Справа №585/3374/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/366/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

Іменем України

30 квітня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 585/3374/23 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30.05.2024 щодо відмови у заміні покарання у виді довічного позбавлення волі,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі (з доповненнями) засуджений ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, оскільки йому не було надано копії ухвали про відкриття провадження за його клопотанням та не було вручено пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваного, обвинуваченого (засудженого), чим порушено його право на захист. Крім того, його клопотання тривалий час розглядалось судом, його не було доставлено до зали судового засідання і це позбавило його можливості конфіденційно поспілкуватись з адвокатом, який не подав на його захист жодного процесуального документа. Суд першої інстанції взяв до уваги не всі характеристики, але натоміть взяв до уваги висновок щодо ступеня його виправлення, який є недопустимим доказом, так як він скасований судом і комісію СІЗО було зобов`язано повторно здійснити розгляд питання щодо можливості представлення ОСОБА_8 до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Також суд не оцінив причин його не працевлаштування через відсутність робочих місць, з ним не проводять заходи з реабілітації, він сплачує позови у справі, відбув більше 22 років призначеного покарання, режиму тримання не порушує, стягнень не має і займається самоосвітою.

18.08.2023 до Роменського міськрайонного суду Сумської області від засудженого ОСОБА_8 надійшло клопотання, в якому він просив застосувати до нього положення ст. 82 КК, замінивши тим самим покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30.05.2024 у задоволенні вказаного клопотання засудженому відмовлено. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що ОСОБА_8 не став на шлях виправлення, про що свідчать висновок щодо ступеню виправлення засудженого, характеристики тощо.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу і просили скасувати ухвалу суду, доводи прокурора ОСОБА_7 про залишення судового рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає з таких підстав.

Зокрема, відповідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ч. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Належна правова процедура це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя, а застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень, а згідно ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним (ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом), обґрунтованим (ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно ст. 94 цього Кодексу) і вмотивованим (рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення).

Здійснивши розгляд клопотання засудженого та відмовивши у його задоволенні, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для заміни ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки це відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, належним чином умотивовано та ґрунтується як на вимогах закону України про кримінальну відповідальність, так і на вимогах кримінального процесуального закону.

Так, законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права і застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено (ч. 1, 4 ст. 3 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно п. 11 і 12 ч. 1 ст. 51 КК до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарання як позбавлення волі на певний строк і довічне позбавлення волі.

Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині КК для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими ст. 81 КПК (ч. 1, 3, 5-6 ст. 82 КК).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 ОСОБА_8 був засуджений за п. 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 190 КК і з урахуванням приписів ст. 70 і 71 КК йому було призначене остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 16.10.2007 вказаний вирок Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 відносно ОСОБА_8 залишений без змін.

Вирок апеляційного суду набрав законної сили 16.10.2007 та звернутий до виконання у передбачений КПК спосіб, а засудженому ОСОБА_8 компетентним органом було визначено відбувати призначене покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Роменська виправна колонія (№ 56)».

На теперішній час засуджений ОСОБА_8 тимчасово переведений до ДУ «Сумський слідчий ізолятор» для розгляду скарг і клопотань, поданих ним в порядку виконання вироку та з інших підстав.

Таким чином, ОСОБА_8 відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного йому апеляційним судом покарання, але заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише за певних обставин, зокрема після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття рішення є доведеність того, що він став на шлях виправлення. Становлення особи на шлях виправлення це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись і в умовах відбування більш м`якого покарання. Висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен бути зроблений на підставі всебічного врахування даних про поведінку засудженого за весь період перебування в установі виконання покарання (роз`яснення Верховного Суду України в постанові Пленуму № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким»).

Крім того, аналогічної позиції притримується і Комітет Організації Об`єднаних Націй з прав людини, який у своєму рішенні від 22.10.2014 в справі «Bronson Blessington and Matthew Elliot v. Australia» дійшов висновку, що незважаючи про те, що положення ст. 7, п. 3, 7.7 ст. 10 Пакту про громадянські і політичні права (згідно з якими пенітенціарну систему має бути націлено на реабілітацію ув`язненого) вимагають можливість перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі і перспективу звільнення від нього незалежно від тяжкості злочину й обставин його вчинення, «це не означає, що звільнення має бути надано неодмінно; скоріше це означає, що звільнення не має бути просто теоретичною можливістю, і що процедура перегляду має бути детальною та такою, що дозволить національній владі оцінити конкретний прогрес, що його досяг засуджений у питанні реабілітації, та обґрунтувати подальше ув`язнення».

У свою чергу, Комітет Міністрів Ради Європи в Резолюції «Про поводження з особами, засудженими до тривалих строків ув`язнення» від 17.02.1976 № (76)2 рекомендував державам-членам Ради Європи, зокрема, «надавати ув`язненим умовне звільнення з дотриманням передбачених законом вимог щодо тривалості відбутого строку покарання, як тільки з`являється можливість прогнозу позитивної поведінки ув`язненого» (п. 9); «поширювати на осіб, яких засуджено до довічного ув`язнення, дію тих самих принципів, що застосовуються до засуджених на тривалі строки позбавлення волі» (п. 11), а в Додатку до Рекомендації «Про умовне звільнення (умовно-дострокове звільнення)» від 24.09.2003 № Rec(2003)22 аби зменшити несприятливі наслідки позбавлення волі й сприяти поверненню ув`язненого до суспільства на умовах, які гарантували б безпеку суспільства, Комітет Міністрів Ради Європи наголосив, що «мета умовного звільнення допомогти ув`язненим здійснити перехід від життя у в`язниці до законослухняного життя в суспільстві за допомогою нагляду та умов після звільнення, що сприяють цій меті, а також сприяють громадській безпеці та зменшенню злочинності в суспільстві» (п. 3); «умовне звільнення має бути доступним за законом кожному ув`язненому, зокрема особам, засудженим до довічного позбавлення волі» (п. 4а). При цьому у Пояснювальному меморандумі до цієї Рекомендації стосовно п. 4 зазначено, що «ув`язнених, яких засуджено до довічного позбавлення волі, також не слід позбавляти надії на звільнення; по-перше, ніхто не може обґрунтовано стверджувати, що всі особи, кого позбавлено волі довічно, назавжди залишаться небезпечними для суспільства; по-друге, тримання осіб, які не мають надії на звільнення, створює серйозні адміністративні проблеми щодо винайдення заохочень в площині співпраці та уникнення згубної поведінки, виконання програм особистого розвитку, організації планів виконання вироків та безпечності. Отже, країни, законодавство яких містить приписи щодо фактично пожиттєвого ув`язнення, повинні створити можливості для перегляду такого ув`язнення через певну кількість років і через рівні проміжки часу, щоб з`ясувати, чи може ув`язнений, якого засуджено до довічного позбавлення волі, відбути решту покарання в суспільстві та за яких умов і заходів нагляду».

Європейський комітет із питань запобігання катуванню чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню за результатами візитів до України у 2016 та 2017 роках також рекомендував Україні створити реалістичну перспективу звільнення від довічного позбавлення волі, а саме «…Комітет змушений нагадати про основний принцип, що для того, щоб зменшити шкідливі наслідки ув`язнення та сприяти реінтеграції в`язнів із гарантуванням безпеки громади на волі, закон має передбачати реалістичну перспективу умовного звільнення для всіх засуджених, включно із засудженими до довічного позбавлення волі» (Доповідь 2016 року, [CPT/Inf (2017) 15], п. 40); «…Комітет знову закликає українську владу внести зміни до законодавства з тим, щоб забезпечити можливість умовного (дострокового) звільнення для всіх засуджених до довічного позбавлення волі, за умови оцінки загрози, яку вони становлять для суспільства, на підставі індивідуальної оцінки ризиків» (Доповідь 2017 року, [CPT/Inf (2018) 41], п. 81).

З огляду на викладене, умовою прийняття рішення про заміну засудженому невідбутої частини покарання більш м`яким є доведеність того, що останній став на шлях виправлення, про що свідчать прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і добросовісне ставлення до праці, сумлінне здійснення процесу виправлення, наявність індивідуального плану виправлення та ресоціалізації тощо, тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують та задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_8 відбуває покарання за вчинення умисних особливо тяжких кримінальних правопорушень та не досяг того ступеня виправлення, коли покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі на певний строк як того вимагає міжнародне та національне законодавство України.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 про незаконність рішення комісії СІЗО, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки згідно рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25.11.2024 визнано протиправним рішення комісії ДУ «Сумський слідчий ізолятор» щодо відмови представлення засудженого ОСОБА_8 до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким згідно ст. 82 КК через його прийняття не у спосіб, визначений кримінальним виконавчим законодавством, а комісію ДУ «Сумський слідчий ізолятор» було зобов`язано повторно здійснити розгляд питання щодо можливості заміни ОСОБА_8 покарання згідно ст. 82 КК.

Оскаржуване судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, внаслідок чого ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30.05.2024 відносно ОСОБА_11 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4