ратифікованими міжнародними договорами України, а також підриву авторитету та престижу органів державної влади в особі органів Національної поліції України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , правильності кваліфікації їх дій, порушує питання про скасування вироку Лисянського районного суду Черкаської області від 29.03.2024 в частині призначеного покарання через його невідповідність ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на 3 роки. На підставі ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_9 спеціального звання - лейтенант поліції. Визнати винуватим ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на 3 роки. На підставі ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_8 спеціального звання - капрал поліції.

Посилаючись на положення ст. 50, 65 КК України, роз`яснення Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», прокурор зазначає, що при призначенні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання місцевий суд не в повній мірі врахував ступінь тяжкості, підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, його наслідки, дані про особи обвинувачених, їх відношення до скоєного та думки потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 про призначення, за результатами судового розгляду, останнім суворого покарання.

Просить врахувати, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 скоїли злочин під час виконання службових обов`язків, групою осіб, що підриває авторитет держави та свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого. Крім того вони не визнали вини, не розкаялися, не вибачилися перед потерпілими, а своєю зухвалою поведінкою проявляли неповагу та грубість у спілкуванні, зверхнє ставлення як по відношенню до потерпілих, так і до їх родичів.

Додатково звертає увагу на те, що діями обвинувачених завдана істотна шкода державним і громадським інтересам, оскільки вони, в силу ЗУ «Про Національну поліцію», під час виконання своїх завдань зобов`язані забезпечувати дотримання прав і свобод людини гарантованих Конституцією та законами України, а також сприяти їх реалізації. Водночас ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , перебуваючи у форменому одязі співробітника поліції, усвідомлюючи неправомірність своїх дій, вчинків та перевищення повноважень, умисно вчинили злочин підриваючи тим самим авторитет і престиж центрального органу виконавчої влади - Національної поліції.

Крім того вважає безпідставним не призначення судом ОСОБА_8 та ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення спеціального звання, з урахуванням того, що вони скоїли злочин при виконанні службових обов`язків, будучи представниками влади, перебуваючи на відповідних посадах і маючи звання.

В апеляційній скарзі захисник обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_10 просить скасувати вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 29.03.2024 через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження і закрити кримінальне провадження.

Зазначає, що обвинувальний вирок суду обгрунтований виключно показаннями потерпілих, а інші докази зібрані органом досудового розслідування, є сумнівними і не можуть бути використані для доведення винуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованих дій.

Вказує, що викладені у вироку фактичні обставини провадження, встановлені судом, є дослівним копіюванням тексту пред`явленого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення, що, на думку сторони захисту, свідчить про упередженість судді ОСОБА_1 , який зайняв позицію сторони обвинувачення.

Звертає увагу на те, що ряд встановлених судом фактичних обставин провадження не підтверджені доказами, окрім голослівних заяв потерпілих. Так, захисник стверджує, що органом досудового розслідування не надано будь-якого належного і допустимого доказу, який би вказував на те, що обвинувачені, прибувши до подвір`я домоволодіння потерпілих, не відрекомендувались, не пред`явили документи або про те, що ОСОБА_8 погрожував потерпілим табельною вогнепальною зброєю діставши пістолет і спрямувавши його на ОСОБА_13 .

Зазначає, що висновки суду про перебування обвинувачених на території подвір`я без дозволу власника, суперечать твердженням про те, що вони не відрекомендувались, а також про те, що на пропозицію ОСОБА_9 пройти до службового автомобіля для складання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_12 відмовився і запропонував скласти відповідні документи на території домоволодіння. З наведеного, на думку захисника, слідує, що потерпілі не заперечували проти знаходження працівників поліції на подвір`ї належного їм домоволодіння.

Вказує про сумнівність показань свідка ОСОБА_15 , якими обгрунтовується доведеність пред`явленого обвинувачення, оскільки він не був очевидцем подій, а відомості про них дізнався з чуток.

Щодо показань свідків ОСОБА_16 - матері потерпілого ОСОБА_12 та неповнолітнього ОСОБА_14 , який є його сином, стверджує, що вони були активними учасниками конфлікту, чинили опір працівникам поліції і є особисто зацікавленими особами, тому такі покази слід оцінювати критично.

На думка захисника, показання свідка ОСОБА_17 мають неоднозначну доказову цінність і свідчать на користь версії обвинувачених, однак чому суд прийшов до висновку, що такі показання доводять пред`явлене обвинувачення, у вироку не зазначено.

При цьому судом вказано на те, що показання потерпілих та свідків ОСОБА_16 і ОСОБА_14 є узгодженими з іншими доказами, однак не конкретизовано з якими саме. Акцентує увагу на те, що показання вказаних осіб знаходяться в очевидній суперечності із даними засобів об`єктивної фіксації - відеозаписів з бодікамер поліцейських, і відеореєстратора автомобіля, оскільки тих фактів, про які повідомлялося потерпілими та свідками цими засобами не зафіксовано.

Додатково зазначає про неусунення під час судового розгляду очевидних протиріч, пов`язаних із відеозаписами різних носіїв, зокрема щодо розбіжностей у часі в одну годину із записом відеореєстратора службового автомобіля та бодікамери поліцейського. З метою усунення таких розбіжностей прокурором не надано будь-яких висновків спеціалістів чи експертів.

Узагальнюючи викладене, вказує, що судом не спростовано версію сторони захисту про те, що на ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було вчинено напад ОСОБА_12 , ОСОБА_14 і ОСОБА_13 , тому вони діяли в умовах необхідної оборони, не перевищуючи її меж.

В судове засідання не з`явилися потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та їх представник - адвокат ОСОБА_18 , які в клопотанні від 14.11.2024 просили апеляційний розгляд здійснювати за їх відсутності, а щодо вирішення апеляційних вимог, поклались на розсуд суду. Така неявка в судове засідання потерпілої сторони та їх представника, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає судовому розгляду по суті заявлених стороною обвинувачення та захисту вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думки: прокурора, яка не підтримала апеляційні вимоги щодо позбавлення ОСОБА_8 спеціального звання, оскільки він звільнений з органів поліції за власним бажанням, а решту вимог сторони обвинувачення просила задовольнити в повному обсязі з наведених в апеляційній скарзі підстав, яка також вважала апеляційні вимоги сторони захисту безпідставними, такими, що до задоволення не належать; обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та їх адвоката ОСОБА_10 про задоволення апеляційної скарги останнього та залишення без задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши та обміркувавши над доводами апеляційних скарг, повторно дослідивши обставини встановлені під час судового розгляду в заявлених та задоволених межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора та захисника ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Частинами 1 та 2 статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог лише в тому разі, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке вони засуджені, відповідають встановленим судом фактичним обставинам провадження і ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному дослідженні доказів, яким суд дав правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України, як перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому повноважень, що супроводжувалися насильством, застосуванням зброї, спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого діями, за відсутності ознак катування, вчиненого групою осіб, без попередньої змови між собою, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , будучи допитаними судом першої інстанції винуватість у винення інкримінованого їм кримінального правопорушення не визнали в повному обсязі та, зокрема ОСОБА_8 показав, що під час чергування з ОСОБА_9 вони, подаючи звуковий та світловий сигнал, намагались зупинити транспортний засіб, який рухався без номерних знаків. Водій на їх вимогу не відреагував і заїхав у двір домоволодіння. Він та ОСОБА_9 зайшли у двір через ворота, які не були зачинені і запитали, чому водій порушив ПДР і не зупинився на вимогу поліцейських, однак потерпілі були агресивно налаштовані, погрожували та кричали. Водієві було запропоновано назвати себе і надати документи, які він не надав та намагався зачинитися в будинку, що стало підставою для його затримання. Спочатку наміру застосовувати кайданки не було, він повідомив про необхідність пройти до службового автомобіля для встановлення особи водія, на що ОСОБА_12 відреагував не відповідно до ситуації, а ОСОБА_13 почала вихоплювати з його рук кайданки. Він розцінив такі дії як напад, говорив потерпілій, щоб відпустила, однак вона навпаки дужче тримала кайданки і завдавала їм тілесні ушкодження, дряпала, шарпала за одяг. Він брав із службового автомобіля газовий балон, який хотів застосувати до ОСОБА_13 , а коли повернувся, ОСОБА_12 вже перебував в ящику. Спочатку до ОСОБА_13 ніяких засобів не застосовувалося, їй повідомлялось, щоб не заважала службовій діяльності. Зазначив, що попереджав ОСОБА_13 про намір, у зв`язку з її діями, застосувати газовий балончик, однак пістолет з кобури не діставав і нікому ним не погрожував. Оскільки потерпілі намагалися нацькувати на них собаку, він дійсно казав, що можливо використає зброю щодо собаки. Коли ОСОБА_12 був в ящику, вони допомагали йому вибратись, однак, за вказівкою останнього, ОСОБА_14 заскочив йому на спину, намагався ухватити за шию, тягнув за волосся, шарпав за одяг і на пропозиції припинити такі дії, не реагував. При цьому заперечив факт застосування до ОСОБА_14 будь-яких засобів впливу. Коли на ОСОБА_12 вдалося одягнути кайданки, вони відвели його до службового автомобіля, де певний час спілкувалися. У подальшому вони не змогли виїхати з ОСОБА_12 , оскільки їм перешкоджали ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , до яких приєдналася і ОСОБА_16 , яка витягла ОСОБА_12 із службового автомобіля. Потім на місце події під`їхали інші наряди. Зазначив, що йому під час події потерпілими заподіяно тілесні ушкодження, а саме: гематоми на голові, синці на спині, садна рук та ніг, також пошкоджено майно, зокрема формений одяг та нагрудну камеру, яку зірвала і розбила ОСОБА_13 , однак це не задокументовано. Зауважив, що кайданки до ОСОБА_12 застосовані у зв`язку з його затриманням та задля припинення вчинення ним правопорушень. Перед застосуванням кайданок ОСОБА_12 про це повідомили, на одну руку їх одягав він, а на іншу ОСОБА_9 . Також кайданки були одягнені і на ОСОБА_13 , яка нападала, наносила їм тілесні ушкодження і спустила на них собаку. Додав, що документи складались у службовому автомобілі, а перебіг подій фіксувався на бодікамери. На думку обвинуваченого, ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження внаслідок власної необережності, ніхто йому цілеспрямовано ушкодження не наносив.

Обвинувачений ОСОБА_9 показав, що він з ОСОБА_8 , патрулюючи с. Почапинці, побачили транспортний засіб без номерних знаків, у зв`язку з чим було прийнято рішення його зупинити. Ними здійснено розворот позаду транспортного засобу, подано звуковий та світловий сигнал, однак водій транспортний засіб не зупинив, та, перетнувши суцільну лінію, заїхав у двір домоволодіння. Він та ОСОБА_8 зайшли у двір через ворота, які не були зачинені, представились та протягом години пояснювали, які порушення допущені. При цьому зазначив, що незважаючи на те, що у двір їх не запрошували, вони безпосередньо переслідували транспортний засіб, який вчинив правопорушення і не виконував законну вимогу про зупинку. Водієві запропоновано пройти до службового автомобіля для встановлення особи, роз`яснення прав і складання адмінматеріалів. На що ОСОБА_12 відмовився, документи не надав, не назвався і разом із ОСОБА_13 почав поводити себе агресивно, чинити дії з метою перешкоджання їх діяльності. У зв`язку з чим ОСОБА_8 попередив потерпілих про те, що до них будуть застосовані спеціальні засоби кайданки, які у подальшому і були застосовані, однак категорично заперечив факт нанесення їм будь-яких тілесних ушкоджень. Разом з цим повідомив, що у нього та у ОСОБА_8 на руках мали місце тілесні ушкодження від дій потерпілих. Після попередження про застосування спеціальних засобів, ОСОБА_13 ухватилась за кайданки і не давала їх застосувати. Протокол про затримання ними не складався. Також зазначив, що зброю ні він, ні ОСОБА_8 не доставали, не спрямовували в сторону потерпілих і не чинили дій, що загрожували життю чи здоров`ю останніх. Додав, що подія фіксувалась на нагрудні відеокамери. Крім того зазначив, що ОСОБА_12 впав у металевий ящик та подавав команди ОСОБА_13 , яка надавала йому підтримку, а у подальшому стала позаду ящика і намагалась на них його перекинути. Також ОСОБА_13 погрожувала відпустити на них собак та давала команди дітям їх бити. Вона не давала одягнути кайданки на ОСОБА_12 , шарпала його за верхній одяг, повідривала шеврони, погони, чіплялась за кайданки, виривала їх та зірвала нагрудні камери. Саме він тримав ОСОБА_12 , а ОСОБА_8 одягав кайданки. ОСОБА_14 виконував вказівки своїх батьків, вилазив на шию ОСОБА_8 , відтягував його і приймав участь у нападі. Одягнувши кайданки на ОСОБА_12 він та ОСОБА_8 вивели його з двору до службового транспортного засобу з метою складання адміністративних матеріалів, однак у зв`язку з тим, що хтось на місце події викликав швидку медичну допомогу, ОСОБА_12 було доставлено до лікарні і на місці події з його участі протокол складено не було. Коли ОСОБА_12 перебував у службовому автомобілі, з`явилась ОСОБА_16 , яка самовільно його витягла із салону. Також на місце події приїждали два екіпажи з керівником СПД ОСОБА_19 . Зазначив, що постанова про накладення адмінстягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП складалася на місці 09.11.2021 о 16-30 год, однак це не зафіксовано відеозаписом. Крім того вказав, що кайданки до потерпілих застосовані для встановлення особи, складання протоколу та у зв`язку з тим, що чинився опір. Також зазначив, що вони подавали в чергову частину рапорт про нанесення їм тілесних ушкоджень та повідомляли про це в телефонному режимі. Підтвердив ту обставину, що ОСОБА_12 просив зменшити тиск на кайданки, вказавши, що йому було в цьому відмовлено через відсутність необхідності, оскільки він сам їх собі затискав. На його думку, у ОСОБА_12 могли утворитись тілесні ушкодження від того, що він падав, а ОСОБА_13 хотіла перекинути на нього ящик.

Незважаючи на зайняту обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 позицію щодо невизнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України, за обставин, встановлених та наведених у вироку суду першої інстанції, вона підтверджується безпосередньо дослідженими у судовому засіданні, перевіреними судом у їх сукупності доказами, зокрема даними:

- показань потерпілого ОСОБА_12 про те, що 11.11.2021 близько 15-16 години він із ОСОБА_13 їхали з городу на переробленому з мотоблоку мінітракторі. Коли під`їхали до домоволодіння і син почав відкривати ворота, почув звуковий сигнал, і побачив автомобіль патрульної поліції. Він не зрозумів, кому той сигнал був адресований, тому заїхав у двір, після чого пішов на зустріч поліцейським, які забігли у двір та, не представившись і не показавши свої документи, сказали пройти в машину. Він повідомив, що в машину не піде, а при потребі скласти якісь документи, не заперечує проти їх складання у дворі. Будь-які докумени поліцейські у нього не вимагали. Вони попереджали про застосування фізичної сили чи спецзасобів, казали, що якщо він не піде в машину, на нього вдягнуть кайданки. Поліцейські застосовували до нього фізичну силу, штовхали і повалили в металевий ящик. ОСОБА_9 сів на нього зверху і наносив удари, в тому числі вдарив об кут металевого ящика. При цьому в ящику його били обидва поліцейські. Пам`ятає, що просив сина ОСОБА_14 про допомогу, бо його давили коліном у груди і він не міг дихати. Син відтягував від нього працівника поліції, вони штовхалися, однак як точно все відбувалося, не бачив, тільки чув голос ОСОБА_13 , яка кричала. На ОСОБА_13 також одягли кайданки щоб вона не заважала працівникам поліції, вона їх відтягувала на його прохання, оскільки він не міг дихати. У подальшому працівники поліції одягнули на нього кайданки, потягнули по землі до машини і запхали в салон, після чого ОСОБА_8 відстібнув кайданки, одягнені на ОСОБА_13 . Він бачив, як ОСОБА_13 перегородила дорогу для виїзду автомобіля патрульної поліції, після чого ОСОБА_16 відчинила двері і він випав із салону. Зазначив, що коли він перебував в службовому автомобілі йому було погано, він схилився вперед випроставши руки в кайданках між передніми сидіннями. Також бачив, як під`їхали іще дві патрульні машини та карета швидкої допомоги і лише на прохання медиків з нього зняли кайданки. Наголосив на тому, що він не надавав дозволу працівникам поліції зайти у двір будинковолодіння. Після події він зустрічався із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з приводу залагодження конфлікту, які пропонували відшкодувати витрати на лікування, однак він відмовився. В день події працівники поліції будь-які документи не складали, в тому числі і протоколи про адміністративні правопорушення. Пізніше поштою йому прийшов протокол і він дізнався про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу. На противагу показанням обвинувачених зазначив, що не намагався заховатися в будинку і не бачив, щоб ОСОБА_13 намагалась перекинути металевий ящик. Категорично заперечив факт нанесення працівникам поліції тілесних ушкоджень, вказавши, що агресії до них не проявляв;

- показань потерпілої ОСОБА_13 про те, що в день події вона з ОСОБА_12 їхала з городу на саморобному тракторі і бачила, що за ними їхав патрульний автомобіль. Поліцейські їх зупинили, подавши сигнал біля будинку і вони, щоб не заважати іншим машинам на дорозі, заїхали у двір. ОСОБА_14 , який відчинив ворота, після того як вони заїхали, хотів їх зачинити, однак працівники поліції увірвались у двір і, не представившись, сказали ОСОБА_12 прослідувати у службовий автомобіль. ОСОБА_12 повідомив, що не піде, а якщо він щось порушив, не заперечив проти складання протоколу у дворі. Поліцейські почали його тягнути, однак ОСОБА_12 схопився руками за металеву гойдалку, сів на неї, склав руки в замок і не давав одягти кайданки. Вони ображали чоловіка, намагались тягнути до машини і казали, що у відділку навчать як треба жити. ОСОБА_9 тягнув ОСОБА_12 до машини, а ОСОБА_8 одягав на нього кайданки. Вона не давала їм одягти кайданки, брала за руки ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , намагалась їх відтягнути. У подальшому поліцейські штовхнули ОСОБА_12 в металевий ящик. Бачила, як ОСОБА_9 вдарив чоловіка рукою по обличчю, а вона в цей час хапала ОСОБА_8 за руки і відтягувала. ОСОБА_8 направляв на неї пістолет, газовий балончик, а потім відштовхнув і вона впала. ОСОБА_9 виліз на груди ОСОБА_12 , давив коліном у шию, а ОСОБА_8 бив зап`ястям чоловіка по металевому ящику, стоячи коліном на животі. Чоловік просив йому допомогти, оскільки задихався від таких дій. ОСОБА_14 також намагався перешкоджати працівникам поліції, однак вони відкинули його і він упав. Коли на неї одягли кайданки і прикували до труби, кайданки одягли і на ОСОБА_12 , який вже не міг дихати, тому дав це зробити. Потім чоловіка за ланцюг кайданок потягли до машини. Коли її звільнили від кайданок вона вибігла з двору і стала перед машиною, щоб чоловіка не вивезли. У цей час прийшла ОСОБА_14 , яка відкрила задні двері і ОСОБА_12 випав з машини. Йому було погано, тому вона викликала карету швидкої допомоги, винесла стілець, а ОСОБА_14 приніс води. При цьому поліцейські їм погрожували, ОСОБА_9 казав, щоб виїжджали із села, що вони їх підірвуть. Коли приїхала карета швидкої допомоги, на прохання медикині з ОСОБА_12 зняли кайданки і відвезли до лікарні. Зазначила, що внаслідок дій працівників поліції у ОСОБА_12 були травми живота та садна. Додатково зазначила, що поліцейські її не попереджали про застосування зброї чи спецзасобів і причин їх застосовувати не було. Також вказала, що ударів працівникам поліції вона не наносила, лише відтягувала їх від чоловіка, щоб вони не наділи на нього кайданки. Зауважила, що на місці події жодних протоколів працівники поліції не складали. Після події вони зустрічалися із ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з приводу залагодження конфлікту. Наголосила, що не давала згоду на перебування працівників поліції у дворі домоволодіння;

- показань свідка ОСОБА_16 про те, що коли вона в день подій йшла до сина, з двору почула крики. Бачила ОСОБА_13 , яка знаходилась перед поліцейською машиною і щось кричала. Вона відкрила задні двері машини і побачила ОСОБА_12 у кайданках нахиленого вперед, його руки були накинуті на спинку сидіння водія, а поліцейський їх тримав. Коли поліцейський відпустив руки ОСОБА_12 , він випав з машини і вона з ОСОБА_13 відтягнули його на траву. Один із працівників поліції назвався ОСОБА_8 ОСОБА_12 було погано, тому була викликана карета швидкої допомоги, яка у подальшому забрала його в лікарню. Кайданки з ОСОБА_12 зняли лише в кареті швидкої допомоги. Чула, як один із працівників поліції озвався до ОСОБА_14 , сказавши, щоб готувався, завтра буде поховання, а ОСОБА_13 - щоб вона вибиралася, бо тут жити не буде. Також один із поліціянтів показував їй непристойні жести. Пізніше до двору приїхали іще працівники поліції. Додала, що після події обвинувачені приїжджали для залагодження конфлікту, при цьому був присутній староста села ОСОБА_15 , якого вона запросила. Під час розмови поліцейські вели розмову про гроші, однак сум не називали;

- показань свідка ОСОБА_14 про те, що в день події він відчинив ворота почувши, як батько під`їжджає саморобним тракторцем. Коли ОСОБА_12 почав повертати у двір, побачив поліцейську машину, яка подавала звуковий сигнал. Щоб не заважати іншим машинам, батько тракторцем скотився у двір. Він почав зачиняти ворота, однак їх відштовхнувши, у двір зайшли працівники поліції, які сказали ОСОБА_12 йти в службовий автомобіль. При цьому поліцейські не представилися і посвідчення не демонстрували. Батько повідомив, що нікуди не піде і, якщо він щось порушив, щоб складали протокол у дворі. Після чого один із поліцейських взяв у службовому автомобілі кайданки, які, разом із іншим поліцейським, намагався одягти на ОСОБА_12 . Він бачив, як поліціянти кинули ОСОБА_12 до металевого ящика і били руками. Уточнив, що близько 20 ударів батькові наніс вищий за зростом поліцейський, який також став коліном на шию, а на животі сиділи обидва поліцейських і били його руками. Він на велосипеді поїхав до ОСОБА_16 , повідомити, що відбувається, а коли повернувся назад, бачив, як ОСОБА_13 намагалася допомогти ОСОБА_12 звільнитися, а один із поліцейських без попередження направив на неї пістолет і газовий балончик, після чого одягнув кайданки, прикувавши до труби. Він також допомагав татові звільнитись, говорив поліціянтам, щоб його відпустили, відштовхував від ОСОБА_12 , однак один із працівників поліції відкинув його і він впав. Коли ОСОБА_12 знесилився, поліціянти одягли на нього кайданки, після чого один із них за ланцюг його потягнув з двору. Він побіг вперед і закрив хвіртку, однак один із поліцейських, вищий за зростом, відштовхнув його і він впав. Потім вони запхали ОСОБА_12 в машину, після чого один із поліцейських зняв кайданки з ОСОБА_13 . Не даючи виїхати, ОСОБА_13 спереду, а він позаду стояли біля патрульної машини. У цей час прийшла ОСОБА_16 , яка відкрила задні пасажирські двері і ОСОБА_12 випав із салону. Батькові було погано і він приніс йому води, а мама викликала швидку. Також була сварка між поліцейськими і ОСОБА_16 , яку вони обзивали, тикали на нього пальцем і говорили, що завтра буде поховання, казали, щоб виїжджали із села, бо підірвуть хату. Потім на місце події приїхали іще дві поліцейські машини та карета швидкої допомоги і з ОСОБА_12 , на вимогу лікаря, зняли кайданки, і відвезли до лікарні;

- показань свідка ОСОБА_15 - старости с. Почапинці про те, що він не був очевидцем подій, а про обставини дізнався від мешканців села. З приводу подій він також мав розмову з батюшкою ОСОБА_20 та начальником поліції ОСОБА_21 . Він з власної ініціативи спілкувався з ОСОБА_12 щодо залагодження конфлікту. Крім того на прохання ОСОБА_16 він був присутній під час спілкування працівників поліції з сім`єю ОСОБА_22 щодо вирішення конфліктної ситуації. Пам`ятає, що розмова була про примирення, а про грошове відшкодування мова не йшла;

- показань свідка ОСОБА_17 - старшого інспектора СПД № 2 про те, що він з ОСОБА_18 та ОСОБА_23 , за вказівкою начальника, прибули в с. Почапинці і на виїзді в напрямку Корсуня, бачили службовий автомобіль з працівниками поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Бачив у ОСОБА_8 на руці кров. З пояснень ОСОБА_9 йому відомо, що на вимогу не зупинився мотоблок, вийшли рідні і почали сваритися, а жінки були агресивно налаштовані. У подальшому він відвіз ОСОБА_19 , а коли повернувся, на місці події вже була карета швидкої допомоги, де перебував потерпілий з якого, на прохання фельшера, зняв кайданки. Видимих тілесних ушкоджень на потерпілому не бачив. Саме він за допомогою алкотеста проводив огляд ОСОБА_12 на стан сп`яніння;

- протоколу прийняття заяви ОСОБА_12 про вчинення кримінального правопорушення або таке, що готується від 09.11.2021, про те, що 09.11.2021 близько 16 год 30 хв в АДРЕСА_3 невідомі працівники поліції нанесли йому тілесні ушкодження та погрожували сім`ї;

- протоколу прийняття заяви ОСОБА_13 про вчинення кримінального правопорушення або таке, що готується від 09.11.2021, про те, що 09.11.2021 близько 16 год 30 хв в АДРЕСА_3 невідомі працівники поліції нанесли їй, ОСОБА_12 та ОСОБА_14 тілесні ушкодження;

- заяви ОСОБА_13 від 16.11.2021, адресованій прокурору Черкаської обласної прокуратури, про вчинення працівниками поліції ОСОБА_9 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення щодо неї та ОСОБА_12 ;

- відеозаписів з реєстратора службового автомобіля та бодікамер поліцейських, огляд яких оформлено протоколом від 20.01.2022, якими зафіксовано, що працівники поліції ОСОБА_8 та ОСОБА_9 забігають до подвір`я потерпілих, вказуючи на порушення водієм ПДР та вимагають пройти до службового автомобіля. На що ОСОБА_12 зазначає, що нікуди з двору не піде та вказує, що якщо він у чомусь винен, не заперечує проти складання протоколу на місці. Натомість, працівники поліції намагаються застосувати щодо ОСОБА_12 кайданки, однак потерпілий заважає цьому, йому допомагає ОСОБА_13 . Після чого працівники поліції застосовують до потерпілих фізичну силу, наносять тілесні ушкодження, застосовують кайданки та погрожують застрелити собаку. Згодом працівники поліції переміщують ОСОБА_12 до службового автомобіля, який скаржиться на фізичний біль від кайданок. У подальшому між працівниками поліції, потерпілими та ОСОБА_16 відбувається словесна суперечка на підвищених тонах, при цьому ОСОБА_12 скаржиться на погане самопочуття. Такі відеозаписи досліджено під час апеляційного розгляду в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України;

- протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25.01.2022 з додатками у виді довідок, згідно яких потерпіла ОСОБА_13 , в присутності понятих, за сукупністю зовнішніх ознак впізнала ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які 09.11.2021 наносили тілесні ушкодження їй та ОСОБА_12 ;

- протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25.01.2022 з додатками у виді довідок, згідно яких потерпілий ОСОБА_12 , в присутності понятих, за сукупністю зовнішніх ознак впізнав ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які 09.11.2021 були на місці подій та після виписки з лікарні приходили миритися;

- протоколів слідчого експерименту від 25.01.2022 з додатками у виді відеозапису, згідно яких потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у присутності понятих, із застосуванням технічних засобів фіксації, розказали та показали на місці події про обставини вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення та механіз заподіяння ним тілесних ушкоджень;

- висновку експерта № 02-01/51 від 04.02.2022 про те, що у ОСОБА_12 мали місце тілесні ушкодження від дії тупих предметів, по давності виникнення, які можуть відповідати часу вказаному у постанові про призначення експертизи, а саме: травма грудної клітки з переломом восьмого ребра справа по передній поверхні, травма правого передпліччя з переломом правої променевої кістки в нижній третині, які є тілесними ушкодженнями середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; множинні гематоми (крововиливи) тулуба, які є легкими тілесними ушкодженнями. Такі тілесні ушкодження ОСОБА_12 могли виникнути, як за обставин, вказаних ним та ОСОБА_13 25.01.2022 під час слідчих експериментів, так і за обставин, зафіксованих у відеозаписах з нагрудних камер поліцейських;

- висновку експерта № 02-01/50 від 04.02.2022 про те, що у ОСОБА_13 мало місце садно лівого променево-зап`ястного суглобу, яке виникло від дії тупого предмета, по давності виникнення може відповідати часу вказаному в постанові про призначення експертизи та відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Таке тілесне ушкодження ОСОБА_13 могло виникнути, як за обставин, вказаних нею 25.01.2022 під час слідчого експерименту, так і за обставин, зафіксованих у відеозаписах з нагрудних камер поліцейських;

- висновку від 26.11.2021 за результатами службового розслідування за фактом вчинення окремими працівниками Звенигородського РВ поліції ГУНП порушень, які мають ознаки дисциплінарного проступку та призвели до травмування останніх, згідно якого ОСОБА_9 та ОСОБА_24 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді попередження про неповну службову відповідність;

- наказу по особовому складу ГУНП в Черкаській області від 05.02.2021 № 56 о/с про те, що ОСОБА_9 призначений на посаду заступника начальника сектору реагування ПП Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області;

- наказу по особовому складу ГУНП в Черкаській області від 04.01.2021 № 4 о/с про те, що ОСОБА_8 призначений на посаду поліцейського сектору реагування ПП Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області.

Наведені докази колегія суддів визнає належними, допустимими, достатніми та такими, що поза розумним сумнівом підтверджують винуватість ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у перевищенні службових повноважень за обставин, встановлених судом першої інстанції, а посилання в апеляційній скарзі сторони захисту, таких висновків не спростовують.

У першу чергу колегія суддів зауважує, що поліція відповідно до статтей 1, 2 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про національну поліцію» покликана служити суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. У своїй діяльності поліція, згідно зі ст. 6 цього Закону, повинна керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Необхідним чинником практичного втілення цих засад є створення дієвої системи запобігання зловживанням і свавільному використанню поліцейськими, як і працівниками інших правоохоронних органів, наданих їм законом повноважень, зокрема пов`язаних із застосуванням сили та інших заходів примусу. Така система має забезпечувати невідворотність покарання за злочинні дії, зумовлені службовим становищем зазначених осіб. Адже наявність у працівників правоохоронних органів владних повноважень неминуче зумовлює ризик використання їх усупереч легальній меті та/або в непередбачений законом спосіб, що тягне ряд соціально небезпечних наслідків, у тому числі грубе порушення прав і свобод людини як найцінніших об`єктів кримінально-правової охорони.

Дієвість юридичних засобів запобігання протиправній поведінці уповноважених службових осіб є однією з необхідних умов створення правоохоронної системи, яка б досягала головного результату, захисту прав і законних інтересів людини і громадянина, і таким чином виправдовувала легітимні очікування суспільства.

В апеляційній скарзі захисник, оспорюючи законність та обгрунтованість вироку суду першої інстанції, стверджує, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , під час виконання службових обов`язків зазнали нападу від ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , тому діяли в умовах необхідної оборони, не перевищуючи її меж, що спростовує наявність в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. З такими твердженнями сторони захисту колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.

За пред`явленим обвинуваченням, що визнано доведеним судом першої інстанції, ОСОБА_9 та ОСОБА_24 , як працівники правоохоронного органу, перевищили службові повноваження, тобто вчинили дії, які явно виходять за межі наданих їм повноважень, що супроводжувалися насильством, застосуванням зброї, спеціальних засобів, болісними і такими, що ображають особисту гідність ОСОБА_12 та ОСОБА_13 діями, за відсутності ознак катування, вчиненого групою осіб, без попередньої змови між собою.

Диспозиція ч. 2 ст. 365 КК України, за якою кваліфіковано дії обвинувачених, визначає склад вказаного кримінального правопорушення. З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, об`єктивна сторона вказаного злочину вичерпується самим фактом вчинення дій, які явно виходять за межі наданих працівнику правоохоронного органу прав чи повноважень, і містять принаймні одну з ознак, визначених у частині 2 вказаної статті - супроводжуються насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування. Об`єктивна сторона перевищення влади або службових повноважень полягає у вчиненні лише активних дій, які: зумовлені службовим становищем винного; пов`язані з реалізацією його службових повноважень; явно виходять за межі цих повноважень; спричиняють істотну шкоду або інші тяжкі наслідки; супроводжуються насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого; перебувають у причинному зв`язку із зазначеними наслідками.

Фізичне насильство при перевищенні влади полягає у незаконному позбавленні особи волі, завданні ударів чи побоїв, мордуванні, заподіянні легких або середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Суб`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення характеризується умисною формою вини, коли службова особа усвідомлює, що дії, які вона вчиняє, виходять за межі наданих їй владних чи службових повноважень, бажає їх вчинити шляхом застосування насильства, з огляду на що бажає чи свідомо припускає наслідки його застосування, до деяких з яких не виключається необережне ставлення. Мотив і мета насильницьких дій можуть бути різними і на кваліфікацію не впливають.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що на вимогу поліцейських ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про зупинку, поданою за допомогою увімкнених проблискових маячків та звукового сигналу, ОСОБА_12 , як водій технічного засобу, не відреагував, заїхав на територію свого домоволодіння, після чого його син ОСОБА_14 прикрив ворота та хвіртку.

Частиною 1 статті 38 Закону України «Про Національну поліцію України» передбачено, що поліція може проникнути до житла чи іншого володіння особи без вмотивованого рішення суду лише в невідкладних випадках, пов`язаних із: рятуванням життя людей та цінного майна під час надзвичайних ситуацій; безпосереднім переслідуванням осіб, підозрюваних у вчиненні кримінального правопорушення; припиненням кримінального правопорушення, що загрожує життю осіб, які знаходяться в житлі або іншому володінні.

Незважаючи на відсутність обставин, які б давали право проникнути до житла чи іншого володіння особи без вмотивованого рішення суду, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відчинили ворота та самостійно, без дозволу і згоди власника зайшли на територію подвір`я домоволодіння ОСОБА_22 . У подальшому ОСОБА_8 та ОСОБА_9 почали вимагати від ОСОБА_12 пройти до службового автомобіля з метою встановлення особи та проведення освідування на стан сп`яніння. Разом з цим ОСОБА_12 відмовився покинути територію власного домоволодіння та запропонував складати відповідні адміністративні матеріали у нього в дворі.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зайшли на територію подвір`я потерпілих через незамкнені ворота, а у подальшому отримали дозвіл ОСОБА_12 перебувати там, не вказують на дотримання обвинуваченими вимог ст. 38 Закону України «Про Національну поліцію України».

У подальшому, порушуючи вимоги ст. 29, 42, 43, 44 Закону України «Про Національну поліцію України» ОСОБА_8 , за відсутності правових підстав для здійснення заходів, що обмежують права та свободи ОСОБА_12 , достовірно розуміючи, що його особистій безпеці та безпеці інших осіб нічого не загрожує, за відсутності супротиву останнього, без заздалегідь вголос зробленого попередження про можливість застосування поліцейських заходів примусу та без надання достатнього часу для виконання вимоги поліцейського, намагався застосувати до ОСОБА_12 спеціальний засіб кайданки, у застосуванні яких необхідності не було.

Виключно внаслідок таких дій ОСОБА_8 , які не відповідали ситуації, яка склалася на місці події та суперечили вимогам чинного законодавства, будучи незадоволеним діями працівників поліції, ОСОБА_12 почав ухилятися від застосування кайданок, а ОСОБА_13 - захищати чоловіка та вимагати пояснень.

На такі дії ОСОБА_13 ОСОБА_8 відреагував не відповідно до ситуації, яка склалася і достовірно розуміючи, що його особистій безпеці та безпеці інших осіб нічого не загрожує, оскільки потерпіла виключно вчиняла дії направлені на недопущення одягнення на чоловіка кайданок, наніс останній удар ногою в область лівої ноги, а у подальшому направив в її бій табельний пістолет, пригрозивши його застосуванням.

У цей же час, під час штовханини та невдалої спроби ОСОБА_12 втекти, ОСОБА_9 наніс йому декілька ударів коліном о тулубу, після чого спільно із ОСОБА_8 , звалили потерпілого у металеву конструкцію, де ОСОБА_9 затиснув тілом ОСОБА_12 та, намагаючись застосувати до нього кайданки, безпідставно продовжив застосовувати до нього прийоми рукопашного бою, а саме удушення шляхом притиснення ногою шиї останнього, заламування рук та нанесення ударів об металевий борт.

Намагаючись перешкодити застосування до ОСОБА_12 кайданок ОСОБА_13 хватала їх руками, відштовхуючи руки ОСОБА_8 . Незважаючи на те, що такі дії ОСОБА_13 не загрожували його особистій безпеці та безпеці інших осіб, ОСОБА_8 безпідставно застосував до потерпілої кайданки, прикувавши її до металевої труби, чим саме обмеживши її свободу пересування.

У подальшому, подолавши супротив ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 застосували до нього кайданки, обмеживши свободу його пересування, та силою вивели з подвір`я домоволодіння, примусово посадивши в службовий автомобіль.

При цьому, фактично здійснивши затримання ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не склали відповідні протоколи про їх затримання та не проінформували центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги про таке затримання, чим саме допустили грубе порушення вимог КУпАП та прав останніх.

У результаті протиправних дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 потерпілому ОСОБА_12 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, а потерпілій ОСОБА_13 - легкі тілесні ушкодження.

Наведене узгоджується із доказами, наданими органом досудового розслідування та безпосередньо дослідженими судом першої інстанції, в тому числі із: показаннями потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; свідка ОСОБА_14 ; висновками експерта № 02-01/51 від 04.02.2022 та № 02-01/50 від 04.02.2022; протоколами проведення слідчого експерименту із ОСОБА_12 , ОСОБА_13 від 25.01.2022; даними відеозаписів з реєстратора службового автомобіля та бодікамер поліцейських; висновком за результатами службового розслідування за фактом вчинення окремими працівниками Звенигородського РВП ГУНП порушень, які мають ознаки дисциплінарного проступку від 26.11.2021.

Оцінюючи наявність у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 необхідної оборони, колегія суддів виходить з положень ч. 1 ст. 36 КК України про те, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Для того щоб визначити чи перебувала особа в стані необхідної оборони, потрібно встановити неправомірність дій іншої особи, яка посягає.

З показань обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 слідує, що потерпілі та свідок ОСОБА_14 чинили дії з метою перешкоджання їхній діяльності як працівників поліції, зокрема ОСОБА_13 виривала з рук кайданки, шарпала за одяг, царапала руки, а ОСОБА_14 відтягував та вилазив на шию. Така реакція не відповідала ситуації і була розцінена як напад.

Разом з цим, з показань ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та даних відеозаписів бодікамер поліцейських про події, що мали місце 09.11.2021, вбачається, що потерпілі та свідок ОСОБА_14 нападу на працівників поліції не здійснювали, їх дії мали спонтанний та ситуативний характер і були виключно реакцією на застосування до ОСОБА_12 спеціального засобу обмеження рухомості - кайданок, із застосуванням якого вони були незгодні.

На думку колегії суддів, застосовані працівниками поліції заходи примусу до потерпілих не були необхідними та пропорційними ситуації, що склалася і не були застосовані відповідно до процедури, установленої законом. При цьому будь-яких дій, які б становили загрозу або були б спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень працівникам поліції, не пов`язаних із діями самих працівників поліції та застосуванням останніми спецзасобів, потерпілі та свідок ОСОБА_14 не чинили.

Колегія суддів наголошує на тому, що навіть порушення ОСОБА_12 вимог ПДР України та його непокора вимогам працівників поліції, не викликали необхідності застосування спецзасобів та спричинення потерпілим тілесних ушкоджень, з урахуванням того, що об`єктивних перешкод для складання відповідних адміністративних матеріалів щодо ОСОБА_12 , не існувало.

Оскільки доказів на підтвердження того, що потерпілими та свідком ОСОБА_14 вчинено дії, які б свідчили про реальну наявну загрозу для життя і здоров`я працівників поліції, та які, за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеню суспільної небезпечності і викликали б у ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підстави для захисту, з матеріалів кримінального провадження не вбачається, підстав вважати, що вони діяли з метою захисту, не встановлено.

Колегія суддів наголошує, що показання потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в повній мірі узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_14 , даними слідчих експериментів від 25.01.2022 та відеозаписами реєстратора службового автомобіля та бодікамер поліцейських. Такі показання є послідовними, визнаються колегією суддів достовірними, а певні розбіжності - не впливають на пред`явлене обвинувачення, не змінюють суті таких показань, їх логіку та послідовність обставин, що мали місце.

Колегія суддів погоджується, що свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , які є родичами потерпілих і, з огляду на встановлені судом фактичні обставини провадження, були активними учасниками конфлікту, що мав місце 09.11.2021.

Разом з цим, при оцінці особистої зацікавленості свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та достовірності їх показань, колегія суддів враховує, що допит таких свідків судом проведено з дотриманням положень ст. 352 КПК України і показання вони надавали суду під присягою, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Будь-яких даних про те, що сторона захисту зверталась з відповідними заявами до правоохоронних органів про притягнення свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_14 до кримінальної відповідальності за дачу завідомо неправдивих показань, матеріали справи не містять.

Враховується, що показання ОСОБА_16 та ОСОБА_14 узгоджуються з показаннями потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , даними відеозаписів з реєстратора службового автомобіля та бодікамер поліцейських і не суперечать іншим доказам, якими обгрунтовується доведеність винуватості обвинувачених.

Будь-яких фактичних даних, які свідчили б про намір свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_14 обмовити обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 або спотворити дійсні обставини конфлікту, що мав місце між останніми та потерпілими, в кримінальному провадженні не здобуто.

Наявні суперечності в показаннях свідків щодо деталей подій, не стосуються обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні і пояснюються певним проміжком часу, який минув із моменту вчинення кримінального правопорушення.

Колегія суддів також визнає безпідставними і доводи сторони захисту про те, що усупереч положенням ст. 97 КПК України суд незаконно поклав в основу свого рішення показання свідка ОСОБА_15 про обставини, які він безпосередньо не сприймав та зазначає про таке.

Показаннями з чужих слів є висловлювання щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Таким чином, показанням із чужих слів буде твердження про існування певного факту, який особа не сприймала особисто, а дізналася про нього зі слів іншої особи.

Дійсно, свідок ОСОБА_15 не був очевидцем подій, що мали місце 09.11.2021 за участі обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_12 . При цьому із матеріалів провадження вбачається, що зазначений свідок від власного імені повідомляв виключно ті факти та обставини, очевидцем яких він був безпосередньо. Зокрема, про те, що як староста села за власної ініціативи вживав заходів задля примирення з потерпілими, а також приймав участь у перемовинах останніх із працівниками поліції через певний час після подій. Щодо інших обставин, свідок наголошував, що очевидцем подій він не був, а про події, які не конкретизував, дізнався від мешканців села, батюшки ОСОБА_20 та начальника поліції ОСОБА_25 . Такий свідок давав показання про відомі йому обставини, очевидцем яких був, під присягою, з дотриманням усіх правил допиту, тому вони не є показаннями з чужих слів і, у сукупності з іншими доказами, підтверджують пред`явлене обвинувачення.

Доводи сторони захисту про те, що показання свідка ОСОБА_17 не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки мають неоднозначну доказову цінність і свідчать на користь версії обвинувачених, колегія суддів визнає необгрунтованими. Свідок ОСОБА_17 давав показання щодо обставин, які він особисто сприймав після того, як конфлікт між обвинуваченими та потерпілими фактично було вичерпано, крім того зазначав про проведення огляду ОСОБА_12 на стан сп`яніння, а також про те, що бачив у ОСОБА_8 кров на руці. Підстави уважати, що показання свідка ОСОБА_17 спростовують пред`явлене ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення, колегія суддів не встановила.

Щодо наявності, на думку захисника, очевидних протиріч пов`язаних із відеозаписами різних носіїв, зокрема щодо розбіжностей у часі в одну годину із записом відеореєстратора службового автомобіля та бодікамери поліцейського, колегія суддів зауважує про таке.

З протоколу огляду предмету від 20.01.2022 та даних відеозаписів відеореєстратора службового автомобіля та бодікамери поліцейського, які безпосередньо досліджені судом апеляційної інстанції, встановлена наявність файлу з відеозаписом датованим 09.11.2021, час 15:45:52, тривалість файлу 2 хв 59 сек, здійсненим за допомогою відеореєстратора службового автомобіля. Таким відеозаписом зафіксовано рух технічного засобу під керуванням ОСОБА_12 , поряд з яким перебуває ОСОБА_13 . З нього вбачається, що службовий автомобіль змінює рух у бік маршруту такого технічного засобу, а у подальшому його наздоганяє в той момент, коли він заїздить у подвір`я домоволодіння. Поблизу домоволодіння зупиняється службовий автомобіль, з якого виходить ОСОБА_8 , який відчиняє ворота і заходить у подвір`я.

Наступний відеофайл датований 09.11.2021, час 17:02:48, тривалість відеозапису становить 11 хв 56 сек та здійснений за допомогою бодікамери ОСОБА_8 .

Матеріали кримінального провадження не містять відеозаписів, які б фіксували події у проміжку часу з 15:48:52 до 17:02:48 і які, як вказували обвинувачені, давали законні підстави для застосування щодо ОСОБА_12 спеціального засобу обмеження рухомості - кайданок.

Більш того дані відеозапису, який починається з 17:02:48 спростовують доводи обвинувачених про те, що потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 поводили себе агресивно, погрожували та кричали, а сам ОСОБА_12 не надав на вимогу ОСОБА_8 документи та намагався зачинитися в будинку.

Такий відеозапис починається з того, що ОСОБА_8 заходить у подвір`я, де на той час відбувається бесіда між ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 . У подальшому між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 розпочинається словесна перепалка під час якої обвинувачені пояснюють, що водій транспортного засобу порушив ПДР та не зупинився на законну вимогу працівника поліції. При цьому потерпілі просять пояснити причину зупинки, а ОСОБА_12 не заперечує проти складання працівниками поліції щодо нього протоколу про адмінправопорушення на подвір`ї домоволодіння та відмовляється прослідувати до службового автомобіля.

Колегія суддів допускає, що між ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 до 17:02:48 відбувались якісь події, однак, з огляду на показання потерпілих та свідка ОСОБА_14 , вони не давали підстави для адміністративного затримання ОСОБА_12 .

З огляду на те, що відеофіксація здійснена з різних засобів, а саме за допомогою відеореєстратора службового автомобіля та бодікамери, у різний проміжок часу, відсутні підстави стверджувати про те, що такі відеозаписи, датовані 09.11.2021 і здійснені о 15:45:52 та 17:02:48 містять протиріччя або розбіжності.

Твердження сторони захисту щодо недоведення тієї обставини, що ОСОБА_8 погрожував табельною вогнепальною зброєю, діставши пістолет і спрямувавши його на ОСОБА_13 , спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_13 , яка стверджувала, що ОСОБА_8 направляв на неї пістолет, а також даними відеозапису з боді камери поліцейського, з якого вбачається, як працівник поліції, бодікамера якого здійснює зйомку, дістає предмет ззовні схожий на «табельну вогнепальну зброю» та починає погрожувати її застосуванням, на що потерпіла ОСОБА_13 каже: «Стріляй», а працівник поліції у подальшому каже, що застрелить собаку.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що значення обвинувального акта як процесуального рішення сторони обвинувачення, полягає у тому, що він формалізує правову позицію обвинувачення, ініціює судовий розгляд і тим самим відкриває доступ особи до правосуддя.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор уважає встановленими, правова кваліфікація з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, передбачені п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України як обов`язкові складові обвинувального акта та по суті є консистенцією усього обвинувального акта.

Відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має значення не тільки для аргументації висновків слідчого, прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, а також для реалізації права на захист.

У суді розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, що закріплено ст. 337 КПК України.

За змістом ст. 374 КПК України, мотивувальна частина вироку, у разі визнання особи винуватою, має, зокрема містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

З оскаржуваного вироку вбачається, що за результатом судового розгляду, дослідженими доказами доведене пред`явлене ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України, за фактичними обставинами, викладеними в обвинувальному акті.

Те, що викладені у вироку та встановлені судом фактичні обставини провадження, дублюють текст пред`явленого ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення за обвинувальним актом, на що в апеляційній скарзі звертає увагу сторона захисту, не свідчить про упередженість судді або порушення вимог ст. 91, 374 КПК України.

Як передбачено ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.

У даному випадку розгляд матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції проведений із дотриманням положень Глави 28 КПК України. Сторона захисту в цій справі реалізувала свої процесуальні права в тій самій мірі, що і сторона обвинувачення, зокрема право подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, тому у колегії суддів відсутні підстави вважати, що судом порушено вимоги ст. 22 КПК України та зайнято позицію сторони обвинувачення.

Наразі колегією суддів під час апеляційного перегляду судового рішення щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не встановлено обставин, які б свідчили про помилковість висновків суду першої інстанції та наявність підстав для скасування обвинувального вироку Лисянського районного суду Черкаської області від 29.03.2024 із закриттям кримінального провадження на підставі ст. 284 КПК України, на що посилається сторона захисту.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_9 та ОСОБА_8 покарання, колегія суддів виходить з вимог ст. 65 КК України про те, що воно призначається враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, яке, згідно ч. 2 ст. 50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи із мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. На несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватися під час призначення покарання.

Згідно оскаржуваного судового рішення, призначаючи ОСОБА_9 та ОСОБА_8 покарання в мінімальних межах, встановлених у санкції ч. 2 ст. 365 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, наслідки його вчинення, в тому числі у виді середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я потерпілого ОСОБА_12 , дані про особу обвинувачених, які раніше не судимі, по місцю роботи характеризуються позитивно, мають сталі соціальні зв`язки, на спеціальних обліках у лікарів нарколога і психіатра не перебувають, а також те, що ОСОБА_8 є учасником бойових дій, за відсутності обставин, що обтяжують покарання останніх.

Колегія суддів уважає, що рішення суду про призначення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 покарання у визначених судом межах, відповідає загальним засадам призначення покарання і його меті, визнаючи безпідставними доводи прокурора щодо його невідповідності ступеню тяжкості вчиненого та особам обвинуваченого внаслідок м`якості.

Незважаючи на те, що судом при призначенні покарання обвинуваченим врахована наявність у них на утриманні малолітніх дітей, колегія суддів уважає за необхідне визнати це обставиною, що пом`якшує призначене ОСОБА_9 та ОСОБА_8 покарання (Том 3 а.п. 153, 158, 218, Том 5 а.п. 5).

Колегія суддів визнає безпідставними доводи прокурора про неврахування при призначенні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання того, що вони вчинили злочин під час виконання службових обов`язків чим завдали істотної шкоди державним і громадським інтересам та наголошує, що такі обставини випливають із диспозиції ч. 2 ст. 365 КК України і повторне їх врахування при призначенні покарання, є недоцільним.

Думка потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про призначення обвинуваченим суворого покарання, на що посилається прокурор в обгрунтування невідповідності призначеного покарання внаслідок його м`якості, підлягає врахуванню при призначенні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 покарання, однак для суду не є визначальною. При цьому враховується, що з огляду на встановлені обставини, потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 своїми діями спровокували вчинення щодо них ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення.

Те, що обвинувачені не визнали вини, не розкаялися, не вибачилися перед потерпілими є способом захисту від пред`явленого обвинувачення і не є тими обставинами, які підлягають врахуванню для призначення їм більш суворого покарання.

Разом з цим колегія суддів враховує, що загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За змістом ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без відбування покарання у виді позбавлення волі та можливість застосування до них положень ст. 75 КК України, колегія суддів враховує та оцінює конкретні обставин справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особи винуватих, наявність обставин, що впливають на покарання.

Зокрема встановлено, що хоча обвинувачені і вчинили тяжкий злочин, пов`язаний із застосуванням насильства з боку працівників правоохоронних органів, що спричинив потерпілим середньої тяжкості та легкі тілесні ушкодження, однак характеризуються по місцю роботи виключно з позитивної сторони, вперше притягуються до кримінальної відповідальності, займаються суспільно корисною працею, мають сталі соціальні зв`язки, а на утриманні - по двоє малолітніх дітей, після вчинення кримінального правопорушення вживали заходів до відшкодування заподіяної шкоди, однак потерпілі відмовились її отримувати, за невстановленням даних, що виключає можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Окрім того, що обвинувачений ОСОБА_8 є учасником бойових дій, з 25.02.2025 він служить в лавах ЗСУ, що також підлягає врахування при вирішенні питання про можливість застосування положень ст. 75 КК України.

Крім того приймається до уваги посткримінальна поведінка обвинувачених, які з моменту вчинення кримінального правопорушення і до цього часу не вчинили нового кримінального правопорушення, не притягнуті до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, що беззаперечно свідчить про усвідомлення ними вчиненого та виправлення власної поведінки.

Наведені обставини, а також провокативна поведінка потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які під час затримання ОСОБА_12 чинили активний опір, а саме смикали за кайданки, розбили відеореєстратор, зривали шеврони працівників поліції та наносили ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тілесні ушкодження, дають колегії суддів підстави для звільнення обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком в один рік та покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_9 та ОСОБА_8 основне та додаткове покарання у в межах санкції ч. 2 ст. 365 КК України, із подальшим звільненням від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, узгоджується із загальними засадами призначення покарання, його метою та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства, та вимогами захисту основоположних прав особи.

Разом з цим визнаються обгрунтованими доводи прокурора щодо недотримання судом першої інстанції положень ст. 54 КК України та зазначається про таке.

Відповідно до ст. 54 КК України особа, засуджена за тяжкий чи особливо тяжкий злочин, яка має військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, може бути позбавлена за вироком суду цього звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 365 КК України, яке вчинили ОСОБА_9 та ОСОБА_8 відноситься до категорії тяжких злочинів.

Цей злочин ОСОБА_8 вчинив обіймаючи посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області та маючи спеціальне звання капрал поліції. ОСОБА_9 на час вчинення злочину обіймав посаду заступника начальника сектору реагування патрульної поліції Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області та мав спеціальне звання лейтенант поліції.

Отже, спираючись на положення ст. 54 КК України, з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченими як представниками влади при виконанні службових обов`язків, колегія суддів уважає про неможливість збереження за ОСОБА_8 спеціального звання «капрал поліції», а за ОСОБА_9 - «лейтенант поліції».

Колегія суддів визнає безпідставними твердження прокурора про неможливість позбавлення ОСОБА_8 спеціального звання «капрал поліції», з огляду на його звільнення з органів поліції.

Дійсно, під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_8 звільнений з органів поліції за власним бажанням, однак даних про те, що він при цьому позбавлений спеціального звання, матеріали кримінального провадження не містять.

Наразі ОСОБА_8 є капралом поліції, тому, з огляду на положення ст. 54 КК України, підлягає позбавлення такого спеціального звання.

Оскільки під час апеляційного розгляду встановлена невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених в частині незастосування положень ст. 54 КК України, вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 29.03.2024 в частині призначеного ОСОБА_9 і ОСОБА_8 покарання, з урахуванням положень ст. 407, 409, 414, 420 КПК України, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового вироку.

Керуючись ч. 15 ст. 615, ст. 404, п. 3 ч. 1 ст. 407, ст. 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скаргу прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 29 березня 2024 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України, скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнати винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України.

Призначити ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 1 (один) рік.

Позбавити ОСОБА_9 спеціального звання «лейтенант поліції» відповідно до ст. 54 КК України.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на один рік та покласти обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 1 (один) рік.

Позбавити ОСОБА_8 спеціального звання «капрал поліції» відповідно до ст. 54 КК України.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на один рік та покласти обов`язки, передбачені ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок Лисянського районного суду Черкаської області від 29 березня 2024 року залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців у порядку, передбаченому ст.426 КПК України.

Головуючий

Судді