ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 1-368/11Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/251/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - повернення клопотання про застосування давності виконання обвинувального вироку та звільнення від відбування покарання
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

за участі засудженого ОСОБА_6 ,

захисника- ОСОБА_7

при секретарі ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/251/25 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2025 року про повернення клопотання про застосування до засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку у відповідність з вимогами закону, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою повернуто клопотання засудженого ОСОБА_6 про застосування до нього давності виконання обвинувального вироку та звільнення від відбування покарання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить ухвалу місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким звільнити від відбування покарання в зв`язку зі спливом строку давності, а справу закрити на підставі ст. 284 КПК України.

Мотивує тим, що суд не врахував обставини, пов`язані із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вказує, що з моменту вчинення злочину, передбаченого ст. 93 КК (у редакції 1960 року), сплинуло понад 15 років, що значно перевищує граничний 10-річний строк давності, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 48 КК 1960 року (або ст. 49 чинного КК України), який не переривався та не зупинявся, що виключає можливість призначення йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Зазначає, що суд першої інстанції не розглянув належним чином питання щодо застосування строків давності до особи, яка була засуджена до довічного позбавлення волі, що прямо суперечить правовій позиції, викладеній у рішеннях Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021, а також правовим висновкам, сформованим у справі «Медвідь проти України» (ЄСПЛ, заява № 7453/23, рішення від 10.10.2024).

Вважає, що його ув`язнення є незаконним, оскільки було призначене у формі найсуворішого покарання довічного позбавлення волі без врахування змін у правовому регулюванні щодо можливості перегляду цього покарання , які мали місце з 03.03.2023 року ЄСПЛ визнає системні проблеми у правовому статусі довічно засуджених в Україні. Крім того, засуджений стверджує, що відбуває покарання у формі «карально-ізоляційного заходу» без чітко визначеного строку, що суперечить не лише меті покарання (ст. 50 КК України), а й приписам ст. 3, 23, 28 Конституції України, ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На думку апелянта, суд повинен був розглянути питання щодо заміни довічного позбавлення волі на покарання у межах строків, які допускає закон у разі спливу строку давності, або закрити кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Заслухавши суддю-доповідача, засудженого, який підтримав подану скаргу з викладених у ній мотивах, прокурора, який заперечив доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно із ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі, а доводи апеляційної скарги засудженого є неспроможними.

Приймаючи рішення про повернення клопотання засудженого ОСОБА_6 про застосування до нього давності виконання обвинувального вироку та звільнення від відбування покарання, місцевий суд виходив з того, що клопотання ОСОБА_6 про застосування до нього давності виконання обвинувального вироку та звільнення від відбування покарання, подане з порушенням вимог чинного законодавства, а зміст його клопотання не свідчить про те, що вирок суду, за яким він був засуджений до довічного позбавлення волі, не виконано в строки, встановлені кримінальним законом.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Отже, Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81,82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» від 12.03.2019 з метою усунення цієї системної проблеми Міністерством юстиції розроблено та 18.10.2022 Верховною Радою України прийнято Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до КУпАП, КК України та КПК України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06.11.2022.

Зокрема, 06.11.2022 набрали чинності Закони України № 2689-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини`та № 2690-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до КПК України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану».

Зазначеними Законами були внесені зміни до КК, КПК та КВК, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Так, Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень статті 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 82 КК невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

При цьому частиною п`ятою статті 82 КК визначено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно з частиною шостою статті 82 КК до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк (п. 3 ч. 3 ст. 81 ККУкраїни).

Статтею 154 КВК України регламентовано, що стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81,82 КК України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. У разі відмови суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання або невідбутої частини покарання більш м`яким повторне подання в цьому питанні стосовно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, за тяжкі і особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може бути внесено не раніше ніж через один рік з дня винесення постанови про відмову, а стосовно засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше ніж через шість місяців. Разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання. Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення. Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання, у тому числі аналіз причин успішності або неуспішності виконання заходів, передбачених зазначеним планом.

З сукупного аналізу наведених норм випливає, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування та без вирішення питання про попередню заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років неможливе застосування до засудженого звільнення від відбування покарання, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Таким чином, суд виходив з того що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, має право звернутися з клопотанням про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке з дотриманням вимог ст. 154 КВК і Порядку визначення ступеня виправлення засудженого, а у випадку бездіяльності адміністрації установи виконання покарань по виконанню вимог вказаного Порядку може бути оскаржена в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України.

Відповідно ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закону України про амністію; акту про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Відповідно до вимог ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Цією статтею передбачений порядок звільнення від відбування покарання особи, якщо обвинувальний вирок відносно особи не був виконаний.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно не застосував строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, колегія суддів зазначає таке.

Доводи апелянта щодо спливу строків давності не ґрунтуються на положеннях чинного кримінального законодавства. Як вірно встановив суд першої інстанції, положення статті 80 КК України, на які посилається апелянт, регулюють випадки звільнення особи від відбування покарання, якщо обвинувальний вирок не був виконаний протягом визначеного строку, але не поширюються на осіб, які відбувають покарання у вигляді довічного позбавлення волі, що стосується ситуації ОСОБА_6 .

Посилання на п. 4 ч. 1 ст. 48 КК 1960 року або ст. 49 КК України щодо строків давності є юридично помилковими, оскільки строки давності застосовуються до моменту винесення вироку, а не після його набрання законної сили чи під час відбуття покарання. У справі ОСОБА_6 вирок був постановлений та набрав чинності, тому питання застосування строків давності вже не може розглядатись.

Що стосується доводів апелянта про те, що його тривале ув`язнення порушує ст. 3, 23, 28 Конституції України, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що Конституційний Суд України у рішенні № 6-р(ІІ)/2021 дійсно визнав неконституційними окремі положення КК України, які унеможливлювали заміну довічного покарання або умовно-дострокове звільнення. Проте зазначене не скасовує правомірності вже призначеного вироку, а навпаки визначає чітку процедуру, за якою особа, засуджена до довічного ув`язнення, може ініціювати заміну покарання на підставі ст. 82 КК України після відбуття не менше 15 років покарання, що і передбачено Законом № 2689-ІХ від 18.10.2022.

Суд першої інстанції вірно вказав, що без звернення установи виконання покарань із відповідним клопотанням згідно з вимогами ст. 154 КВК України та без позитивного висновку щодо ступеня виправлення засудженого та подання ним індивідуального плану ресоціалізації, заміна довічного покарання або умовно-дострокове звільнення є неможливими. Жодних доказів того, що така процедура була ініційована, надано не було.

Що стосується посилання на рішення ЄСПЛ у справі «Медвідь проти України» (заява № 7453/23), слід зазначити, що ЄСПЛ вказував на необхідність створення національного механізму перегляду вироків, але не визнавав незаконним саме довічне покарання, якщо існує перспектива його перегляду, що нині врегульовано вказаними змінами до КК, КВК і КПК України.

Таким чином, доводи апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, який діяв відповідно до чинного кримінального законодавства та практики Конституційного Суду України і ЄСПЛ.

Ухвалою місцевого суду було обґрунтовано повернуто клопотання засудженого ОСОБА_6 про застосування до нього давності виконання обвинувального вироку та звільнення від відбування покарання, оскільки воно було подане з порушенням вимог чинного законодавства.

Як правильно встановив суд першої інстанції, зміст клопотання не містить належного обґрунтування того, що вирок, за яким ОСОБА_6 засуджений до довічного позбавлення волі, не був виконаний у строки, встановлені законом. Навпаки засуджений відбуває покарання, вирок виконується, отже, підстав для застосування ст. 80 КК України про звільнення через невиконання вироку в строк немає.

Таким чином, суд правомірно дійшов висновку про відсутність передбачених законом умов для розгляду такого клопотання по суті і обґрунтовано повернув його заявнику. Це рішення не перешкоджає повторному зверненню з дотриманням належного порядку, визначеного, зокрема, ст. 154 КВК України та ст. 82 КК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для зміни чи скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Також колегія суддів виходить з того що до компетенції Чортківського районного суду Тернопільської області не належить розгляд питання про застосування положень п. 4 ч. 1 ст. 48 КК 1960 року або ст. 49 КК України оскільки строки давності притягнення до кримінальної відповідальності застосовуються до моменту винесення вироку, а не після набрання ним законної сили чи під час відбуття покарання , тому що він не є судом права, тобто тим, який ухвалював вирок.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2025 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, - УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Заліщицького районного суду Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 червня 2025 року про повернення клопотання засудженого ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді