Провадження №1-кп/127/559/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.05.2025 за № 0000090, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Миколаїв, громадянина України, з вищою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

04.03.2025 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України до покарання у виді 200 годин громадських робіт,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 02.05.2025, прогулюючись у прибережній зоні річки Південний Буг, поблизу вул. Радіона Скалецького, що у м. Вінниці, точного місця не встановлено, на землі помітив поліетиленове упакування, піднявши яке, всередині виявив кристалічну речовину білого кольору. Усвідомлюючи, що знайдена речовина є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонений, - «4-ММС» (4-метилметкатинон), у ОСОБА_5 виник умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту.

Реалізуючи свій умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи всупереч Законам України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними», ОСОБА_5 помістив зазначене поліетиленове упакування до правої кишені куртки, в яку був одягнений, здійснивши тим самим незаконне придбання особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонений, «4-ММС» (4-метилметкатинон), яку почав незаконно зберігати при собі без мети збуту.

Того ж дня близько 12 год. ОСОБА_5 , продовжуючи свій умисел, незаконно зберігаючи при собі особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонений, «4-ММС» (4-метилметкатинон), проходив навпроти будинку № 59, що по вул. Радіона Скалецького у м. Вінниці, де був помічений і зупинений працівниками ВКП Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області. На запитання працівників поліції про наявність заборонених речовин ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його дії, спрямовані на незаконне зберігання психотропної речовини, будуть викриті, повідомив, що зберігає при собі поліетиленове упакування, всередині якого міститься особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонений, «4-ММС» (4-метилметкатинон).

Після цього, в ході проведення огляду місця події 02.05.2025 в період часу з 12:55 год. по 13:05 год. ОСОБА_5 добровільно видав працівникам поліції з правої кишені куртки поліетиленове упакування, всередині якого містилася кристалічна речовина білого кольору.

У вилученій в ОСОБА_5 речовині містить психотропна речовина - 4-ММС (4-метилметкатинон), яка відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонений. У досліджуваній речовині масою 0,3479 г, маса 4-ММС (4-метилметкатинон) становить 0, 2819 г.

Дії ОСОБА_5 за вищевказаними фактами кваліфіковані за частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України (далі КК) за ознаками незаконного придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту.

Прокурор у судовому засіданні заявила клопотання про затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної 16.05.2025 між нею з однієї сторони та обвинуваченим ОСОБА_5 (в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 ) з іншої.

Згідно з наданою суду угодою ОСОБА_5 беззастережно та у повному обсязі визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК, в обсязі згідно з обвинувальним актом. При цьому сторони погоджуються на призначення ОСОБА_5 покарання за частиною першою статті 309 КК у виді штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 гривень. Згідно з частиною першою статті 71, частиною третьою статті 72 КК просять призначити ОСОБА_5 остаточне покарання за сукупністю вироків з урахуванням невідбутого покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2025 у виді невиконаних громадських робіт та штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 гривень, який виконувати самостійно.

ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та просив затвердити угоду про визнання винуватості, призначивши визначене в ній покарання. При цьому зазначив, що угоду уклав добровільно, наслідки її затвердження та наслідки умисного невиконання затвердженої угоди йому зрозумілі.

Будучи допитаним щодо обставин вчинення інкримінованого діяння, ОСОБА_5 суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що він під час прогулянки знайшов згорток, який підняв та залишив собі. Через певний час його зупинили працівники поліції, на запитання останніх про наявність заборонених речовин він добровільно видав знайдений згорток.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 підтримала подану прокурором угоду та просила її затвердити.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження та угоду про визнання винуватості, суд дійшов до такого висновку.

Порядок здійснення кримінального провадження на підставі угод регламентований статтями 486-475 глави 35 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Зокрема, частиною другою статті 469 КПК встановлено, що угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. При цьому пунктом 1 частини четвертої зазначеної статті регламентовано, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена, зокрема у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів.

Зі змісту абзацу п`ятого частини четвертої статті 469 КПК випливає, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Частиною четвертою статті 474 КПК визначено перелік питань, які суд зобов`язаний з`ясувати у обвинуваченого перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості.

У ході судового розгляду кримінального провадження відомостей, які б свідчили про те, що обвинувачений ОСОБА_5 не розуміє приписів пунктів 1-4 частини четвертої статті 474 КПК, судом встановлено не було. Крім того, надана суду угода відповідає вимогам положень статті 472 та частині сьомої статті 474 КПК.

При цьому в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 розуміє, положення частини другої статті 473 КПК, відповідно до якої наслідком укладання та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора і обвинуваченого є обмеження їх права на оскарження вироку; для обвинуваченого відмова від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим пункту 1 частини четвертої статті 474 КПК; ОСОБА_5 також розуміє, що виконання зобов`язання іншою стороною в рамках цієї угоди цілком залежить від дотримання нею Закону і будь-якого положення складеної угоди; у разі невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до положень статті 476 КПК прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальним порядку; ОСОБА_5 розуміє, що умисне невиконання угоди про визнання винуватості є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за статтею 389-1 КК.

Вирішуючи питання щодо можливості затвердження угоди та призначення обвинуваченому покарання, узгодженого сторонами, суд враховує таке.

Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 16.10.2018 (справа № 439/1344/17) звернув увагу, що за загальним правилом, у випадку наявності підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, з огляду на те, що інститут угод у кримінальному провадженні, як і інститут призначення покарання у тому числі з урахуванням його особливостей у випадку затвердження угоди (частина п`ята статті 65 КК) жодним чином (як в матеріальному, так і в процесуальному аспектах) не кореспондуються з інститутом звільнення від кримінальної відповідальності, є взаємовиключними та потребують розмежування.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Як суд зазначив вище, ОСОБА_5 у судовому засіданні факту вчинення інкримінованого йому діяння не заперечував, повідомивши суду, що вчинив кримінальне правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті. Допит обвинуваченого здійснений у судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 КПК. Під час зазначеного допиту обвинувачений, як суд вже зазначив, надав чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому діянь, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд також враховує, що згідно з приписами статті 12 КК ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання скарг на останнього не надходило.

Разом з тим, у судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_5 04.03.2025 був засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області за частиною першою статті 190 КК до покарання у виді 200 годин громадських робіт.

З-поміж інших доказів прокурор надала суду відповідь з органу пробації, зі змісту якої випливає, що станом на 26.06.2025 невідбута ОСОБА_5 частина громадських робіт становить 28 годин.

Частиною першою статті 71 КК регламентовано, що у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Слід зазначити, що у постанові від 23.10.2018 (справа № 202/1154/17) ВС зазначив, що норма частини першої статті 71 КК містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. Тобто приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.

З огляду на викладене, вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченому остаточного покарання врахуванню підлягає покарання за вироками Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2025.

При цьому, суд також враховує приписи частини третьої статті 72 КК, відповідно до яких основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Отже, застережень, які б перешкоджали затвердженню угоди, встановлені частиною сьомою статі 474 КПК, у судовому засіданні встановлені не були. Узгоджене сторонами угоди покарання відповідає загальним засадам кримінального закону щодо призначення кримінального покарання, визначені у статтях 50 і 65 КК, згідно з якими особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи, що угода відповідає вимогам чинного кримінально-процесуального законодавства, обвинуваченому та його захиснику зрозумілі наслідки затвердження угоди, суд вважає за можливе затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором ОСОБА_3 з однієї сторони та обвинуваченим ОСОБА_5 (в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 ) з іншої. При цьому суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_5 покарання, вид та міра якого була погоджена сторонами, а саме згідно з частиною першою статті 71, частиною третьою статті 72 КК шляхом повного приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2025 призначити остаточне покарання у виді 28 годин громадських робіт та штрафу в розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 гривень (який виконувати самостійно).

Суд також вважає за доцільне зауважити, що частиною першою статті 26 Кримінально-виконавчого кодексу України регламентовано, що засуджений зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально-виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. Тому, зважаючи на приписи абзацу третього пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК, згідно з якими у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання, суд вважає за необхідне зазначити, що строк відбування кримінального покарання у виді штрафу слід рахувати саме з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих суду матеріалів випливає, що на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2025 на вилучену у ОСОБА_5 речовину був накладений арешт, який потрібно скасувати.

Згідно з приписами частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 369-371, 373-374, 475 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 16.05.2025 між прокурором ОСОБА_3 з однієї сторони та обвинуваченим ОСОБА_5 (в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 ) з іншої у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.05.2025 за № 0000090.

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень.

Згідно з частиною першою статті 71, частиною третьою статті 72 Кримінального кодексу України шляхом повного приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2025 призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 28 (двадцять вісім) годин громадських робіт та штрафу в розмірі 2000 (двох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень.

Покарання у виді штрафу виконувати самостійно.

Строк відбування покарання у виді штрафу рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речовий доказ, а саме кристалічну речовину, яка поміщена до спецпакету НПУ № PSP1449084, змиви з поверхні долонь та пальців рук ОСОБА_5 разом із контрольним зразком, які поміщені до спецпакету НПУ № PSP1449085, що передані до камери зберігання речових доказів Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, знищити.

Арешт, накладений на зазначений речовий доказ, на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 07.05.2025, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 3565 (три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених частиною четвертою статті 394 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: