ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/7361/24

Провадження № 11-кп/820/416/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2025 року у кримінальному провадженні №0000092 , внесеному до ЄРДР від 13.02.2024 року стосовно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України:

-визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 ч.2 КК України, та призначено йому покарання у виді 150 годин громадських робіт,

цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто на користь ОСОБА_7 100 000 грн. моральної шкоди, 3005,18 грн. матеріальної шкоди та 15500 грн. витрат на правову допомогу,

в с т а н о в и л а:

Обставини, вчинення кримінального правопорушення, встановлені апеляційним судом.

За вироком суду, 13 лютого 2024 року, близько 17 год., ОСОБА_7 , перебуваючи в магазині "Сімейний" на вул.Перемоги 8/2 у м. Хмельницький, на ґрунті неприязних відносин, умисно, наніс потерпілому ОСОБА_8 два удари кулаком лівої та правої руки в ділянку носа, а в подальшому ще три удари кулаком правої руки в ділянку обличчя, завдавши потерпілому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Хмельницького міськрайонного суду від 14 березня 2025 року змінити, призначивши йому більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, а саме у виді штрафу у розмірі на чверть нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, відмовити у відшкодуванні матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу, а також зменшити відшкодування моральної шкоди до 1000,00 грн.

Вважає, що суд, постановивши обвинувальний вирок, призначив йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочину та його особі. Зазначає, що він вперше вчинив кримінальний проступок, щиро покаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення та не є суспільно-небезпечною особою.

Щодо заявленого потерпілим позову, то стверджує, що ОСОБА_8 не завдано майнової шкоди, як вбачається із обвинувального акту, а подані копії його медичних документів не є доказами витрат, пов`язаними з лікуванням.

Звертає увагу і на те, що цивільним позивачем надано копію договору та додаткову угоду не з адвокатом, а з адвокатським об`єднанням «Лучковський і партнери», рахунок на оплату та квитанція також стосується цієї юридичної особи, а тому у відшкодуванні витрат на правову допомогу слід відмовити.

Крім того, зазначає, що заявлені вимоги про стягнення моральної шкоди взагалі не доведені та не підтверджені жодним доказом, а враховуючи те, що майнова шкода не була спричинена, то і вимога про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Таким чином, вважає, що йому слід призначити покарання у виді штрафу на чверть нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, що буде достатнім та необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_6 , підтримали апеляційні вимоги. Прокурор, заперечив проти їх задоволення, вважав вирок суду законним та обґрунтованим.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обставини вчинення кримінального правопорушення, правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 , учасниками провадження не оспорюється.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 ч.2 КК Українивідповідає обставинам кримінального провадження та ґрунтується на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.

Вирішуючи апеляційні вимоги захисту в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на думку обвинуваченого є суворим, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів виходить з положень, визначених в ст.50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п.2,3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п. 1 ч. 1ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами сторони захисту про пом`якшення покарання колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези Суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод».

Колегія суддів вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді ста п`ятдесяти годин громадських робіт, тобто у найнижчій межі даного виду покарання, суд дотримався вимог ст.ст. 50, 65 КК України та обґрунтовано врахував, що обвинувачений, зважаючи на положення ст. 12 КК України вчинив кримінальний проступок та вірно прийшов до висновку, що винуватість обвинуваченого в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілого доведена, його дії правильно кваліфіковані за ст. 125 ч.2 КК України.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого є активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, виходячи з положень ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Колегія суддів також враховує обставини, характеризуючі особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий (а/с - 104), за місцем проживання характеризується позитивно (а/с - 103, т.1).

Наведені обставини в їх сукупності стали підставою для призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 у виді громадських робіт у найнижчому розмірі, який встановлений у санкції ст. 125 ч.2 КК України.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає, що таке покарання, призначене ОСОБА_7 відповідає вимогам положень ст. 50,65 КК України, є достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових правопорушень, тобто ґрунтується на вимогах кримінального закону.

Стороною захисту не наведено переконливих доводів на обґрунтування того, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливе через його суворість, тому підстав для зміни вироку в частині пом`якшення покарання, колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про доцільність застосування щодо нього покарання у вигляді штрафу у розмірі на чверть нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, апеляційний суд вважає неспроможними виходячи з наступного.

Загальні засади призначення кримінального покарання у виді штрафу визначаються кримінальним законодавством України, зокрема ст.53 КК України, відповідно до якої штраф - це грошове стягнення, що накладається судом у випадку і межах, встановлених в Особливій частині цього Кодексу.

Виходячи з роз`яснень, що містяться Постанові Пленуму ВСУ "Про практику призначення судами кримінального покарання" №7 від 24.10.03 року, призначаючи покарання у виді штрафу і визначаючи розмір відповідного покарання, суди мають враховувати майновий стан підсудного, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, батьків похилого віку тощо.

Колегія суддів виходить з того, що обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, відомостей про легальне джерело доходу суду не надав, проживає із своїми батьками, про що повідомив в ході судового розгляду. Таким чином, на думку колегії суддів, є неспроможним виконання обвинуваченим покарання у виді штрафу, а тому доводи обвинуваченого в цій частині задоволенню не підлягають. Отже, покарання у виді громадських робіт, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 у межах санкції ст. 125 ч.2 КК України, колегія суддів вважає таким, що відповідає меті покарання, положенням ст. 50,65 КК України.

Перевіряючи доводи сторони захисту в частині витрат на правову допомогу в розмірі 15 500 грн., стягнених на корить ОСОБА_8 , колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 118 ч. 1 п. 1 КПК України, витрати на правову допомогу віднесено до процесуальних витрат.

За змістом вимог ст. 120 ч.2 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Статтею 124 ч.1 КПК України передбачено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, між потерпілим ОСОБА_8 та адвокатським об`єднанням «Лучковський і партнери» в особі адвоката ОСОБА_10 6 травня 2024 року був укладений договір про надання правової допомоги (а/с 39-41 т.1). Відповідно до рахунку на оплату юридичних послуг адвокатського об`єднання «Лучковський і партнери» сума до сплати становила - 17500 грн. Згідно з квитанції, наявної у матеріалах справи, ОСОБА_8 сплатив за надані юридичні послуги - 15500 грн. (а/с 43 т.1).

Упродовж судового розгляду провадження адвокат ОСОБА_10 здійснювала представництво інтересів потерпілого ОСОБА_8 .

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд повинен оцінити витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінити їх необхідність, тобто має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України»).

Крім того, обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц, Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/ 16).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.

Вимоги щодо розміру витрат потерпілого ОСОБА_8 обґрунтовуються квитанцією, відповідно до якої потерпілий сплатив за надані юридичні послуги - 15500 грн. (а/с 43 т.1).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь ОСОБА_8 15500грн. процесуальних витрат на професійну правову допомогу.

На переконання колегії суддів, витрати на професійну правову допомогу, стягнуті судом першої інстанції з обвинуваченого на користь потерпілого відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

При цьому, колегія суддів вважає неспроможними посилання обвинуваченого на необхідність відмовити в задоволенні витрат на правову допомогу у зв`язку з тим, що договір про надання правової допомоги було укладено не з адвокатом, а з адвокатським об`єднанням «Лучковський і партнери», оскільки як вбачається із матеріалів справи дане адвокатське об`єднання діяло в особі адвоката ОСОБА_10 , яка засвідчила власноручним підписом договір та додаткову угоду №1 про надання правової допомоги, а також рахунок на оплату юридичних послуг (а/39-42 т.1).

Вирішуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого в частині стягнення майнової шкоди, яка на його думку, не підтверджена відповідними матеріалами, колегія суддів також вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно ст. 127 ч. 2 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 ч. 1 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно з положень ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вбачається із висновку експерта №62 від 14.02.2024 року 13-14.02.2024 року ОСОБА_8 були заподіяні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (а/с.68-69 т.1).

У зв`язку з цими ушкодженнями ОСОБА_8 , відповідно до консультацій лікарів терапевта та отоларинголога від 14.02.2024 та 17.02.2024 року, надавались медичні послуги в сумі 2617 грн. та 225 грн., а також він придбавав ліки на суму 163,18 грн., що підтверджується копіями квитанцій про оплату медичних послуг ТОВ «АЛМ-Поділля» та аптеці (а/с 33 т.1).

Таким чином колегія зазначає, що майнова шкода, яка понесена ОСОБА_8 , є підтвердженою документально та становить 3005,18 грн., а тому посилання обвинуваченого на відсутність наявних у матеріалах справи доказіввитрат, пов`язаних з лікуванням потерпілого, не є слушними.

При цьому, не зазначення у обвинувальному акті майнової шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_8 , на що посилається у своїй апеляційній скарзі обвинувачений, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки потерпілий вправі звернутися із цивільним позовом до обвинуваченого до початку судового розгляду, що відповідає вимогам ст. 127 КПК України.

Що стосується доводів сторони захисту в частині стягнення моральної шкоди із обвинуваченого, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи із положень ст.129 КПК України, ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом на підставі фактичних обставин справи з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги потерпілого були розглянуті судом з додержанням положень ст.129 КПК України, за якими, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову, вирішує по суті заявлені позовні вимоги.

Моральна шкода, завдана фізичній особі підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За рекомендаціями, викладеними в п. 9 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Судами при визначенні розміру моральної шкоди враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів виходить з того, що при вирішенні питання про стягнення на користь потерпілого ОСОБА_8 завданої йому протиправними діями обвинуваченого моральної шкоди, обґрунтовуючи у вироку її розмір, суд вірно зважив на характер та обсяг страждань, перенесених потерпілим через отримання ним тілесних ушкоджень.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 внаслідок неправомірних дій ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток носу без зміщення уламків, рани м`яких тканин зовнішньої третини правої надбрівної дуги, крововилив у м`яких тканин правої навколоочної ділянки обличчя, що могли утворитися від ударів тупими твердими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею та за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (а/с.68-69 т.1).

На думку колегії суддів, такі об`єктивні обставини, встановлені судом, безсумнівно доводить моральні страждання потерпілого через фізичний біль внаслідок отримання тілесних ушкоджень з вини обвинуваченого, а також необхідністю у зв`язку з цим змінити звичайний спосіб життя.

Однак, колегія суддів не може погодитися із розміром стягнутої з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди стягнутої в сумі 100 000 грн.

Як встановлено, протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому завдано легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, на стаціонарному лікуванні він не перебував.

Обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працює, що вказує на відсутність доходів, вину визнав та підтвердив обставини заподіяння тілесних ушкоджень.

Враховуючи наведені обставини, зважаючи на засади розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів, прийшла до висновку, що у конкретному кримінальному провадженні сума стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого у відшкодуванні завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди, яка визначена судом першої інстанції, є занадто великою, а тому підлягає зменшенню.

За таких обставин, з огляду на те, що протиправними діями обвинуваченого було допущено порушення нормального способу життя потерпілого, порушення одного із основних конституційних прав - права на здоров`я, перенесеного стресу, часу, необхідного для відновлення попереднього стану здоров`я, характеру та виду тілесних ушкоджень, з врахуванням матеріального становища обвинуваченого, колегія суддів визначає розмір моральної шкоди у сумі 50 000 грн., що буде достатнім в даному випадку.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині вирішення цивільного позову, а саме: в частині стягнення розміру моральної шкоди, підлягає зміні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2025 року ухвалений щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову - змінити.

Стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.

В іншій частині вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 березня 2025 року ухвалений щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3