ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 липня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000094 за апеляційними скаргами заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2025 року та на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2025р., стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, українця, громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_8

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі на вирок суду прокурор просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.04.2025, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.11.2024, та призначити ОСОБА_6 покарання у виді 7 років позбавлення волі.

У ході апеляційного перегляду повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого та відомості щодо його судимостей. В іншій частині вирок залишити без змін.

В апеляційній скарзі на ухвалу суду прокурор просить ухвалу суду скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, а провадження щодо виправлення описки закрити.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді п`яти років обмеження волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.03.2025, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 (п`ять) років 1 (один) місяць позбавлення волі.

Відповідно до положень ст. 72 ч. 5 КК України зараховано ОСОБА_6 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 04.02.2025 та до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави витрати пов`язані із залученням експерта для проведення судової товарознавчої експертизи у сумі 8754,90 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 4 520 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду виправлено описку в резолютивній частині вироку Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_6 . Постановлено вважати правильним, що ОСОБА_6 , призначено покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді п`яти років позбавлення волі.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі на вирок суду не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає зазначений вирок суду в частині призначення покарання незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість.

Вказує, що всупереч положень ст. 65 КК України судом першої інстанції призначено ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді 5 років обмеження волі, тобто таке, яке не передбачене санкцією інкримінованого правопорушення. При цьому, у вироку відсутнє посилання про застосування ст. 69 КК України, якою передбачена можливість призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та жодним чином не мотивована можливість призначення обвинуваченому іншого виду покарання, ніж передбачено законом.

Звертає увагу, що ОСОБА_6 систематично, упродовж багатьох років вчиняє різні злочини, у тому числі тяжкі корисливі, має низку судимостей і набув злочинного досвіду у молодому віці. До ОСОБА_6 застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням та він відбував покарання у виді позбавлення волі, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став і знову продовжує вчиняти злочини. Зазначені дані дають обґрунтовані підстави прийти до висновку про стійке небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення, схильність до вчинення злочинів та підвищену суспільну небезпечність.

Вказує, що оцінюючи відомості про особу обвинуваченого, суд належним чином не врахував, що ОСОБА_6 стійких соціальних зв`язків не має, будучи молодою працездатною особою ніде не працював, заходів до працевлаштування не вживав, не має офіційних джерел існування.

На думку прокурора, обставини, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та вказували б на зниження суспільної небезпеки самого обвинуваченого відсутні, відтак рішення суду про призначення ОСОБА_6 наближеного до мінімального покарання за сукупністю кримінальних правопорушень є не лише невмотивованим, а й безпідставним та неправильним, таким, що не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених ст. ст. 50, 65 КК України.

Зауважує, що ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_6 , суд першої інстанції не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню - ст. 71 КК України. Пояснює, що матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджено 15.11.2024р. вироком Заводського районного суду м. Миколаєва за ст. 357 КК України до 1 року пробаційного нагляду з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 59-1 КК України. Злочини, у вчиненні яких ОСОБА_6 визнано винним за оскаржуваним вироком, вчинено 10.01.2025, 24.01.2025 та 03.02.2025, тобто після постановлення попереднього вироку від 15.11.2024. Відтак остаточне покарання за оскаржуваним вироком необхідно було призначати за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків. Проте суд вказану норму закону не застосував, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню. Вважає, що вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.04.2025 стосовно ОСОБА_6 в частині призначення покарання підлягає скасуванню (п. 4 ч. 1, ч. 2 ст.409 КПК України) з ухваленням нового вироку ( ст. 420 КПК України).

В апеляційній скарзі на ухвалу суду прокурор не погоджується з висновком суду щодо виправлення описки та вказує, що поняття «описки» слід розуміти як зроблену судом механічну (мимовільну, випадкову) граматичну помилку в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу. В даному випадку суд не виправив не описку, а по суті змінив своє рішення, оскільки вніс зміни до резолютивної частини вироку та фактично ухвалою, а не вироком суду, призначив ОСОБА_6 інший вид покарання, який є більш тяжкий.

Вказує, що суд самостійно, у спосіб не передбачений КПК України змінив текст резолютивної частини свого вироку від 21.04.2025, що не може вважатися виправленням описки в розумінні ст. 379 КПК України та є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом встановлено та визнано доведеним, що ОСОБА_6 , будучи достовірно обізнаним про введення воєнного стану в Україні, 10.01.2025 року в період часу з 05:26 годин по 06:01 годину, більш точного часу в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, реалізуючи раптово виниклий, злочинний, корисливий умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, діючи таємно, повторно, умисно, протиправно, з корисливих мотивів, розуміючи те, що за його діями ніхто не спостерігає та вказані дії являються непомітними для оточуючих, діючи в умовах воєнного стану, через відкриті двері зайшов до третього під`їзду за адресою: АДРЕСА_2 , та, шляхом пошкодження навісного велосипедного замку, викрав з першого поверху під`їзду велосипед марки «Spelli» моделі «SX-4700 disk 19», чорно-помаранчевого кольору, вартістю 7000 гривень, що належить потерпілій ОСОБА_10 . Після чого, ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілій ОСОБА_10 матеріальний збиток на суму 7000 гривень.

Крім того, ОСОБА_6 , будучи достовірно обізнаним про введення воєнного стану в Україні, 24.01.2025 року в період часу з 03:00 годин по 12:00 годину, більш точного часу під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, реалізуючи раптово виниклий, злочинний, корисливий умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, діючи таємно, повторно, умисно, протиправно, з метою власного незаконного збагачення, з корисливих мотивів, розуміючи те, що за його діями ніхто не спостерігає та вказані дії являються непомітними для оточуючих, діючи в умовах воєнного стану, через відкриті двері зайшов до під`їзду за адресою: АДРЕСА_3 , та шляхом пошкодження навісного замку, викрав з під`їзду між третім та четвертим поверхом велосипед марки «Noxon nxn 26» XS, чорного кольору, вартістю 4520 гривень, що належить потерпілій ОСОБА_9 . Після чого, ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріальний збиток на суму 4520 гривень.

Крім того, ОСОБА_6 , будучи достовірно обізнаним про введення воєнного стану в Україні, 03.02.2025 року приблизно об 00:00 годині, більш точного часу під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, реалізуючи раптово виниклий, злочинний, корисливий умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, діючи таємно, повторно, умисно, протиправно, з метою власного незаконного збагачення, з корисливих мотивів, розуміючи те, що за його діями ніхто не спостерігає та вказані дії являються непомітними для оточуючих, діючи в умовах воєнного стану, через відкриті двері зайшов до під`їзду за адресою: АДРЕСА_4 , та шляхом пошкодження навісного замку, викрав з під`їзду між третім та четвертим поверхом велосипед марки «Azimut» моделі «Blackmount», чорного кольору, вартістю 4374,75 гривень, що належить потерпілій ОСОБА_11 . Після чого, ОСОБА_6 , утримуючи вищевказане майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, та розпорядився викраденим майном на власний розсуд. Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілій ОСОБА_11 матеріальний збиток на суму 4374,75 гривень.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 , судом кваліфіковані за ч.4 ст. 185 КК України, як таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку апеляційних скарг, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу прокурора на ухвалу суду, проте заперечували проти задоволення апеляційної скарги на вирок, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення злочину обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.4 ст. 185 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Судом першої інстанції не дотримано в повній мірі зазначених вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_6 , що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступені тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та його особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

У вироку суду першої інстанції всупереч положень ст. 65 КК України судом першої інстанції призначено ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України покарання у виді 5 років обмеження волі, тобто таке, яке не передбачене санкцією інкримінованого правопорушення. При цьому, у вироку відсутнє посилання про застосування ст. 69 КК України, якою передбачена можливість призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, та жодним чином не мотивована можливість призначення обвинуваченому іншого виду покарання, ніж передбачено законом.

Отже, визначивши ОСОБА_6 покарання за ч.4 ст.185 КК України не передбаченого санкцією вказаної статті, суд першої інстанції допустив неправильне застосування вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, суд першої інстанції належним чином не мотивував підстави призначеної ОСОБА_6 міри покарання як за ч.4 ст.185 КК України, так і за сукупністю кримінальних правопорушень, зазначивши лише про необхідність призначення покарання у межах санкції інкримінованої йому статті.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції у відповідності до положень ст. 65, 66, 67 КК України врахував, характер, обставини та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, обставиною що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено та вважав необхідним та достатнім для попередження нових злочинів призначити ОСОБА_6 покарання з застосуванням ч.4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, зарахувавши в строк покарання остаточно призначеного за цим вироком, покарання відбуте часткового за попереднім вироком та остаточно призначив обвинуваченому 5 (п`ять) років 1 (один) місяць позбавлення волі, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Проте, поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_6 систематично, упродовж багатьох років вчиняє різні злочини, у тому числі тяжкі корисливі, має низку судимостей і набув злочинного досвіду у молодому віці. До ОСОБА_6 застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням та він відбував покарання у виді позбавлення волі, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став і знову продовжує вчиняти злочини.

Зазначені дані дають обґрунтовані підстави прийти до висновку про стійке небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення, схильність до вчинення злочинів та підвищену суспільну небезпечність.

Крім того, оцінюючи відомості про особу обвинуваченого, суд належним чином не врахував, що ОСОБА_6 стійких соціальних зв`язків не має, будучи молодою працездатною особою ніде не працював, заходів до працевлаштування не вживав, не має офіційних джерел існування.

На думку колегії суддів, вищенаведене свідчить, що вчинення злочинів є наслідком свідомо обраного ОСОБА_6 способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до скоєного не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

З огляду на сукупність наведених фактів, колегія суддів вважає, що обставини, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину та вказували б на зниження суспільної небезпеки самого обвинуваченого відсутні, відтак рішення суду про призначення ОСОБА_6 наближеного до мінімального покарання за сукупністю кримінальних правопорушень є не лише невмотивованим, а й безпідставним та неправильним, таким, що не ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених ст.ст. 50, 65 КК України. Таким чином, судом першої інстанції порушено вимоги ст. 65 КК України, відповідно яких особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України, а відтак і покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, є таким, що за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Крім того, відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від

невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.12.2021 у справі № 243/7758/20 зазначено, що згідно з ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Зазначена вимога має імперативний характер і унеможливлює (за умови встановлення судом таких обставин) будь-який інший порядок та правила призначення остаточного покарання.

В порушення вказаних вимог закону суд першої інстанції, ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_6 , не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню - ст. 71 КК України.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджено 15.11.2024 вироком Заводського районного суду м. Миколаєва за ст. 357 КК України до 1 року пробаційного нагляду з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 59-1 КК України. Злочини, у вчиненні яких ОСОБА_6 визнано винним за оскаржуваним вироком, вчинено 10.01.2025, 24.01.2025 та 03.02.2025, тобто після постановлення попереднього вироку від 15.11.2024р.

Відтак остаточне покарання за оскаржуваним вироком необхідно було призначати за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків. Проте суд вказану норму закону не застосував, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості відповідно до ст.ст.409, 413, 414 КПК України є підставами для скасування вироку в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Колегія суддів апеляційного суду при цьому також враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Зокрема, в справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів, у відповідності до ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, а також обставини даного кримінального провадження, вік особи та стан здоров`я обвинуваченого, дані про його особу, який раніше судимий, за вчинення корисливих злочинів на шлях виправлення не встав та вчинив нові корисливі злочини в умовах воєнного стану. До ОСОБА_6 застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, проте, це не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, натомість шляхом вчинення корисливих злочинів обвинувачений задовольняв свої матеріальні потреби, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність і небажання ставати на шлях виправлення.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому суд апеляційної інстанції вважає щире каяття, обставин які обтяжують покарання обвинуваченому апеляційним судом не встановлено.

За таких підстав, колегія суддів, вважає за необхідне призначити ОСОБА_6 за ч.4 ст.185 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, застосувати принцип часткового складання при призначенні покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст. 70 КК України із урахуванням вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.04.2025 року та із застосуванням положень ст. 71 КК України, де до призначеного покарання повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.11.2024 та остаточно визначити покарання ОСОБА_6 покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність ухвали суду, то апеляційний суд цілком погоджується із значеною позицією прокурора та зауважує, що відповідно до ч.1 ст.379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні орфографічні, технічні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Описка це зроблена судом механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка в рішенні, яка допущена під час його письмово-вербального викладу (помилка у правописі, у розділових знаках тощо).

Разом з тим, як вбачається з ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2025р, суд самостійно змінив своє рішення щодо виду та рзміру призначеного ОСОБА_6 покарання, оскільки вніс зміни до резолютивної частини вироку та фактично ухвалою, а не вироком суду, призначив ОСОБА_6 інший вид покарання, який є більш тяжкий. Тобто фактично суд змінив суть судового рішення, що є неприпустимим та законом не дозволяється.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги вимоги ст. 409 КПК України колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_6 покарання скасувати, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити в цій частині новий вирок, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора.

Оскільки вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2025р. підлягає скасуванню в частині призначення покарання, то існування ухвали цього суду від 21 квітня 2025р., якою виправлено описку у вироку від 21 квітня 2025р., втрачає сенс, а тому її слід скасувати, провадження щодо виправлення описки закрити.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційні скарги заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2025р., якою виправлено описку у вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2025р. стосовно ОСОБА_6 - скасувати, провадження щодо виправлення описки закрити.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2025р., стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 16.04.2025, визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців

На підставі ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.11.2024, та призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.

Зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 04.02.2025р. до набрання вироком законної сили (03.07.2025 р.).

Строк покарання ОСОБА_6 рахувати з 3 липня 2025 року.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскарженим до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді