У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 травня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000273, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 та прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2024 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Куйбишева РФ, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8 ,

обвинувачений ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6 ,

потерпілий ОСОБА_9 ,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2024 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 51 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Ухвалено, звільнити ОСОБА_5 від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено питання стосовно речових доказів та розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати і закрити кримінальне провадження.

Прокурор просить вирок суду, в частині призначеного покарання, змінити з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Пом`якшити ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції закону станом на 11.01.2019 р.) покарання до штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Звільнити ОСОБА_5 від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає оскаржуваний вирок, в частині призначення покарання, незаконним та таким, що підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Так, ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_5 суд першої інстанції застосував редакцію закону України про кримінальну відповідальність від 01.07.2020 р., яка посилює кримінальну відповідальність, а отже погіршує становище обвинуваченого, й не застосував редакцію закону України про кримінальну відповідальність, чинну на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто станом на 11.01.2019 р., яка підлягала застосуванню.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що оскаржуваний вирок суду є незаконним і необґрунтованим, ухвалений з порушенням норм кримінально процесуального законодавства та підлягає скасуванню.

Звертає увагу суду на те, що у справі було проведено три експертних дослідження, щодо визначення наявних у потерпілого тілесних ушкоджень, останній з яких суд і поклав в обґрунтування вини обвинуваченого. Не зазначивши при цьому перші дві експертизи, зміст яких має суттєве значення.

Так, як вбачається з усіх трьох проведених експертних досліджень, при визначенні наявності у потерпілого тілесних ушкоджень, приймались до уваги лише одна Р-грама та опис до неї лівого колінного суглобу від 18.01.2019 р. Однак у всіх експертизах зазначені різні ушкодження.

Разом з тим, саме висновок комісійної експертизи з різними діагнозами, припущеннями та наявністю протиріч і був покладений судом у підтвердження вини обвинуваченого за ч. 1 ст. 286 КК України, що є не припустимим, оскільки всі наявні протиріччя повинні трактуватися на користь обвинуваченого.

Наголошує на тому, що саме за ознакою тривалості розладу здоров`я (більше 3 тижнів (більше 21 дня)), суд першої інстанції визнав ОСОБА_5 винним у пред`явленому обвинуваченні, не зважаючи на те, що вказана ознака в суді свого підтвердження не знайшла, як і послідовно розвинутий хворобливий процес, оскільки жодного дня потерпілий на лікуванні не знаходився, амбулаторно його не проходив та взагалі не лікувався.

При цьому, не погоджується і з висновком суду першої інстанції про те, що перебування особи на лікуванні понад 21 день є обов`язковою ознакою тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки це є визначальною ознакою ушкоджень середнього ступеня тяжкості та повністю суперечить п 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Натомість, захисник погоджується із отриманням потерпілим, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 15.01.2019 р., легких тілесних ушкоджень. Втім, зауважує, що за вказані дії кримінальна відповідальність діючим законодавством не передбачена.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

15.01.2019 близько о 17.40 год., ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Renault Sandero» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по сухій, чистій проїжджій частині вулиці Пограничної в напрямку від вулиці Московської в бік вулиці Садової в м. Миколаєві.

Рухаючись у обраному напрямку, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» Правил дорожнього руху, та дорожньою розміткою білого кольору 1.14.1, додатку 2 Правил дорожнього руху «Пішохідний перехід», що розташований за перехрестям з вул. Громадянською, водій ОСОБА_5 , в порушення вимог п.п. 2.3 «б», 12.3 , 18.1. Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р., із відповідними змінами та доповненнями, скоїв дорожньо-транспортну пригоду, а саме: рухаючись по проїжджій частині вул. Пограничної, маючи перешкоду на смузі свого руху у вигляді пішохода, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, не вжив заходів до зниження швидкості, аж до повної зупинки керованого ним легкового автомобіля, при наближенні до пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, не зменшив швидкість, аж до повної зупинки, не дав дорогу пішоходу, в результаті чого допустив наїзд передньою правою частиною свого автомобіля на пішохода ОСОБА_9 , який рухався по пішохідному переході справа на ліво відносно напрямку руху автомобіля.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді саден м`яких тканин обличчя та волосяної частини голови (легкі тілесні ушкодження) та перелому лівої малогомілкової кістки у верхній третині без зміщення уламків, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я на строк понад 21 день.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_5 вимог п.п. 2.3 «б»; 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху, які знаходяться в прямому, причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора та сторони захисту на підтримку відповідних апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, апеляційний суд вважає правильним та таким, що ґрунтується на доказах, зібраних в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні.

За змістом ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім у випадках, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.

Стаття 3 КПК України визначає державне обвинувачення як процесуальну діяльність прокурора, що полягає в доведенні перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Із реалізацією зазначених засад кримінального провадження пов`язано право прокурора на коригування початкового обвинувачення в суді з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення у зв`язку зі встановленням нових фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа (ч. 1 ст. 338 КПК України).

Відповідно до змісту таких засад кримінального провадження, як змагальність і диспозитивність, сторони процесу самостійно обстоюють свої правові позиції, права, свободи і законні інтереси засобами, передбаченими КПК України, а також є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зі свого боку суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що 05.02.2019 р. прокурором погоджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні за № 0000273 від 19.01.2019 р., за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідно до ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 03.06.2021 р., за клопотанням захисника ОСОБА_6 , призначено проведення повторної судово-медичної експертизи, виконання якої доручено експертам Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи Миколаївської обласної ради, а відповідно до ухвали суду від 18.04.2023 р., з урахуванням клопотання прокурора від 15.02.2023 р. про призначення комісійної судово-медичної експертизи, призначено комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 245 від 15.03.2024 р., постраждалим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 15.01.2019 р. отримані тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої малогомілкової кістки у верхній третині без зміщення уламків, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а також забої м`яких тканин та саден на обличчі та волосяній частині голови, які мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше 6 діб і відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

У подальшому, 23.04.2024 р., прокурор, на підставі положень ст. ст. 338, 341 КПК України, надав суду змінений обвинувальний акт, у якому змінено правову кваліфікацію інкримінованого ОСОБА_5 діяння з ч. 2 ст. 286 на ч. 1 ст. 286 КК України.

Комісійна судово-медична експертиза була призначена призначена судом саме з огляду на наявність суперечностей між попередніми висновками № 44-к від 08.07.2021 р. та № 70 від 25.01.2019 р. Її метою було усунення розбіжностей та отримання об`єктивної думки щодо характеру й тяжкості ушкоджень, отриманих потерпілим ОСОБА_9 .

Вказаний висновок, на відміну від попередніх, є комісійним, тобто складений колегіально кількома експертами на підставі всіх наявних у справі матеріалів, включаючи рентгенівський знімок, КТ-фототаблицю та відомості про механізм дорожньо-транспортної пригоди, що забезпечило його об`єктивність та комплексність.

Висновок експертної комісії вказує, що у потерпілого не можна виключити наявність закритого перелому лівої малогомілкової кістки у верхній третині без зміщення уламків, отриманого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 15.01.2019 р. Така травма, відповідно до пункту 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 р.), класифікується як тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я тривалістю понад 21 день.

Ці обставини, незалежно від того, чи звертався потерпілий по медичну допомогу або проходив лікування, об`єктивно вказують на розлад функцій організму, що триває понад три тижні, що є достатньою підставою для відповідної кваліфікації ушкодження згідно з медичними критеріями.

Аргументи захисту щодо того, що потерпілий не був госпіталізований, не проходив стаціонарного лікування та пересувався самостійно, не можуть бути вирішальними для оцінки тяжкості травм. У згаданих Правилах прямо зазначено, що ступінь тяжкості тілесних ушкоджень визначається не на підставі факту госпіталізації або оформлення листка непрацездатності, а з урахуванням фактичної тривалості порушення функцій організму, що зумовлено отриманими ушкодженнями.

Щодо інших, раніше встановлених у провадженні діагнозів таких як закрита черепно-мозкова травма, лінійні переломи лобної та потиличної кісток, забій головного мозку, забої та садна комісійна експертиза надала чітке обґрунтування щодо відсутності підстав вважати їх наслідком саме дорожньо-транспортної пригоди від 15.01.2019 р.

Експерти вказали, що: точну дату утворення вказаних переломів встановити не надається можливим, оскільки між дорожньо-транспортною пригодою (15.01.2019 р.) та їх виявленням (18.01.2019 р. 19.01.2019 р.) є часовий розрив; відомості про перелом були вперше зафіксовані не при первинному огляді в день дорожньо-транспортної пригоди, а лише в результаті подальшого амбулаторного звернення через кілька днів; на рентгенограмі голови, зробленій 15.01.2019 р., одразу після дорожньо-транспортної пригоди, ознаки переломів були відсутні, а також не було виявлено неврологічних симптомів або втрати свідомості, характерних для черепно-мозкової травми із забоєм головного мозку; відсутні дані про госпіталізацію, стаціонарне чи тривале амбулаторне лікування, що б узгоджувалось із характером таких травм (що потребують спеціалізованого нейрохірургічного догляду, оперативного втручання тощо); сам потерпілий у судовому засіданні заперечив факт наявності переломів після дорожньо-транспортної пригоди, вказавши, що подібні ушкодження могли бути залишковими наслідками попередніх травм, зокрема отриманих під час служби в армії та в дитинстві.

Комісія також вказала, що наявність важкої поєднаної травми (черепно-мозкової та переломів кісток нижньої кінцівки зі зміщенням) є несумісною з фактичним станом потерпілого після дорожньо-транспортної пригоди, оскільки той самостійно пересувався, не був госпіталізований, і не проходив належного курсу лікування чи реабілітації, які обов`язково мали би бути у випадку тяжких травм. Такі фактичні дані суперечать клінічній картині тяжкої травми, зокрема перелому міжвиросткового підвищення колінного суглоба зі зміщенням, що унеможливлює активні рухи у коліні без операції.

У зв`язку з цим комісійна експертиза дійшла висновку, що неможливо підтвердити факт отримання потерпілим зазначених тяжких ушкоджень саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 15.01.2019 року. А отже, згідно з пп. 4.13, 4.13.1 та 4.13.4 Правил, експерти утримались від встановлення ступеня тяжкості цих ушкоджень.

Таким чином, висновки комісійної експертизи є логічними, обґрунтованими, відповідають встановленим фактам і виключають недостовірні або непідтверджені діагнози, які фігурували в попередніх експертних висновках. Суд першої інстанції мав повне право надати перевагу цьому висновку, що є більш повним, всебічним і науково вивіреним.

Посилання захисника на те, що суд нібито помилково прирівняв факт лікування понад 21 день до обов`язкової ознаки ушкоджень середньої тяжкості, також є безпідставним, з огляду на те, що вирок не містить тверджень про те, що виключно лікування є критерієм середньої тяжкості. Навпаки, суд, оцінюючи висновок експерта, керувався медичними наслідками ушкодження, що тривають понад встановлений граничний строк, незалежно від того, звертався потерпілий по медичну допомогу чи ні.

Позиція захисника, зведена до формального заперечення змісту експертизи № 245 від 15.03.2024 р., не супроводжується жодним спростуванням її методологічної чи фактологічної обґрунтованості. У цьому аспекті, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених судом обставин справи та не свідчать про порушення норм матеріального чи процесуального права.

Таким чином, суд першої інстанції, з дотриманням положень ст. 337 КПК України, провів судовий розгляд у межах висунутого прокурором обвинувачення та визнав ОСОБА_5 винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а отже, суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Водночас, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи прокурора щодо неправильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке виразилося у призначенні обвинуваченому покарання, яке не могло бути до нього застосовано в редакції кримінального Закону на момент вчинення злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

В ході судового розгляду встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталась 15.01.2019 р.

На момент вчинення вказаного кримінального правопорушення (в редакції Закону України від 24.09.2008 № 586-VI), санкцією ч. 1 ст. 286 КК України було передбачено покарання у виді штрафу від 200 до 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідно до Закону України № 2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», який набув чинності 01.07.2020 р., санкцію ч. 1 ст. 286 КК України змінено та відповідно передбачене покарання у виді штрафу від 3 000 до 5 000 тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років,

Відтак, нова редакція ч. 1 ст. 286 КК України посилює кримінальну відповідальність, а відтак не має зворотної дії у часі.

Всупереч вказаним вимогам закону України про кримінальну відповідальність, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_5 , застосував редакцію закону України про кримінальну відповідальність від 01.07.2020 р., яка посилює кримінальну відповідальність, а отже погіршує становище обвинуваченого, й не застосував редакцію закону України про кримінальну відповідальність, чинну на момент вчинення кримінального правопорушення, тобто станом на 15.01.2019 р., яка підлягала застосуванню.

Отже, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК України, вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_5 підлягає зміні в частині призначення покарання.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Заводського районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2024 року відносно ОСОБА_5 , в частині призначеного покарання, змінити.

Пом`якшити ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції закону станом на 11.01.2019 р.) покарання до штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Звільнити ОСОБА_5 від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3