Справа № 646/3135/25
№ провадження 1-кс/646/1654/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Харків

Слідчий суддя Основ`янського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника підозрюваної-адвоката ОСОБА_4 ,

підозрюваної ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції клопотання слідчого СВ Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_6 , за погодженням з прокурором Великобурлуцького відділу Куп`янської окружної прокуратури ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000042 від 20.01.2025 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Курилівка Куп`янського району Харківської області, українки, громадянки України, розлученої, з вищою освітою, офіційно непрацевлаштованої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИВ :

До слідчого судді надійшло вказане клопотання, в обґрунтування якого зазначено, що СВ Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000042 від 20.01.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_5 , яка є громадянкою України, перебуваючи на тимчасово окупованій збройними силами РФ частині території України, вчинила колабораційну діяльність, яка полягала у добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному країною-агресором РФ на тимчасово окупованій території. Положеннями Основного Закону України, яким с Конституція України передбачено, що Україна є суверенною та незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаагськими конвенціями 1907 року, IV Женевськими конвенціями 1949 року, а також усупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї, Договору про дружбу, співробітництво та партнерство між Україною та Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Однак, діючи в порушення норм міжнародного гуманітарного права, президент Російської Федерації, а також інші невстановлені на даний час досудовим розслідуванням представники влади РФ, всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципів Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН та Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), підготували та розв`язали агресивну війну та військовий конфлікт підрозділів ЗС РФ на території України. 24 лютого 2022 року, виконуючи вищевказаний злочинний наказ президента РФ військовослужбовці Збройних Сил РФ, шляхом збройної агресії, незаконно переткнувши державний кордон України вторглися на територію Автономної Республіки Крим, Харківської, Донецької, Луганської, Херсонської, Миколаївської, Сумської, Чернігівської, інших областей та вчинили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, що мають важливе народногосподарське або оборонне значення, та вчинили окупацію частин зазначеної території, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України з порушенням порядку, встановленого Конституцією України, яка триває до теперішнього часу та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків. 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану», затвердженого Верховною Радою України 24.02.2022 (№ 2102-1Х), у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, із 05:30 години 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено відповідними Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», який діє на теперішній час. Після незаконного вторгнення на територію України та окупації частини території України, зокрема м. Куп`янськ, Харківської області, представниками збройних сил та інших державних органів РФ взято під контроль будівлі і споруди, що забезпечують діяльність органів державної влади України з метою перешкоджання їх нормальній роботі, а також створено незаконні органи влади, окупаційні адміністрації та встановлено окупаційний режим, для підтримки якого, зокрема, представниками окупаційних органів влади на території м. Куп`янськ Харківської області створено підрозділ незаконного правоохоронного органу, а саме так звану «Налоговую службу Харьковской области». Так, після повномасштабного збройного вторгнення країни-агресора РФ на територію України та окупації збройними силами РФ території м. Куп`янська, Харківської області, громадянка України ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел на вчинення колабораційної діяльності, наприкінці серпня 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, добровільно погодилась на пропозицію невстановлених представників окупаційної влади держави-агресора РФ щодо співпраці та зайняла посаду в так званій «Налоговой службе Харьковской области», що функціонувала за законодавством Російської Федерації та створена на тимчасово окупованій території з метою адміністрування обов`язкових платежів мешканців тимчасово окупованої території Харківської області. Встановлено, що громадянка України ОСОБА_5 , у період часу з кінця серпня 2022 року по початок вересня 2022 року, більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим, діючи умисно та протиправно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів військової агресії РФ проти України, з власної ініціативи, використовуючи свої знання та досвід роботи на посаді старшого інспектора сектору кадрового забезпечення Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області, добровільно зайняла посаду так званого «Главного специалиста отдела кадров и безопасности» у незаконно створеному окупаційною владою правоохоронному органі - «Налоговой службе Харьковской области», який розташований за адресою: Харківська область, м. Куп`янськ, вул. Харківська, 99. На вказаній посаді ОСОБА_5 виконувала обов`язки, які пов`язані з працевлаштуванням нових співробітників, ознайомлювала діючих працівників незаконного правоохоронного органу з внутрішніми наказами та виконувала інші обов`язки пов`язані з кадровим забезпеченням так званої «Налоговой службы Харьковской области».

Обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, підтверджується наступними зібраними доказами, а саме: Протоколом огляду документів, вилучених на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова №646/3135/25 від 18.04.2025 з матеріалів кримінального провадження №0002797 від 16.11.2023, які знаходяться в Харківській обласній прокуратурі; протоколом допиту свідка ОСОБА_7 від 06.03.2025 р; протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 11.03.2025 р.; протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 13.03.2025 року, протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.03.2025 року протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 11.04.2025 р., протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 18.04.2025 р., протоколами допиту свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від 24.04.2025 р., протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 24.04.2025 р.

Таким чином, ОСОБА_5 підозрюється в добровільному зайнятті громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

В обґрунтування клопотання зазначено, що на цей час вбачаються підстави для застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України, а саме: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України; наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені статтею 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні. Стороною обвинувачення зазначається, що фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_5 особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, дані про її особу, свідчать про її суспільну небезпеку, що у сукупністю із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу підозрюваної, свідчать про наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та спростовують можливість застосування до підозрюваної менш суворого запобіжного заходу.

В судовому засіданні прокурор підтримав дане клопотання, просив його задовольнити, посилаючись на наведені в ньому обставини.

Підозрювана заперечувала проти клопотання слідчого, вказуючи на невідповідність обставин, викладених у клопотанні, недоведеності ризиків, та просила застосувати більш м`який запобіжний захід, а саме домашній арешт.

Захисник у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечувала, вважаючи ризики, на які посилається слідчий у своєму клопотанні та прокурор у судовому засіданні, необґрунтованими. Просила обрати стосовного її підзахисної більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або відмовити у задоволенні клопотання.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

Судовим розглядом встановлено, що слідчим відділенням Куп`янського районного відділу поліції ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000042 від 20.01.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

30 червня 2025 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні №0000042 від 20.01.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України..

Клопотання про обрання запобіжного заходу вручено підозрюваній ОСОБА_5 30.06.2025 року в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 .

Пред`явлена ОСОБА_5 підозра обґрунтована зібраними під час проведення досудового розслідування доказами, а саме:

-протоколом огляду документів, вилучених на підставі ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова №646/3135/25 від 18.04.2025 з матеріалів кримінального провадження №0002797 від 16.11.2023, які знаходяться в Харківській обласній прокуратурі;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_7 від 06.03.2025 р;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 11.03.2025 р.;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 13.03.2025 року,

-протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.03.2025 року;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 11.04.2025 р.,

-протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 18.04.2025 р.,

-протоколами допиту свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від 24.04.2025 р.,

-протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 24.04.2025 р.

За змістом ст. ст. 131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для обмеження свободи особи має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити у сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, міцність його соціальних зв`язків, репутацію, майновий стан, наявність судимостей.

Відповідно до п. 4 ч.2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Слідчий суддя вважає встановленим існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: підозрювана ОСОБА_5 може переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду, розуміючи тяжкість покарання у випадку визнання її винуватості у злочині, у якому їй пред`явлено підозру, оскільки наявна оперативна інформація щодо наміру підозрюваної виїхати закордон; незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, оскільки підозрювана обізнана про особисті дані свідків, які надали органу досудового розслідування показання відносно неї, вчинити інше кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним, та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

На думку слідчого судді, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, адже ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, що в умовах воєнного стану, пов`язаного із взаємодією з державою-агресором, має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки.

Слідчий суддя приймає до уваги відсутність вагомих стримуючих факторів запобігання ризиків, зазначених стороною обвинувачення, адже лише факт наявності міцних соціальних зв`язків у підозрюваної під загрозою суворого покарання нівелює їх. Таким чином, встановлена наявність достатніх даних про існування ризиків переховування від слідства і суду, оскільки за вчинене кримінальне правопорушення передбачено покарання понад 10 років позбавлення волі, можливість незаконного впливу на свідків, які у тому числі, є її знайомими, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, у зв`язку з чим слідчий суддя приходить до висновку про недостатність підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Надаючи оцінку можливості підозрюваної переховуватися від органу досудового розслідування та суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення може вдатися до відповідних дій. При цьому, кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, відповідно до положень ч.6 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України - тримання під вартою.

Розглядаючи можливість відмови у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу чи застосування до підозрюваної будь-якого альтернативного запобіжного заходу, слідчий суддя вважає, що, наразі, «достатніми» та «належними» підставами тримання підозрюваної під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками її звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання підозрюваної під вартою. А тому, відсутні підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу відносно підозрюваної.

Крім того, з огляду на положення ч.6 ст.176 КПК України та введення воєнного стану в Україні, суд позбавлений можливості застосувати до підозрюваної, яка підозрюється у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, інший запобіжний захід, окрім такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою.

Із аналізу частини другої статті 29 Конституції України убачається, що винятків стосовно підстав застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, пов`язаних із тяжкістю вчиненого нею злочину, немає. Тобто, навіть коли йдеться про злочини, що посягають на національну безпеку України чи громадську безпеку, наявність вмотивованого судового рішення для тримання особи під вартою, яка підозрюється чи обвинувачується у їх вчиненні, є обов`язковою. Підставою для правомірного обмеження права на свободу через застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є, зокрема, рішення, яке не просто формально ухвалює суд, а воно має бути обґрунтованим, справедливим. Формальне судове рішення нівелює мету та суть правосуддя, яке «визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах» (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Таким чином, тримання під вартою за вмотивованим рішенням слідчого судді, суду у розумінні частини другої статті 29 Конституції України відповідає принципу верховенства права та мінімізує ризик допущення свавілля, чого неможливо досягти, враховуючи виключно тяжкість злочину та не оцінюючи конкретних обставин справи, реальних причин, що обумовлюють необхідність у триманні особи під вартою, неможливість застосування інших, більш м`яких, запобіжних заходів.

Враховуючи наведене, наявність вище вказаних ризиків, обґрунтованість підозри, суд вважає за можливе клопотання задовольнити та обрати підозрюваній запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесят днів.

Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

З викладених вище підстав, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визначення підозрюваній застави, оскільки ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 206, 211, 372, 376 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Задовольнити клопотання слідчого.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, а саме до 29 серпня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали до 29 серпня 2025 року включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала слідчого суді може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка тримається під вартою, - у той же строк з моменту вручення копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1