Справа № 348/285/23
Провадження № 11-кп/4808/91/25
Категорія ч.2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_12
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИEjHxVVNTBNBFBEjHxVVNTBNBFB

05 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду к римінальних спра в Івано - Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1,

суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретаря судового засідання ОСОБА_4,

з участю прокурора ОСОБА_5,

обвинуваченого ОСОБА_6,

захисника ОСОБА_7,

потерпілої ОСОБА_8,

представника потерпілої ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000143 за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Надвірнянського районного суду Івано - Франківської області від 04 березня 2024 року, відносно ОСОБА_10 за ч.2 ст. 286 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за адресою : АДРЕСА_1, раніше не судимого, -

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9, просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки та цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задовольнити в повному обсязі. Також, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 процесуальні витрати.

Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м'якості. Стверджує, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування основного покарання з випробуванням є безпідставним та явно несправедливим. Зазначає, що застосовуючи положення ст. 75 КК України та звільнивши обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, суд не врахував:

- характер та ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_6 злочину, який є тяжким;

- невідворотність наслідків, які настали від його вчинення, а саме: спричинення потерпілій каліцтва та непоправимої шкоди здоров'ю;

- відсутність обставин, які б пом'якшували покарання, як і відсутність обставин, які б свідчили про реальні дії обвинуваченого щодо усунення заподіяної шкоди чи відшкодування збитків;

- відсутність критичної оцінки своїх дій та намагання перекласти відповідальність на потерпілу.

Окрім цього, звертає увагу суду на те, що не відповідають дійсності деякі дані стосовно особи обвинуваченого ОСОБА_6, які суд визнав встановленими та врахував при прийнятті судового рішення, зокрема щодо стану здоров'я обвинуваченого, адже дані щодо його діагнозів не є актуальними, оскільки мали місце ще в 2018 році. З 2020 року і по даний час ОСОБА_6 не є особою з інвалідністю. Недостовірним є зазначення і врахування судом, ніби, проживання обвинуваченого в складних матеріально - побутових умовах та відсутності офіційного працевлаштування ОСОБА_6 3 25 листопада 2022 року ОСОБА_6 зареєстрований як фізична особа - підприємець за видом діяльності 45.20 «Технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів», що підтверджував сам обвинувачений та вбачається з офіційних публічних даних. Відповідно джерелом його доходу є кошти від здійснення господарської діяльності, про що повідомляв обвинувачений в судовому засіданні. Отримання ним пенсійних виплат є додатковим джерелом його доходів.

На думку апелянта, невірним є і вирішення судом цивільного позову в частині визначення та поділу розміру матеріальної і моральної шкоди, що підлягала стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 в користь потерпілої ОСОБА_8, що пов'язано з невірним застосуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Крім того, в порушення вимог ст.ст. 124, 118, 91 КПК України, суд безпідставно зменшив розмір процесуальних витрат на правову допомогу, понесених потерпілою ОСОБА_8 в рамках даного кримінального провадження, обсяг яких підтверджено документально.

Обвинувачений ОСОБА_6 подав заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9, де просить залишити її без задоволення, а оскаржений вирок без змін.

Зазначає, що вироком суду призначено покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, тобто судом першої інстанції правильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а така підстава як не правильне застосування закону про кримінальну відповідальність, яка вказана в апеляційній скарзі є надуманою та необґрунтованою. Стверджує, що при призначенні покарання суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст. 50, 65, 66, 67 КПК України, оскільки врахував:

- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, хоча він є тяжким, однак вчинений по необережності,

- дані про особу, що вперше притягується до кримінальної відповідальності, матеріальне положення сім'ї обвинуваченого, що у нього на утриманні знаходиться неповнолітня дитина, а дружина зайнята доглядом неповнолітньої дитини, стан здоров'я, що на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 був інвалідом 3 групи в результаті отриманої травми в якості потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді і на даний час проходить медичну комісію щодо продовження групи інвалідності, що затягується в зв'язку з воєнним часом;

- обставини, при яких було вчинено кримінальне правопорушення, що у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди також є вина потерпілої ОСОБА_8 Остання керуючи скутером перед початком здійснення маневру повороту ліворуч, в порушення п. 10.1 ПДР України, не впевнившись в тому, що її майбутній маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почала виконувати маневр повороту ліворуч, чим створила небезпеку для руху для руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6, що також стало причиною настання дорожньо-транспортної пригоди.

Зазначає, що на даний час ним повністю відшкодовано державні витрати пов'язані з проведенням судових експертиз про що долучено квитанцію №68921108 до матеріалів провадження. Крім того, потерпілій ОСОБА_8 перераховано 10 000 грн. моральної шкоди та в подальшому якнайшвидше старатиметься перерахувати іншу частину коштів.

Вважає, що суд об'єктивно і всесторонньо дослідив обставини і причини настання даної ДПТ і прийшов до правильного висновку, що показання потерпілої спрямовані на висвітлення своєї поведінки з вигідної їй позиції з метою покладення всієї відповідальності за наслідки кримінального правопорушення на іншого учасника ДТП, тобто на ОСОБА_6 Наголошує, що визнав себе винним частково у скоєнні кримінального правопорушення в судовому засіданні, оскільки вважав, що в настанні ДТП винна також і потерпіла ОСОБА_8, про що давав пояснення суду.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75,76 КК України ОСОБА_6 від відбування основного покарання звільнено з випробуванням строком на 2 роки, та зобов'язано його періодично з'являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_6 вказано не застосовувати.

Цивільний позов ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, задоволено частково.

Стягнуто з АТ « Страхова компанія «МЕГА - ГАРАНТ » на користь ОСОБА_8 витрати пов'язані із лікування в сумі 67466,34 гривень моральної шкоди, заподіяну здоров'ю в сумі 3373,32 гривень, страхове відшкодування за шкоду, пов'язану зі стійкою втратою працездатності в сумі 117000 гривень, а всього 187839,66 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 відшкодування майнової шкоди в сумі 1 666,95 гривень та моральної шкоди в сумі 146 626,66 гривень, а всього 148 293, 61 гривень. В іншій частині позов залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 13 214, 60 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 процесуальні витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_8 в сумі 17000 гривень.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, що заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, за наступних обставин.

29 травня 2022 року приблизно 07 годині 40 хвилин, у світлу пору доби, суху погоду, водій ОСОБА_11, керуючи автомобілем марки VolkswagenTransporter, реєстраційний номер НОМЕР_1, рухався ділянкою автодороги Н-09 сполученням «Львів -Мукачево», що в м. Надвірна по вул. Рамішвілі Івано-Франківської області у напрямку м.Львів.

Проїзна частина дороги пряма, має дві смуги для руху, по одній в кожному напрямку, які між собою поділені дорожньою розміткою 1.1 (вузька суцільна лінія) Правил дорожнього руху України (далі ПДР України).

У цей час, попереду, у попутному напрямку рухалася скутеристка ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка виконувала маневр повороту ліворуч до АЗС «БРСМ-Нафта».

Водій ОСОБА_6, рухаючись зі швидкістю понад 50 км/год (біля 68,5..74км/год.), що перевищує максимально-допустиму швидкість у населених пунктах, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не обрав в установлених межах безпечної швидкості, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виконуючи обгін попутного транспортного засобу, не переконався у безпечності виконуваного маневру, всупереч вимогам п. 1.1 ПДР України, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, не вжив заходів для зменшення швидкості автомобіля, внаслідок чого допустив зіткнення з попутним транспортним засобом марки Honda Giorno під керуванням ОСОБА_8

При цьому, водій ОСОБА_6 порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме:

п. 1.5., згідно якого, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 1.10. в частині визначення поняття "небезпека для руху" - зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об'єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися;

п. 2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п. 10.1., згідно якого, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п. 12.1., який вказує, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п. 12.3., згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди.

п. 12.4., відповідно до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Розділ 34 Дорожня розмітка:

п. 1.1., у відповідності до якого лінію 1.1 перетинати забороняється.

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_6 Правил дорожнього руху сталася дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої потерпіла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота у вигляді травматичного розриву селезінки, закритої травми грудної клітки з множинними переломами ребер, тіла грудини, лівої ключиці, гемо пневмотораксом, забою легень, закритої травми грудного відділу хребта у вигляді переломів 8-го та 10-го тіл хребців, остистих воротків талі 20-го хребця без порушення функції спинного мозку, забійних ран лівої нижньої кінцівки, синців та саден обох нижніх кінцівок, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння.

Ухвалою колегії суддів Івано-Франківського апеляційного суду від 29 травня 2024 року апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9, залишено без задоволення.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано - Франківської області від 04 березня 2024 року щодо ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України, залишено без змін.

На вказану ухвалу апеляційного суду потерпілою ОСОБА_8 було подано касаційну скаргу.

Постановою колегії суддів Верховного Суду від 10 грудня 2024 року, касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 задоволено.

Ухвалу Івано - Франківського апеляційного суду від 29 травня 2024 року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Верховний Суд своє рішення мотивував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість виправлення і перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75, ст. 76 КК України, не навівши у вироку переконливих мотивів для прийняття такого рішення.

Крім того, колегія суддів зауважила, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про залишення без задоволення скарги представника потерпілої, залишив поза увагою доводи, зокрема, щодо неправильного визначення розміру суми на відшкодування потерпілій моральної шкоди та формально погодився з рішенням суду першої інстанції в цій частині.

В порядку ст. 345 КПК України головуючим суддею було з'ясовано чи вручена обвинуваченому ОСОБА_10 пам'ятка про його права і обов'язки, чи зрозуміло йому їх зміст, та чи є необхідність у їх роз'ясненні.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7, заперечили з приводу поданої апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9, просили залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін;

- потерпіла ОСОБА_8 та її представник ОСОБА_9, просили задовольнити подану апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції скасувати та призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, цивільний позов задовольнити у повному обсязі;

- прокурор, з приводу поданої апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 зазначила, що вона не заперечує щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 із застосуванням вимог ст. 75 КК України, однак вважає, що потрібно вирок суду першої інстанції змінити в частині цивільного позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід змінити в частині цивільного позову, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 404 ч.1КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об'єктивну оцінку.

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. 286 ч.2 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, колегія суддів визнає правильною.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 посилається на те, що призначене ОСОБА_10 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, тому просить призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк до 2 роки.

Вирішуючі по суті зазначені апеляційні вимоги представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9, колегія суддів виходить з того, що відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При призначенні ОСОБА_10 покарання суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке, з огляду на положення ст.12 КК України, є тяжким злочином, але з необережною формою вини, дані про особу винного, який по місцю проживання характеризується позитивно, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, одружений, на утриманні має малолітню дитину.

Обставиною, яка пом'якшує обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, відповідно до ст. 66 КК України, суд першої інстанції визнав щире каяття та часткове визнання вини.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, судом враховано досудову доповідь органу пробації Надвірнянського міськрайонного сектору філії ДУ «Центр пробації» в Івано - Франківській області, згідно якої щодо обвинуваченого існує низький рівень ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, низький ризик небезпеки, який він становить для суспільства, у тому числі для окремих осіб. На думку органу пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також низьку ймовірність вчинення повторного правопорушення, виправлення ОСОБА_6 без позбавлення волі на певний строк не становить високої небезпеки для суспільства. Виконання покарання у громаді можливе за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає за доцільне покладання на правопорушника обов'язків передбачених ч.3 ст.76 КК України (Т.1, а.с. 70-73 ).

Окрім цього, перевіривши матеріали кримінально провадження судова колегія звертає увагу на те, що обвинуваченим ОСОБА_6 добровільно відшкодовано матеріальну та моральну шкоду потерпілій ОСОБА_8 на загальну суму 148 293,61 гривень.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Разом із тим, суд зважив на те, що відповідно до відеозаписів події, які є об'єктивними доказами і не залежать від суб'єктивного сприйняття обставин дорожньо - транспортної пригоди її учасниками, доводиться, що водій скутера ОСОБА_8 завчасно не зайняла відповідне крайнє ліве положення на проїзній частині, а виконала маневр праворуч, після чого здійснила поворот ліворуч, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, що свідчить про невідповідність дій потерпілої ОСОБА_8 вимогам пунктів 10.4, 10.1 Правил дорожнього руху України.

Врахувавши наведені обставини та відомості, щодо обвинуваченого ОСОБА_6, суд прийшов до висновку про можливість виправлення винного без реального відбування основного покарання у виді позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнив обвинуваченого від його відбування з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_10 є законним та справедливим, відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що такий висновок суду першої інстанції правильно зроблено з урахуванням дій обох водіїв : ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у вказаній дорожньо - транспортній пригоді та з урахуванням того, що дії потерпілої також не відповідали вимогам ПДР. Окрім цього, потерпіла ОСОБА_8 керувала транспортним засобом без наявності посвідчення водія.

Призначення більш суворого основного покарання, як просить представник потерпілої не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Щодо доводів наведених в поданій апеляційній скарзі представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 стосовно необґрунтованості судового рішення щодо часткового задоволення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає їх підставними, виходячи з наступних обставин.

29 травня 2022 року з вини водія ОСОБА_6, який керував автомобілем Volkswagen Transporter, реєстраційний номер НОМЕР_1, сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої потерпіла ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Окрім цього, в матеріалах кримінального провадження містяться підтверджуючі документи про те, що потерпілій внаслідок отриманих травм під час дорожньо - транспортної пригоди встановлено ІІ групу інвалідності ( Т.1 а.п. 50-51).

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 572/3209/17, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

У постанові Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у п.9 роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення).

Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до змісту Постанови Великої Палати Верховного суду від 15 грудня 2020 року розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Рівень моральних страждань визначається не тільки видом правопорушення та його складністю, а і моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, але не в повному обсязі враховано глибину моральних та психічних страждань потерпілої, необхідність моральної реабілітації та інше. Судова колегія зауважує, що внаслідок неправомірних дій обвинуваченого у потерпілої відбулися негативні зміни в житті.

Також колегія суддів, враховує наведені доводи представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9 про те, що на протязі всього часу тривалості кримінального провадження поведінка обвинуваченого ОСОБА_6 свідчить про відсутність з його сторони критичної оцінки вчиненого ним суспільно небезпечного діяння, оскільки на протязі двох років він не вчинив жодних дій направлених на усунення заподіяної шкоди.

Проте, під час апеляційного розгляду стороною захисту було надано підтверджуючі документи про те, що обвинуваченим відшкодовано матеріальну та моральну шкоду потерпілій у повному обсязі.

А тому, колегія суддів вважає, що із урахуванням моральних страждань потерпілої ОСОБА_8, про які вона зазначає в апеляційній скарзі та підтвердила в ході розгляду справи апеляційним судом, виходячи із засад розумності, виваженості й справедливості, слід дійти висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно збільшити до 246 000 гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 КПК України, витрати на правову допомогу несе в тому числі цивільний відповідач.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Окрім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Приписами ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються з: витрат на правову допомогу; витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

А тому, ураховуючи викладене, документально підтверджені та понесені потерпілою ОСОБА_8 28 000 гривень витрат на правничу допомогу, що підтверджуються договором № 104 про надання правничої допомоги від 23.12.2022 року та квитанцією про сплату грошових коштів № 007/2023 від 23.03.2023 року в сумі 10 000 гривень ( Т.1 а.п. 53-56) та договором про надання правової допомоги від 05.12.2023 року та квитанцією № 1379964 від 05.12.2023 року про здійснення оплати гонорару адвокату в сумі 18 000 гривень, підлягають стягнено з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 слід задовольнити частково, а вирок Надвірнянського районного суду Івано - Франківської області від 04 березня 2024 року - змінити в частині цивільного позову.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано - Франківської області від 04 березня 2024 року щодо ОСОБА_10, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України - змінити в частині цивільного позову.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 відшкодування моральної шкоди в сумі 246 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_10 процесуальні витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_8 в сумі 28 000 гривень

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.EjHxVVNTBNBFBEjHxVVNTBNBFBEjHxVVNTBNBFBEjHxVVNTBNBFB

Головуючий ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3 EjHxVVNTBNBFBEjHxVVNTBNBFB