Справа № 761/6371/21 Головуючий в 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/4344/2025 Доповідач: ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

28 липня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі

суддів: ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0003522 від 21.04.2020року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 04.06.2018 вироком Солом`янського районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят ) гривень в дохід держави;

- 05.09.2019 вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, звільненого від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком 1 рік;

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років;

засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років, без конфіскації майна;

на підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено до відбуття ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років, без конфіскації майна;

на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Святошинського районного суду м. Києва від 05 вересня 2019 року та остаточно визначено до відбуття ОСОБА_7 покарання у виді позбавленні волі строком на 6 (шість) років 1 (один) місяць без конфіскації майна;

вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 04.06.2018, яким ОСОБА_7 призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн. - вирішено виконувати самостійно;

строк відбування покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту набрання вироком законної сили, зарахувавши йому в строк покарання, строк попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 15 грудня 2020 року по 19 квітня 2021 року та з 15 травня 2024 року по день набрання цим вироком законної сили;

запобіжний захід у виді тримання під вартою до вступу вироку в законну силу залишено без змін;

цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_7 - задоволено та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 14 269 (чотирнадцять тисяч двісті шістдесят дев`ять) грн. 05 коп., моральну шкоду у розмірі 1000 (одна тисяча) грн.;

заставу внесену за ОСОБА_7 у розмірі 42 000 (сорок дві тисячі) грн. 00 коп. - звернуто в дохід держави;

вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 , будучи раніше судимим, а саме 04 червня 2018 року вироком Солом`янського районного суду м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 850 гривень, 05 вересня 2019 року вироком Святошинського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, від відбування якого на підставі ст. 75 КК України звільнений з іспитовим строком 1 рік та 20 липня 2020 року обвинувальний акт відносно якого направлено до Печерського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України, на шлях виправлення не став, тобто, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість, вчинив нове умисне кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, 21 квітня 2020 року приблизно о 01 год. 10 хв., ОСОБА_7 , проходячи на вулиці Прорізній в м. Києві, звернув свою увагу на ОСОБА_9 , який прямував до арки будинку № 13 на зазначеній вулиці та тримав у руці мобільний телефон. В цей час, у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на відкрите, повторне викрадення чужого майна, яке належить ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел на відкрите, повторне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 21 квітня 2020 року приблизно о 01 год. 15 хв., перебуваючи у дворі будинку № 13 на вулиці Прорізній в м. Києві, скориставшись тим, що ОСОБА_9 не звертає увагу на те, що він його переслідує, підійшов впритул до ОСОБА_9 та вихопив з руки останнього мобільний телефон марки «iPhone 11 Pro Max 256 Gb», зеленого кольору, ІМЕІ: НОМЕР_1 , вартістю 32 282 грн. 33 коп., після чого, тримаючи викрадений мобільний телефон в руці, побіг у напрямку вулиці Пушкінської в м. Києві. ОСОБА_9 , в свою чергу, почав переслідувати ОСОБА_7 та висловлювати вимогу про негайне припинення злочинних дій та повернення мобільного телефону, однак ОСОБА_7 ніяк не зреагував, а навпаки, діючи відкрито, разом із викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім того, 16 червня 2020 року приблизно о 06 год. 00 хв., ОСОБА_7 , проходячи через перехрестя вулиць Пушкінської та Льва Толстого в м. Києві, біля будинку № 42 на вулиці Пушкінській помітив припаркований мопед марки «Honda», моделі «Dio», сірого кольору, номер шасі: « НОМЕР_2 », вартістю 14 269 грн., який належить ОСОБА_8 , та в цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на повторне викрадення чужого майна, яке належить ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне викрадення чужого майна, 16 червня 2020 року приблизно о 06 год. 10 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку № 42, на вул. Пушкінській в м. Києві, підійшов до мопеда марки «Honda», моделі «Dio», сірого кольору, номер шасі: « НОМЕР_2 », вартістю 14 269 грн., сів на вищевказаний мопед та прокрутивши ключ в замку запалення, перевів його в положення «старт», після чого, завів мопед та розпочав рух на вул. В. Васильківській в м. Києві далі по вул. Саксаганського в напрямку свого місця проживання.

Таким чином, ОСОБА_7 , вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважає, що суд першої інстанції всебічно не розглянув всі матеріали кримінального провадження, не врахував наявність пом`якшуючих покарання обставин. Просив вирок переглянути та змінити призначене покарання, пов`язане з позбавленням волі на на строк покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, та застосувати до нього положення ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції в частині фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України учасниками судового провадження не оспорюються. Підстав для виходу за межі апеляційних вимог в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України в цій частині колегія суддів не знаходить.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про незаконність вироку в частині призначеного покарання, то вони не ґрунтуються як на матеріалах кримінального провадження, так і на вимогах закону.

За змістом ч. 1 і ч. 2 ст. 65 КК України покарання призначається судом у межах, встановлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вказаних вимог закону при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 було дотримано у повному обсязі.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень,які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, дані, що характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, вказані кримінальні правопорушення вчинив у період іспитового строку, на цей час притягується за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень до кримінальної відповідальності, сталих соціальних зав`язків не має, за місцем постійного проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Крім цього, судом враховано ставлення обвинуваченого до вчиненого, який продемонстрував свою неналежну процесуальну поведінку, будучи як у статусі підозрюваного, так і обвинуваченого, оскільки він під час здійснення досудового розслідування та судового розгляду переховувався від органів досудового розслідування та суду, був оголошений у розшук, під час судового розгляду кримінального провадження давав неправдиві покази, намагався ввести суд в оману, при наявності неспростовних, переконливих доказів його винуватості.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене судом обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна, а також призначене покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та остаточне покарання, призначене за сукупністю вироків відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особі обвинуваченого та відповідає меті покарання, визначеній ч. 2 ст. 50 КК України. З визначеним судом першої інстанції ОСОБА_7 видом та розміром покарання за кожне кримінальне правопорушення та за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків колегія суддів погоджується.

Також не ґрунтується на вимогах закону вимога обвинуваченого про застосування до нього положень ст. 75 КК України.

За змістом ч. 1 ст. 75 КК України умовами звільнення особи від відбування покарання є:

рішення суду про призначення покарання в виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі та позбавлення волі на строк не більше п`яти років;

переконання суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, яке базується на даних про тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та інших обставинах справи.

Питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні покарання, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Так, сукупність даних про особу обвинуваченого, його відношення до вчинених кримінальних правопорушень та його наслідків, безпосередні обставини їх вчинення, а також та обставина, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, однак на шлях виправлення не став та знову вчинив кримінальні правопорушення, не приводять колегію суддів до переконання про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування ним покарання в умовах ізоляції від суспільства.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційна скарга обвинуваченого не містить жодних доводів про наявність обставин, які свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та дають суду можливість застосувати положення ст. 75 КК України, зокрема, обвинуваченим не наведено, які саме пом`якшуючі обставини, які він нібито має, суд першої інстанції всебічно не розглянув та не врахував.

Наведене у своїй сукупності указує на необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого та відсутність підстав для її задоволення.

Враховуючи викладене, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування колегією суддів не встановлено, а тому колегія суддів вважає за необхідне вказаний вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого - без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4