Справа № 297/873/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.05.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 , (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисників-адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , перекладача ОСОБА_10 , розглянув у закритому судовому засіданні в м. Ужгороді в режимі відеоконференції кримінальне провадження 11-кп/4806/258/21, за апеляційними скаргами прокурора Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_11 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_12 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 19.04.2021.

Цим вироком:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, без освіти, неодружений, непрацюючий, судимий: 27.01.2020 вироком Берегівського районного суду Закарпатської області за ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 122, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки, на підставі ст. 75, 104 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 02 (два) роки; 29.09.2020 вироком Берегівського районного суду Закарпатської області за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 01 (один) рік із застосуванням ст. 71, 72 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки 03(три) місяці, засуджений:

- за ч. 3 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 07 (сім) років 06 (шість) місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом частково складання покарань, призначених за даним вироком та вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.09.2020, остаточно до відбування ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 08 (вісім) років.

Зараховано в строк відбування покарання відбуту частину покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.09.2020, тобто початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з 14 год 45 хв - 04.01.2021, також зараховано у строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою по даному кримінальному провадженні з моменту його затримання з 17.03.2020 о 15 год по 24.08.2020 - 24 год - часу його звільнення.

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Клинова Гора, Виноградівського району, зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 та фактично проживаюча в АДРЕСА_3 , громадянка України, з освітою сім класів, одружена,

-2-

судима: 27.01.2020 вироком Берегівського районного суду Закарпатської області за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 02 (два) роки, засуджена:

- за ч. 5 ст. 152 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 08 (вісім) років.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання призначеного за даним вироком частково приєднано невідбутне покарання за вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 27.01.2020 і остаточно до відбування ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 08 (вісім) років 06 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту звернення вироку до виконання та її затримання.

Зараховано в строк відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_6 термін з моменту її затримання з 09.04. 2020 о 14 год по 24.08.2020 до 24 год - часу її звільнення по даному кримінальному провадженні.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у виді домашнього арешт в певний період доби продовжено до набрання вироком законної сили.

Речові докази: віник з дерев`яною палицею, кінчик якої надломаний, обгорнутий в картонний папір та обмотаний скотчем, шматок матерії з постільної білизни, упакований в паперовий конверт «НПУ ГСУ та опечатаний», що зберігаються в кімнаті речових доказів Берегівського РВП знищено.

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Берегівського районного суду Закарпатської області від 17.03.2020 скасовано.

Згідно вироку, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

09.03.2020 близько 01 год ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в житловій кімнаті свого будинку АДРЕСА_3 , під час спільного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , виник злочинний умисел, спрямований на вчинення стосовно ОСОБА_15 насильницьких дій сексуального характеру.

ОСОБА_6 спочатку спровокувала сутичку з потерпілим ОСОБА_15 , під час якої, умисно нанесла останньому невстановлену кількість ударів руками та ногами по різним частинам тіла, після чого схилила ОСОБА_7 до вчинення насильницьких дій, в результаті чого останній схопив віник з дерев`яною ручкою, яким умисно наніс невстановлену кількість ударів потерпілому ОСОБА_15 в область голови та обличчя, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді саден голови, грудної клітини, синців повік лівого ока та переносиці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, потерпілий ОСОБА_15 втратив рівновагу та впав на підлогу, після чого ОСОБА_6 , використовуючи безпорадний стан ОСОБА_15 , який перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння та не міг правильно розуміти сутність та характер вчинюваних з ним дій, умисно, роздягнула потерпілого, знявши з нього штани та нижню білизну, схилила ОСОБА_7 до зґвалтування ОСОБА_15 , на що ОСОБА_7 оголивши свій статевий орган, ввів його без згоди та проти волі ОСОБА_15 в анальний отвір останнього та здійснив з ним насильницький статевий акт.

У свою чергу ОСОБА_6 , після закінчення ОСОБА_7 статевого акту з потерпілим ОСОБА_15 , схопила віник з дерев`яною ручкою, та використовуючи безпорадний стан ОСОБА_15 , без згоди та проти волі останнього ввела невстановлену кількість разів дерев`яну ручку вищевказаного віника в анальний отвір ОСОБА_15 ,

-3-

спричинивши останньому тілесні ушкодження у виді травматичного пошкодження прямої кишки, дифузійного перитоніту, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент їх виникнення, що є тяжкими наслідками.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_12 , не оспорюючи доведеність винуватості у пред`явленому ОСОБА_7 обвинуваченні та кваліфікацію його дій, зазначає про незаконність постановленого щодо нього вироку у зв`язку з несправедливістю призначеного покарання внаслідок його суворості. Просить вирок суду від 19.04.2021 в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити, пом`якшити призначене судом першої інстанції покарання та із застосуванням ст. 69 КК України призначити таке у виді позбавлення волі на строк 06 (шість) років, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строк 07 (сім) років. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання належно не враховано визнання ним вини, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину. Обставиною, що обтяжує покарання судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, хоча вказана обставина встановлена тільки зі слів обвинуваченого, жодного огляду в установленому порядку не проводилось, тому належним чином факту знаходження обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння не встановлено. Судом визнано ряд обтяжуючих покарання обставин, зокрема, вчинення злочину з особливою жорстокістю, що виразилось у заподіяння потерпілому особливих моральних страждань і завдання тілесних ушкоджень з болісно діючим предметом, але жодних доказів того, що ОСОБА_7 міг скористатись безпорадним станом потерпілого немає, а сам потерпілий міг лише пригадати насильницькі дії ОСОБА_6 по відношенню до нього за допомогою стороннього предмета. Також судом не враховано, що ОСОБА_7 за місцем проживання характеризується позитивно, потерпілий не має жодних претензій та просив суворо не карати обвинувачених. Зазначені обставини, на її думку, давали підстави суду першої інстанції призначити більш м`яке покарання, зокрема із застосуванням ст. 69 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , порушує питання про скасування вироку щодо нього через невідповідність призначеного судом покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості призначеного покарання. В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно визначено обвинуваченому ОСОБА_7 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України позбавлення волі на строк 08 (вісім) років, що є наближеним до мінімального розміру покарання, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 152 КК України. При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання судом не враховано, що останній вчинив особливо тяжкий злочин, засуджений вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 29.09.2020, після чого встановлено, що ОСОБА_7 винен у вчиненні ще одного злочину, вчиненому ним до постановлення вищевказаного вироку, тому йому призначено покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України. Судом не враховано наявність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому та істотно підвищують суспільну небезпечність вчиненого ним злочину, зокрема: вчинення ОСОБА_7 злочину в стані алкогольного сп`яніння та щодо особи, яка перебуває у безпорадному стані, вчинення злочину з особливою жорстокістю, що виразилось у заподіянні потерпілому особливих страждань і завдання тілесних ушкоджень з болісно діючим предметом, а також рецидив злочинів. Просить вирок від 19.04.2021 щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 07 (сім) років та на підставі ст. 71 КК України визначити остаточне покарання у виді позбавленні волі на строк 10 (десять) років, у решті вирок щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

-4-

Заслухавши доповідь судді, промову прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, просила вирок суду першої інстанції скасувати й постановити новий, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які просили апеляційну скаргу захисника задовольнити та заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, обговоривши доводи апеляційних скарги, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення за таких обставин.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали у кримінальному провадженні.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції дотримано.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

За змістом ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_6 в повному обсязі визнали свою вину у вчиненні інкримінованому їм кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги те, що прокурор, потерпілий та обвинувачені не оспорювали фактичні обставини кримінального провадження, судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачені, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 цього Кодексу, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються, а тому апеляційним судом відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України такі не перевіряються.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги захисника-адвоката ОСОБА_12 щодо невідповідності призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання внаслідок його надмірної суворості та доводи щодо наявності підстав для застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є

-5-

дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України та врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, непрацює та постійного джерела доходу не має, раніше судимий.

Суд першої інстанції також врахував обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття у вчиненому та обставини, що обтяжують покарання - вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння та щодо особи, яка перебуває в безпорадному стані, рецидив злочинів.

Згідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до вимог чинного законодавства, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за дане кримінальне правопорушення, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

Проте, обставин, які б суттєво знижували ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та являлись передумовою для застосування щодо нього положень ст. 69 КК України, судом першої інстанції не було встановлено. Не встановила їх і колегія суддів апеляційного суду при перегляді вироку суду.

-6-

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції відповідної статті закону України про кримінальну відповідальність і підстави для застосування ст. 69 КК України та зменшення обвинуваченому строку призначеного покарання у даному кримінальному провадженні відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Всупереч доводів апеляційної скарги захисника, колегія суддів уважає, що розмір призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, у тому числі вимогам ст. 65 КК України та його меті.

Беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 характеризуються позитивно, за наявності обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття у вчиненому, відсутність претензій з боку потерпілого ОСОБА_15 , однак враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої відповідною частиною статті 152 КК України. При цьому, судом враховано і те, що ОСОБА_7 був засуджений вироком Берегівського районного суду від 29.09.2020 та після нього встановлено, що він винен ще і в даному кримінальному правопорушенні за ч. 3 ст. 152 КК України, вчиненому ним до постановлення вказаного вироку, у зв`язку з чим судом визначено остаточне покарання за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, а саме шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком від 29.09.2020, до призначеного за даним вироком покарання.

Отже, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання зазначених вимог закону дотримався. Колегія суддів уважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено із врахуванням вимог ст. 65 КК України.

Посилання захисника на неврахування судом апеляційної інстанції позиції потерпілого в частині призначення засудженому покарання та відсутність претензій з його боку, колегія суддів вважає безпідставними.

Позиція потерпілого щодо визначення винному виду та розміру покарання хоча і може враховуватися судом при призначенні покарання, однак не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таким чином, суд приймаючи рішення в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, діяв в межах своїх дискреційних повноважень.

Доводи сторони захисту про неналежне встановлення факту перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під час вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, з огляду на те, що дана обставина встановлена тільки зі слів обвинуваченого й жодного огляду в установленому порядку не проводилось, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання визнається вчинення кримінального правопорушення собою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.

-7-

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому місцевий суд визнав доведеним, інкримінував ОСОБА_7 вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Цю ж обставину було зазначено в обвинувальному акті як таку, що обтяжує покарання відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Обґрунтовуючи свій висновок про визнання обставиною, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, місцевий суд послався на показання як обох обвинувачених, таке і на показання потерпілого ОСОБА_15 , які повідомили, що спільно вживали алкогольні напої, в тому числі як до, так і після вчинення кримінального правопорушення.

Підстав сумніватися в правдивості й достовірності показань, зокрема, потерпілого в суду першої інстанції не було, з чим погоджується і колегія суддів.

Оцінивши показання як обвинувачених, так і потерпілого ОСОБА_15 в цій частині, відповідно до ст. 94 КПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння і правильно визнав цю обставину такою, що обтяжує його покарання.

Окрім того, колегія суддів наголошує, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають, необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Тому доводи захисника про те, що факт перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння повинен підтверджуватися виключно за наслідками проведеного огляду в установленому порядку та на підставі відповідних документів, які матеріали кримінального провадження не містять, не ґрунтуються на положеннях процесуального закону.

Також слід вважати необґрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника про те, що не доведено факту використання безпорадного стану потерпілого.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 5 «Про судову практику у справах про злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи» фізичним насильством, передбаченим диспозиціями статей 152, 153 КК, слід вважати умисний зовнішній негативний вплив на організм потерпілої особи або на її фізичну свободу, вчинений з метою подолання чи попередження опору потерпілої особи або приведення її у безпорадний стан. Такий вплив може виражатись у завданні ударів, побоїв, заподіянні тілесних ушкоджень, здавлюванні дихальних шляхів, триманні рук або ніг, обмеженні або позбавленні особистої волі, уведенні в організм потерпілої особи проти її волі наркотичних засобів, психотропних, отруйних, сильнодіючих речовин тощо.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 , скориставшись тим, що потерпілий знаходиться у стані алкогольного сп`яніння, а також внаслідок нанесених ОСОБА_6 йому ударів дерев`яним руків`ям віника, був обмежений у русі, умисно вступив з ним у статевий акт неприроднім способом проти його волі.

Разом з тим, доводи сторони захисту про безпідставне врахування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 таких обтяжуючих покарання обставин, як вчинення ним кримінального правопорушення з особливою жорстокістю, що виразилось у заподіянні потерпілому особливих моральних страждань, і завдання тілесних ушкоджень з болісно діючим предметом, є слушними, з огляду на те, що цю обставину не було зазначено в обвинувальному акті як таку, що обтяжує його покарання відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України, а тому така підлягає виключенню з мотивувальної частини

-8-

вироку, однак її виключення не впливає на визначений судом першої інстанції розмір покарання, яке, як зазначено вище, обвинуваченому ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки вони не дають підстав для висновку про те, що призначене ОСОБА_7 покарання, як за своїм видом, так і розміром, є явно несправедливим через м`якість. Зокрема, в матеріалах кримінального провадження відсутні, а в апеляційній скарзі не наведено будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про наявність обставин, які б відповідно до вимог закону, а не суб`єктивної точки зору прокурора, обтяжували покарання обвинуваченого.

При цьому колегія суддів враховує і практику Європейського суду з прав людини у справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009, де Суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 Суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.

Колегія суддів констатує, що прокурор, вказуючи на необгрунтовне призначення судом майже мінімального розміру покарання, просить призначити аналогічний розмір покарання, яке призначено судом першої інстанції, та не наводить жодних аргументів про невірне визначенням остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Інші доводи апеляційних скарг вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є необхідним для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і законних підстав для ухвалення нового вироку в частині призначення більш суворого покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , як і підстав для пом`якшення призначеного покарання із застосуванням ст. 69 КК України, не вбачає.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарга як прокурора в частині призначення ОСОБА_7 покарання, так і захисника-адвоката ОСОБА_12 без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_12 та прокурора Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 19.04.2021 щодо ОСОБА_16 , - без змін.

Виключити з мотивувальної частини вироку Берегівського районного суду Закарпатської області від 19.04.2021 щодо ОСОБА_7 посилання на обставину, що обтяжує покарання останнього вчинення ним кримінального правопорушення з особливою жорстокістю, що виразилось у заподіянні потерпілому особливих моральних страждань, і завдання тілесних ушкоджень з болісно діючим предметом.

-9-

На ухвалу Закарпатського апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді