ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2067/25 Справа № 932/1159/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який є адвокатом згідно свідоцтва №3079 від 10.06.2016 видане Радою адвокатів Дніпропетровської області, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.400-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2025 року задоволено клопотання адвоката ОСОБА_7 , - обвинуваченого ОСОБА_8 .

Звільнено ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 400-1 КК України, на підставі п. 2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінчення строків давності.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст. 400-1 КК України - закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

Ухвала суду першої інстанції обгрунтована тим, що ОСОБА_8 за період проведення досудового слідства та судового розгляду до кримінальної відповідальності за вчинення інших злочинів не притягувався, від досудового слідства та суду не ухилявся. Суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 400-1 КК України, яке відноситься до нетяжкого злочину, з часу вчинення кримінального правопорушення минуло більше трьох років, а тому суд першої інстанції зробив висновок, що відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України ОСОБА_8 не може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 400-1 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2025 року, змінивши виклад абзацу 7 сторінки 10 мотивувальної частини вказаної ухвали, в якому замісить слів: «Умисні дії ОСОБА_8 , які виразились у завідомо неправдивому повідомленні суду про повноваження представляти іншу особу в суді, вчинене за попередньою змовою групою осіб, кваліфіковані за ч.2 ст.400-1 КК України» викласти в наступній редакції: «Органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 400-1 КК України».

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що встановлені судом першої інстанції обставини в підготовчому засіданні без оголошення обвинувального акта та без дослідження доказів порушує презумпцію невинуватості, оскільки ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття провадження не може підтверджувати винуватість особи.

Прокурор подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Вказав, що ухвала суду першої інстанції не порушує вимоги кримінального процесуального закону, презумпцію невинуватості, є законною та обгрунтованою.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив ухвалу суду залишити без зміни.

Обвинувачений ОСОБА_8 в у судове засідання не з"явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду провадження не надходило.

Мотиви суду.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, з оскаржуваної ухвали суду убачається, що суд першої інстанції в підготовчому судовому засіданні, закриваючи кримінальне провадження у справі, зокрема, у мотивувальній частині ухвали в абзаці 7 сторінки 10 зазначив: «Умисні дії ОСОБА_8 , які виразилися у завідомо неправдивому повідомленні суду про повноваження представляти іншу особу в суді, вчинене за попередньою змовою групою осіб, кваліфіковані за ч.2 ст. 400-1 КК України».

Проте апеляційний суд не погоджується з вказаними висновками з огляду на таке.

Так, відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Як зазначав Конституційний Суд України, конституційний принцип презумпції невинуватості є багатоаспектним, діє на всіх стадіях кримінального провадження та навіть після його завершення, адже сутність цього принципу полягає в тому, що презумпція стосовно непричетності особи до вчинення кримінального правопорушення має універсальний характер, поширюється на всі сфери суспільного життя особи та діє доти, доки її не спростовано належним чином, тобто, за приписами статті 62 Конституції України, у законному порядку й обвинувальним вироком суду. У розумінні зазначених конституційних приписів метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється/здійснювалось кримінальне провадження, від будь-яких виявлених у зв`язку із цим форм осуду від публічної влади, унаслідок чого піддано сумніву непричетність такої особи до вчинення кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. За ч. 1 ст. 62 Конституції України лише обвинувальний вирок суду є тим судовим актом, у якому повинна бути встановлена винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, тому інші акти публічної влади не можуть містити жодних позицій щодо винуватості особи, навіть у вигляді припущень стосовно такої винуватості.

Відповідно до ч.4 ст.286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Пунктом 1 ч.2 ст.284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду в разі настання обставин, передбачених пунктами 1-4 ч. 1 ст. 49 КК України, за наявності згоди такої особи на звільнення на підставі спливу строків давності. Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду.

Згідно зі статтями 284-288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Ці умови є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а тому невизнання цими особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину, така позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 552/5595/18.

Так, приписи статей 314, 315 КПК України регламентують порядок та мету проведення підготовчого судового засідання, відповідно до яких після отримання обвинувального акту суд не пізніше п`яти днів з дня його надходження призначає підготовче судове засідання, в яке викликає учасників судового провадження.

У підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування або закрити провадження або повернути обвинувальний акт або направити його до відповідного суду для визначення підсудності або призначити судовий розгляд, а також вирішити питання щодо доручення представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.

Надалі суд проводить підготовку до судового розгляду, а також може вирішити питання щодо застосування заходів забезпечення кримінального провадження та у передбачених законом випадках щодо розгляду питання про розгляд кримінального провадження колегіально судом у складі трьох суддів, а також вирішує питання про призначення судового розгляду.

Після призначення судового розгляду, відповідно до положень статей 342 - 368 КПК України, суд відкриває та починає судове засідання, в ході якого оголошується суть обвинувачення, встановлюється особа обвинуваченого, визначається обсяг доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження та переходить до безпосереднього їх дослідження.

За результатом судового розгляду, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, питання, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення;

Стаття 372 КПК України встановлює вимоги для ухвали суду, відповідно до якої мотивувальна частина ухвали повинна містити, зокрема встановлені судом обставини із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів.

Системний аналіз вказаних норм кримінального процесуального закону свідчить про те, що суд встановлює обставини, які викладені в обвинувальному акті, та винуватість особи у вказаних діях тільки після дослідження та оцінки доказів в ході судового розгляду. Водночас встановлення обставин справи під час підготовчого судового засідання не відповідає меті вказаній стадії судового процесу.

Більш того, за змістом п.16 ч.1 ст.7, ст.23, ст.91, ст.94 КПК України суд надає оцінку доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність щодо достатності лише на підставі їх безпосереднього дослідження.

Дотримання цієї вимоги виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду та забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини та права на захист. Без безпосереднього дослідження доказів, їх належної перевірки та оцінки, суд позбавлений можливості встановити обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та відповідно правильно кваліфікувати вчинене особою діяння, а також вирішити інші питання, які має вирішуватися при постановленні будь-якого судового рішення.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звуко- і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч.1 ст.94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Водночас суд першої інстанції, встановлюючи обставини справи в підготовчому судовому засіданні без оголошення обвинувального акта та без безпосереднього дослідження та оцінки доказів, фактично констатував наявність прямого умислу в діях обвинуваченого, а також винуватість ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

З огляду на викладене та зважаючи на те, що формулювання місцевим судом обвинувачення у своєму рішенні є важливим для сторони захисту та будь-які сумніви не можуть тлумачитись проти обвинуваченого, а також беручи до уваги сталу судову практику, з метою виключення будь-якого подвійного тлумачення, апеляційний суд дійшов висновку, що у цьому конкретному кримінальному провадженні необхідно змінити мотивувальну частину ухвали місцевого суду та викласти абзац 7 сторінки 10 в такій редакції:

«Дії ОСОБА_8 , які виразилися у завідомо неправдивому повідомленні суду про повноваження представляти іншу особу в суді, вчинене за попередньою змовою групою осіб, кваліфіковані за ч.2 ст. 400-1 КК України.»

З огляду на викладене та з урахуванням обставин цієї конкретної справи, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції порушив вимоги кримінального процесуального закону, які в розумінні ст.412 КПК України є істотними, що перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, та відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.438 цього Кодексу є підставою для зміни судового рішенням у апеляційному порядку.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду - зміні.

Така позиція узгоджується з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 428/430/22, провадження № 51-1687 км 24.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 407, 409, 412, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Викласти абзац 7 сторінки 10 мотивувальної частини ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2025 року в наступній редакції: «Дії ОСОБА_8 , які виразилися у завідомо неправдивому повідомленні суду про повноваження представляти іншу особу в суді, вчинене за попередньою змовою групою осіб, кваліфіковані за ч.2 ст. 400-1 КК України.»

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4