Номер провадження: 11-сс/813/611/25
Справа № 523/2742/25 1-кс/523/549/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000164, внесеного до ЄРДР від 03.02.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого в особливо важливих справах Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, ОСОБА_9 , погодженого з прокурором Біляївської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та накладено арешт на вилучені із службового транспортного засобу Південного лісового офісу ДП «Ліси України» марки «Toyota Hilux», н/з НОМЕР_1 , який знаходився біля будинку №18/20 по вул. Семінарська, в м. Одесі, під час якого виявлено та вилучено належні директору Південного лісового офісу ДП «Ліси України» ОСОБА_8 : мобільний телефон «iPhone 11», імей: НОМЕР_2 , з сім карткою НОМЕР_3 , поміщено до сейф пакету S2050594; мобільний телефон «iPhone 6», імей: НОМЕР_4 , з сім карткою № НОМЕР_5 , поміщено до сейф пакету S2050566.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, вилучене майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України, зв`язок вилученого майна із вчиненням злочину підлягає встановленню в процесу здійснення досудового розслідування.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що у даному кримінальному провадженні відсутня правова підстава для арешту майна, оскільки клопотання прокурора про арешт майна подане за відсутності обґрунтованої підозри.

Накладення арешту на безпідставно вилучені особисті мобільні гаджети свідчить про порушення такої засади кримінального провадження, як таємниця листування (ч. ч. 1-3 ст. 14 КПК України).

Вилучене майно не має жодних ознак, речового доказу та не може бути використаний як доказ у даному кримінальному проваджені.

Зазначає, що вказане вилучене майно не стосується факту вчинення будь-якого кримінального правопорушення, накладення арешту на майна не відповідає вимогам розумності і співрозмірності обмеження права власності, та є неприйнятно обтяжливим заходом забезпечення кримінального провадження, тобто свідчитить про грубе порушення прав ОСОБА_8 .

Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, яка підтримала подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження слідчими Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000164, внесеного до ЄРДР від 03.02.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що наказом голови Держлісагенства №485-к від 05.12.2022 ОСОБА_10 призначено на посаду начальника Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства.

Також, наказом голови Держлісагентства №98-к від 23.02.2023 ОСОБА_11 призначено на посаду першого заступника начальника Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства.

Водночас, наказом першого заступника начальника Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (далі Управління) №05-к від 09.01.2025 ОСОБА_12 призначено на посаду головного спеціаліста відділу мисливського господарства, полювання та рекреації Управління.

Встановлено, що ОСОБА_10 з корисливих мотивів задля одержання для себе та інших осіб неправомірної вигоди шляхом використання службового становища згенерував злочинний план.

План полягав в організації протиправної схеми з систематичного одержання через підлеглих осіб Управління неправомірної вигоди від фізичних осіб-кандидатів на отримання документів, що надають право на полювання.

Оскільки отримання відповідних документів на полювання передбачено шляхом складання особами-кандидатами відповідного іспиту, ОСОБА_10 спланував необхідні передумови для одержання неправомірної вигоди. Для цього ним визначено розмір неправомірної вигоди для однієї особи-кандидата у сумі не менше 2000 грн за успішне складання іспиту та отримання посвідчення мисливця, щорічної контрольної картки обліку добутої дичини і порушень правил полювання.

Не пізніше 15.07.2024 ОСОБА_10 довів план протиправної діяльності окремим членам екзаменаційної комісії ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , визначив обов`язкові умови конспірації, розмір неправомірної вигоди, конкретні дії з використанням службового становища тощо.

У свою чергу, ОСОБА_13 , як підлегла особа, побоюючись звільнення з роботи та втрати засобів для існування, хоча й внутрішньо не бажав вчиняти протиправні дії, вимушено погодився на незаконні умови ОСОБА_10 .

Оскільки внутрішнє переконання ОСОБА_13 не дозволяло вчиняти корупційні дії, останній звернувся з відповідною заявою про злочин до правоохоронних органів та зайняв пасивну позицію відносно дій, які очікував від нього ОСОБА_10 .

У подальшому, протягом декількох місяців ОСОБА_10 будучи не задоволеним відстороненою поведінкою заявника, неодноразово висловлював ОСОБА_13 наративи щодо необхідності виконання раніше висунутих умов з одержання неправомірної вигоди, тобто свідомо підштовхував підлеглу особу до вчинення серії корупційних злочинів.

Після остаточної згоди ОСОБА_13 на вчинення неправомірних дій, ОСОБА_10 не пізніше 10.01.2025 довів план протиправної діяльності довіреним особам першому заступнику начальника Управління ОСОБА_11 , головному спеціалісту Управління ОСОБА_12 , які погодились вчиняти протиправні дії, внаслідок чого утворена стійка група осіб, з чітким розподілом ролей, діяльність якої направлена на вчинення корупційних злочинів.

Роль ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , як членів екзаменаційної комісії полягала у офіційній реєстрації осіб-кандидатів, формуванні пакету документів, проведенні іспитів, одержанні від цих осіб неправомірної вигоди за успішне складання іспитів для отримання документів, що надають право на полювання.

Роль ОСОБА_11 , як голови екзаменаційної комісії полягала у видачі посвідчення мисливця та контрольної картки, розподілі грошових коштів між ним, ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , а також подальшої передачі частини неправомірної вигоди ОСОБА_10 .

Учасниками групи узгоджено мінімальний розмір неправомірної вигоди у сумі 2500 грн за одну особу-кандидата для складання іспитів.

Так, на виконання окресленого злочинного плану, 21.01.2025 близько 10:14 год. у приміщенні продовольчого магазину (м. Одеса, пров. Катаєва, 8) ОСОБА_11 одержав від ОСОБА_13 неправомірну вигоду у розмірі 30000 грн за успішне складання іспитів 12 особами.

Вказану суму неправомірної вигоди ОСОБА_11 відразу розподілив, надавши 4000 грн ОСОБА_13 , з яких по 2000 грн призначені заявнику та ОСОБА_12 . Залишок суми у розмірі 25000 грн ОСОБА_11 забрав для себе та ОСОБА_10 .

У невстановленому наразі місці та у невстановлений час ОСОБА_10 та ОСОБА_11 розподілили між собою вказані грошові кошти.

Також 21.01.2025, близько 10:30 год. на виконання вказівки ОСОБА_11 , у приміщенні службового кабінету Управління (м. Одеса, вул. Семінарська, 18/20) ОСОБА_12 одержав від ОСОБА_13 призначену йому частину розподіленої неправомірної вигоди у розмірі 2000 грн.

Надалі ОСОБА_12 , виконуючи активну роль у діяльності вказаної групи, не пізніше 29.01.2025 одержав від невстановленої особи-кандидата 2500 грн неправомірної вигоди за успішне складання іспиту та видачу документів, що надають право на полювання.

Зазначені грошові кошти у сумі 2500 грн ОСОБА_12 29.01.2025 близько 10:18 год. надано ОСОБА_13 у приміщенні Управління (м. Одеса, вул. Семінарська, 18/20) для передачі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Крім того, 30.01.2025 близько 08:04 год. ОСОБА_12 надав ОСОБА_13 у приміщенні Управління (м. Одеса, вул. Семінарська, 18/20) для передачі ОСОБА_10 і ОСОБА_11 неправомірну вигоду у розмірі 3000 грн за успішне складання ще одним кандидатом іспиту для отримання відповідних документів мисливця.

У подальшому 31.01.2025 ОСОБА_11 у приміщенні Управління (м. Миколаєв, просп. Центральний, 16) близько 10:13 год. одержав від ОСОБА_13 чергову суму неправомірної вигоди у розмірі 25000 грн, зібраної заявником та ОСОБА_12 від громадян за успішне складання 10 особами-кандидатами іспиту для видачі документів, що надають право на полювання.

Вказану суму неправомірної вигоди ОСОБА_11 відразу розподілив, надавши 3000 грн ОСОБА_13 , з яких по 1500 грн призначені заявнику та ОСОБА_12 . Залишок у розмірі 22000 грн ОСОБА_11 та ОСОБА_10 розподілили між собою.

У той же день, близько 11:12 год. на виконання вказівки ОСОБА_11 , біля будівлі Управління (м. Миколаєв, просп. Центральний, 16) ОСОБА_12 одержав від ОСОБА_13 призначену йому частину неправомірної вигоди у розмірі 1500 грн.

Після цього ОСОБА_10 у ході спілкування з ОСОБА_13 у приміщенні Управління за вказаною адресою о 13:03 год. додатково підтвердив стійкість створеної та керованої ним групи, звернув увагу на необхідність конспірації та подякував за одержану 21.01.2025 та 31.01.2025 неправомірну вигоду, чим підтвердив її розподіл між усіма учасниками неправомірних дій.

Продовжуючи свою незаконну діяльність, направлену на систематичне одержання неправомірної вигоди, ОСОБА_10 06.02.2025 близько 13:14 год. у ході зустрічі з ОСОБА_13 біля будівлі Управління (м. Одеса, вул. Семінарська, 18/20) одержав від останнього за успішне складання іспитів 12 особами чергову суму неправомірної вигоди, призначену для усіх членів групи у розмірі 30000 грн, яку ОСОБА_10 відразу розподілив надавши 5000 грн ОСОБА_13 для заявника та ОСОБА_12 . Залишок суми у розмірі 25000 грн ОСОБА_10 забрав для себе та ОСОБА_11 .

На виконання вказівок ОСОБА_10 , 06.02.2025 о 13:25 год. у приміщенні службового кабінету Управління (м. Одеса, вул. Семінарська, 18/20) ОСОБА_12 одержав від ОСОБА_13 призначену йому частину неправомірної вигоди у розмірі 4000 грн.

Після одержання неправомірної вигоди, усіх учасників групи викрито працівниками правоохоронних органів.

Отже ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 діяли умисно, за попередньою змовою групою осіб, із корисливим мотивом, зокрема: усвідомлювали суспільно небезпечний характер своїх дій; передбачали їх суспільно небезпечні наслідки і бажали їх настання; їх дії були спрямовані на одержання неправомірної вигоди за виконання дій з використанням службового становища.

Водночас, в ході проведення досудового розслідування встановлено, що посадові особи Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, а саме: начальник управління ОСОБА_10 , вступивши в злочинну змову із своїм заступником ОСОБА_11 вимагають неправомірну вигоду у розмірі 20 тис. доларів США від голови одного з товариств мисливців та рибальства Одеської області за залучення додаткових мисливських угідь за товариством спортивно-стрілецького клубу «Пальміра», код ЄРДПОУ 44055703, власником якого є ОСОБА_15 .

Також, встановлено, що до вказаної протиправної схеми причетні посадові особи Південного лісового офісу ДП «Ліси України».

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а підставою для арешту майна, є те, що вилучені системний блок, ноутбуки, мобільний телефон необхідно для виконання призначеної у кримінальному провадженні судової комп`ютерно-технічної експертизи, з метою встановлення наявності електронних доказів, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, що не виключено, що вилучене під час обшуку майно підшукано, виготовлено, пристосовано чи використано як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегло на собі його сліди, що відповідає положенням ч. 1 ст. 98 КПК України, тобто вилучені документи та речі містять ознаки речових доказів, а також можуть бути об`єктами оглядів чи призначених в провадженні судових експертиз.

Крім того під час судового засідання у суді апеляційної інстанції прокурором долучено доручення про проведення слідчих (розшукових) дій у порядку ст. 40 КПК України відповідно до якого співробітникам Головного оперативного-технічного управління Державного бюро розслідувань доручено надати технічну допомогу під час проведення огляду носіїв інформації із залученням програмно-апаратних комплексів та спеціального програмного забезпечення для виготовлення копії інформації, які містяться в пам`яті, у тому числі вилучених під час проведення обшуку мобільного телефону «iPhone 11», імей: НОМЕР_2 , з сім карткою НОМЕР_3 , та мобільного телефону «iPhone 6», імей: НОМЕР_4 , з сім карткою № НОМЕР_5 .

З огляду на вищевикладене, зв`язок вилученого майна із вчиненням злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційнийсуд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 28.02.2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000164, внесеного до ЄРДР від 03.02.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4