ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/8863/16-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1019/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186, ч.4 ст.185,
ч.1 ст.262, ч.1 ст.263 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові у режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 31 січня 2025 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Московського районного суду м.Харкова від 31 січня 2025 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, із середньою освітою, який не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Московського районного суду м.Харкова від 19 квітня 2016 року за ч.ч.1,2 ст.125 КК України до 200 годин громадських робіт, -

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч.4 ст. 185, ч. 1 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

- за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років;

- за ч. 1 ст. 262 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;

- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України остаточно призначено покарання ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислюється з моменту його затримання в порядку виконання вироку суду.

Позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 компенсацію матеріальної шкоди в сумі 7246,14 грн та компенсацію моральної шкоди в сумі 30 000 грн.

В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальної шкоди в сумі 10 000,00 грн та моральної шкоди в сумі 270 000 грн відмовлено.

Вирішена доля речових доказів та судових витрат.

Як встановив суд, 22.05.2016 приблизно о 00:30 ОСОБА_7 разом з іншими особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, знаходячись на трамвайній зупинці за столиком кафе, яке знаходиться напроти будинку № 50/29 по вул. Гв. Широнінців у м. Харкові, вживали спиртні напої разом з раніше незнайомим ОСОБА_9 . В ході вживання спиртних напоїв, у ОСОБА_7 та інших осіб, які побачили наявність цінних речей, виник злочинний умисел, направлений на заволодіння майном ОСОБА_9 . Реалізуючи свій спільний умисел на заволодіння майном потерпілого, після того як ОСОБА_9 піднявся зі стільця інша особа штовхнула в спину потерпілого, внаслідок чого він впав обличчям на асфальт, інша особа підійшла до лежачого ОСОБА_9 і нанесла один удар стопою ноги в затилок останнього та ще декілька ударів ногами по тулубу останнього, в результаті чого застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я. Відповідно до висновку експерта № 1482-С/16 від 26.05.2016 у ОСОБА_9 маються такі тілесні ушкодження: синець на голові, садна на голові, руках, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень. Після чого, інша особа, керуючись корисливими мотивами, маючи мету незаконного збагачення за рахунок злочинної діяльності, направленої на відкрите заволодіння чужого майна, реалізуючи спільний злочинний умисел, підійшов до ОСОБА_9 , користуючись тим, що останній внаслідок алкогольного сп`яніння та отриманих тілесних ушкоджень не міг чинити опір, діючи відкрито, витягнув з кобури, яка знаходилась на поясі під курткою ОСОБА_9 пристрій для відстрілу гумових куль ПМР серія НОМЕР_1 , 1961 р.в., та з кишені куртки забрав мобільний телефон Samsung J5, що належить ОСОБА_9 , з сім-картою Київстар, яка матеріальної цінності для потерпілого не представляє. В цей час ОСОБА_7 , керуючись корисливими мотивами, маючи мету незаконного збагачення за рахунок злочинної діяльності, направленої на відкрите заволодіння чужого майна, реалізуючи спільний злочинний умисел, підійшов до ОСОБА_9 , та діючи відкрито зняв з безіменного пальця правої руки каблучку з металу жовтого кольору 585 проби вагою 3,8 грама, яку поклав собі до кишені. Після чого, ОСОБА_7 та інша особа з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зникли, обернувши його на свою користь, розпорядившись ним за власним розсудом, а інша особа залишилась поряд з місцем вчинення кримінального правопорушення, спричинивши ОСОБА_9 матеріальну шкоду згідно висновку товарознавчої експертизи № 229 від 30.06.2016 у вигляді пристрою для відстрілу гумових куль ПМР серія ХК ЕК 290, 1961 р.в., калібр 9 мм Р.А. вартістю 10 000 грн, трьох куль з гумовим наконечником калібр 9 мм Р.А. вартістю 42 грн, мобільного телефону Samsung J5 вартістю 4999 грн, каблучки з металу жовтого кольору 585 проби, вагою 3,8 грама вартістю 2205,14 грн, на загальну суму 17 246,14 грн. Таким чином, ОСОБА_7 своїми умисними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

13.11.2023 близько 06:30, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, в період дії в Україні воєнного стану, який було введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022, строк дії якого було продовжено Указом Президента України від 26 липня 2023 року №451/2023 з 18.08.2023 строком на 90 діб, ОСОБА_7 знаходився за адресою: АДРЕСА_2 , а саме у свого раніше знайомого ОСОБА_9 у кваритрі, де помітив у останнього в сейфі пістолет, який згідно з висновком експерта є гладкоствольною вогнепальною зброєю самозахисту - некомплектним (без ударника) самозарядним пістолетом моделі «ПМР» калібру 9 mm Р.A., 1961 року виготовлення, заводський номер/реєстраційний номер - « НОМЕР_2 », який призначений для стрільби (відстрілу) патронами, споряджених еластичними снарядами травматичної, (несмертельної) дії, 4 патрони травматичної (несмертельної) дії калібру 9мм Р.А., що не відносяться до категорії боєприпасів, та 26 мисливських проміжних патронів калібру 7,62х39 МП, що згідно з висновком експерта є боєприпасами. У цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, ОСОБА_7 , діючи повторно, умисно, протиправно, з метою незаконного особистого збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, впевнившись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись тим, що ОСОБА_9 спав у ліжку та попередньо не зачинив належним чином сейф, взяв пістолет, який згідно з висновком експерта є гладкоствольною вогнепальною зброєю самозахисту - некомплектним (без ударника) самозарядним пістолетом моделі «ПМР» калібру 9 mm Р.A., 1961 року виготовлення, заводський номер/реєстраційний номер - « НОМЕР_2 », який призначений для стрільби (відстрілу) патронами, споряджених еластичними снарядами травматичної, (несмертельної) дії вартістю згідно з висновком експерта 11 103 грн 75 коп, 4 патрони травматичної (несмертельної) дії калібру 9 мм Р.А., що не відносяться до категорії боєприпасів вартістю згідно з висновком експерта 44 грн, та 26 патронів калібру 7,62х39 МП, які згідно з висновком експерта є боєприпасами, вартістю згідно з висновком експерта 587,08 грн, які належать ОСОБА_9 , та покинув приміщення квартири, утримуючи при собі зазначене майно.

Заволодівши викраденим майном, ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, маючи змогу на розпорядження викраденим майном вартістю на загальну суму 11 734 грн 83 коп, тим самим заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на зазначену суму.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, вчинене в умовах воєнного стану.

Крім того, 13.11.2023 близько 06:30, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, в період дії в Україні воєнного стану, який було введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022, строк дії якого було продовжено Указом Президента України від 26 липня 2023 року №451/2023 з 18.08.2023 строком на 90 діб, ОСОБА_7 знаходився за адресою: АДРЕСА_2 , а саме у свого раніше знайомого ОСОБА_9 у кваритрі, де помітив у останнього в сейфі пістолет який згідно з висновком експерта є гладкоствольною вогнепальною зброєю самозахисту - некомплектним (без ударника) самозарядним пістолетом моделі «ПМР» калібру 9 mm Р.A., 1961 року виготовлення, заводський номер/реєстраційний номер - « НОМЕР_2 », який призначений для стрільби (відстрілу) патронами, споряджених еластичними снарядами травматичної, (несмертельної) дії, 4 патрони травматичної (несмертельної) дії калібру 9 мм Р.А., що не відносяться до категорії боєприпасів, та 26 мисливських проміжних патронів калібру 7,62х39 МП, що згідно з висновком експерта є боєприпасами. У цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, вчинене в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, ОСОБА_7 діючи повторно, умисно, протиправно, з метою незаконного особистого збагачення за рахунок чужого майна, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, впевнившись у тому, що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись тим, що ОСОБА_9 спав у ліжку та попередньо не зачинив належним чином сейф, взяв пістолет який згідно з висновком експерта є гладкоствольною вогнепальною зброєю самозахисту - некомплектним (без ударника) самозарядним пістолетом моделі «ПМР» калібру 9 mm Р.A., 1961 року виготовлення, заводський номер/реєстраційний номер - « НОМЕР_2 », який призначений для стрільби (відстрілу) патронами, споряджених еластичними снарядами травматичної, (несмертельної) дії вартістю згідно висновку експерта 11 103 грн 75 коп, 4 патрони травматичної (несмертельної) дії калібру 9 мм Р.А., що не відносяться до категорії боєприпасів вартістю згідно з висновком експерта 44 грн, та 26 патронів калібру 7,62х39 МП ,які згідно з висновком експерта є боєприпасами, вартістю згідно з висновком експерта 587,08 грн, які належать ОСОБА_9 , та покинув приміщення квартири, утримуючи при собі зазначене майно.

Заволодівши викраденим майном, ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, маючи змогу на розпорядження викраденим майном вартістю на загальну суму 11 734 грн 83 коп, тим самим заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на зазначену суму.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 262 КК України, тобто викрадення бойових припасів.

Крім цього, ОСОБА_7 , попередньо викравши 13.11.2023 близько 06:30, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, у період дії в Україні воєнного стану, з сейфу, що знаходиться у квартирі свого раніше знайомого ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , 26 мисливських проміжних патронів калібру 7,62х39 МП, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, реалізуючи свій злочинний умисел в сфері незаконного поводження з бойовими припасами, без передбаченого законом дозволу на носіння та зберігання зазначених вище патронів, почав зберігати при собі без передбаченого законом дозволу 26 мисливських проміжних патронів калібру 7,62х39 МП, що згідно з висновком експерта є боєприпасами.

Одразу після викрадення ОСОБА_7 вказаних патронів та після початку їх незаконного зберігання останній вийшов із зазначеної вище квартири, що знаходилася на третьому поверсі вказаного будинку та прослідував на вихід з під`їзду № 5 будинку АДРЕСА_3 , утримуючи при собі 26 мисливських проміжних патронів калібру 7,62х39 МП, що згідно з висновком експерта є боєприпасами, чим без передбаченого законом дозволу носив їх із собою.

Злочинна діяльність ОСОБА_7 , пов`язана з незаконним носінням та зберіганням бойових припасів була припинена на законних підставах 13.11.2023, у період часу з 08 год 05 хв до 08 год 35 хв за адресою : м. Харків, вул. Г. Праці, 46, де слідчим Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області під час огляду місця події було виявлено та в подальшому вилучено 26 мисливських проміжних патронів калібру 7,62х39 МП, що згідно з висновком експерта є боєприпасами.

Таким чином, ОСОБА_7 , діючи умисно, протиправно, без передбаченого законом дозволу, всупереч п. 1,2,3,4,9 постанови Кабінету Міністрів України №576 від 12.10.1992, а також діючи всупереч п.1.1, 2.1, 2.3.3, 2.6 ,7.1, 7.2, 7.3, 7.6, 8.1, 9.1, 9.2 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів» що затверджена наказом МВС України №622 від 21.08.1998 незаконно носив та незаконно зберігав 26 мисливських проміжних патронів калібру 7,62х39 МП, що згідно з висновком експерта є боєприпасами.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, тобто носіння, зберігання, бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок Московського районного суду м.Харкова від 31 січня 2025 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості, за неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність через незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання: за ч.2 ст.186 КК України 4 роки позбавлення волі; за ч.4 ст.185 КК України 5 років позбавлення волі; за ч.1 ст.262 КК України 3 роки 6 місяців позбавлення волі; за ч.1 ст.263 КК України 3 роки позбавлення волі. Відповідно до ч.1 ст.70 КК України остаточно призначити покарання ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, визначивши іспитовий строк та поклавши обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

На думку апелянта, призначена судом першої інстанції міра покарання є не справедливою, занадто суворою та такою, яка на тривалий строк позбавить ОСОБА_7 волі, внаслідок чого той втратить соціальні зв`язки із суспільством. Суд першої інстанції безпідставно не визнав пом`якшуючою обставиною активне сприяння ОСОБА_7 у розкритті злочинів, оскільки лише активне сприяння обвинуваченого у розкритті кримінального правопорушення призвело до судового розгляду по суті. Більш того, судом першої інстанції не було дотримано принципу безпосередності дослідження доказів, у супереч ст.419 КПК України, не викладено докладних мотивів, з яких залишено без уваги доводи сторони захисту щодо можливості застосування ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_7 міри покарання, що свідчить про неповноту судового розгляду.

Більш того, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_7 визнає цивільний позов лише частково, не провів судовий розгляд у загальному порядку, що призвело до порушення норм матеріального права за ч.3 ст.349 КПК України та призвело до незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, що є підставою для скасування вироку суду.

В судовому засіданні Харківського апеляційного суду від 28 травня 2025 року:

- захисник ОСОБА_8 просила вирок суду стосовно ОСОБА_7 змінити, застосувавши до нього положення ст.75 КК України та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України. Зазначила, що завдяки тому, що ОСОБА_7 повністю визнав себе винним та розкаявся у вчиненому, за добровільною згодою, судовий розгляд провадився із застосуванням положень ч.3 ст.349 КПК України;

- обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу свого захисника, просив застосувати до нього положення ст.75, 76 КК України. Зазначив, що вину визнає у повному обсязі, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, в суді першої інстанції пояснення надавав добровільно, без будь-якого тиску на нього;

Заслухавши доповідь головуючого судді, вислухавши доводи захисника ОСОБА_8 , яка просила вирок суду змінити та призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75, 76 КК України, обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги його захисника, а також думку прокурора, який просив вирок суду залишити без змін, та потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав прокурора та залишив це питання на розсуд суду, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися в апеляційній скарзі, не перевіряються. Тому, суд апеляційної інстанції виходить з того, що було встановлено вироком районного суду.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Обов`язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Тобто, суд першої інстанції зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У разі, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд в суді першої інстанції було здійснено з урахуванням положень ч.3 ст.349 КПК України, а саме: визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Зокрема, з аудіо- та відеозапису судового засідання від 18 листопада 2024 року і журналу цього судового засідання вбачається, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.4 ст.185, ч.1 ст.262, ч.1 ст.263 КК України, погоджувався з кваліфікацією вчинених ним діянь та визнав цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 в частині матеріальних збитків у повному обсязі, в частині моральних не визнавав, прокурор та захисник не висловлювали жодних заперечень щодо встановлених обставин, при цьому сторони кримінального провадження погодились з порядком розгляду, запропонованим прокурором, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, тобто провадити судовий розгляд в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. При цьому, суд з`ясував, чи правильно розуміють сторони кримінального провадження, а особливо обвинувачений, зміст обставин, які ніким не оспорюються, переконався у добровільності його позиції та роз`яснив, що у такому випадку останній буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Крім того, з аудіо- та відеозапису судового засідання від 18 листопада 2024 року також вбачається, що під час свого допиту в суді першої інстанції обвинувачений не оспорював фактичні обставини у цьому кримінальному провадженні за епізодом інкримінованого йому злочину за ч.2 ст.186 КК України, а саме те, що 22.05.2016 приблизно о 00 год. 30 хв. він разом з іншими особами, матеріали щодо яких виділені в окреме провадження, вчинив відкрите викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 , спричинивши останньому матеріальну шкоду на загальну суму 17 246,14 грн., за фактичних обставин, що викладені в обвинувальному акті №0004230 від 24.05.2016.

Водночас, в подальшому, під час свого допиту за епізодами вчинення кримінальних правопорушень за ч.4 ст.185, ч.1 ст.262, ч.1 ст.263 КК України, обвинувачений ОСОБА_7 не міг пригадати усі усіх обставин інкримінованих йому правопорушень, в зв`язку з чим судом, з урахуванням думки сторони обвинувачення та захисту, було змінено порядок дослідження доказів та в судовому засіданні оголошено перерву з метою виклику потерпілого ОСОБА_9 для його допиту в суді першої інстанції.

Разом з цим, в судовому засіданні 30 січня 2025 року, після допиту потерпілого ОСОБА_9 та повторного допиту судом ОСОБА_7 було знову прийнято рішення про зміну обсягу доказів за пред`явленим обвинуваченням за ч.4 ст.185, ч.1 ст.262, ч.1 ст.263 КК України, які підлягають дослідженню і це питання вирішувалося в присутності захисника, який не заперечував проти такого порядку дослідження доказів, що обєктивно вбачається з аудіо- та відеозапису судового засідання від 30 січня 2025 року і журналу цього судового засідання.

При цьому, суд першої інстанції повторно з`ясував, чи правильно розуміють сторони кримінального провадження, а особливо обвинувачений, зміст обставин, які ніким не оспорюються, переконався у добровільності його позиції та роз`яснив, що у такому випадку останній буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Крім цього, під час апеляційного розгляду колегією суддів додатково встановлено, що обвинувачений та захисник не погоджуються з оскаржуваним вироком лише в частині суворості призначеного ОСОБА_7 остаточного покарання і не зазначили про порушення судом першої інстанції вимог ч.3 ст.349 КПК України.

Належить також врахувати, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 ретельно допитувався та він надавав показання стосовно фактичних обставин цього кримінального провадження за кожним епізодом інкримінованих йому кримінальних правопорушень, вказуючи на певні обставини вчинених кримінальних правопорушень. Будь-яких показань щодо невизнання своєї вини за пред`явленим обвинуваченням та необхідністю дослідження доказів на підтвердження його невинуватість у вчиненні злочинів за ч.2 ст.186, ч.4 ст.185, ч.1 ст.262, ч.1 ст.263 КК України він не надавав.

Більш того, обвинувачений ОСОБА_7 пояснив колегії суддів, що він добровільно надавав свої показання в судді першої інстанції, на нього не здійснював будь-яких тиск з цього приводу, а також він правильно розуміє фактичні обставин, згідно пред`явленого обвинувачення.

Отже, враховуючи відомості звукозаписів судових засідань у цьому кримінальному провадженню та журналів судових засідань, а також враховуючи процесуальну позицію сторони захисту, що викладена під час апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що головуючим по справі в повному обсязі були роз`яснені обвинуваченому положення ч.3 ст.349 КПК України і обвинувачений разом із захисником не заперечували провадити судовий розгляд без дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювались, а також оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Згідно з ч.2 ст.394 КПК України, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 цього Кодексу.

Крім того, зі змісту апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 вбачається, що захисник оскаржує вирок суду першої інстанції, зокрема, з тих підстав, стосовно яких вищенаведеною нормою закону встановлено заборону на апеляційне оскарження.

Отже, версія та доводи захисника ОСОБА_8 про незгоду з оскаржуваним вироком, внаслідок порушення судом першої інстанції вимог ч.3 ст.349 КПК України, які захисник зазначала в своїй апеляційній скарзі, але не були підтримані стороною захисту під час апеляційного розгляду, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні поданої апеляційної скарги в цій частині.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вбачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.4 ст.185, ч.1 ст.262, ч.1 ст.263 КК України, які, відповідно до ст.12 КК України, є тяжкими злочинами, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше в силу ст.89 КК України не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття обвинуваченого.

В силу ст.67 КК України, обставиною, що обтяжують покарання обвинуваченому, суд визнав вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за якими визнав ОСОБА_7 винним, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій статей закону, за якими визнав ОСОБА_7 винним із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України, відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи захисника ОСОБА_8 про те, що суд першої інстанції призначив явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично врахував усі відомості, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі зайняття останнім волонтерською діяльністю, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушень, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Обставини, на які посилається апелянт, у тому числі визнання провини, щире каяття, вже були враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання, у мінімальних межах санкцій закону, передбачених ч.2 ст.186, ч.4 ст.185, ч.1 ст.262, ч.1 ст.263 КК України.

Отже, в апеляційній скарзі захисником ОСОБА_8 фактично не наведено нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні мінімального покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання.

Посилання захисника на те, що обвинувачений активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення є безпідставними, оскільки в обвинувальному акті така обставина, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, - відсутня (т.1 арк.7, т.5 арк. 7), також така обставина не встановлена судом під час судового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, активне сприяння розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам дізнання, досудового слідства і суду у встановленні істини у справі, з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину. Це може полягати зокрема у: повідомленні про всі відомі епізоди й обставини вчинення злочину; викритті інших співучасників; визначенні ролі кожного з них у вчиненні злочину; повідомленні про їхнє місцезнаходження; поданні допомоги в їх затриманні; видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

В той же час, матеріали кримінального провадження перебували на розгляді в суді першої інстанції тривалий час, а визнання обвинуваченим своєї вини в останньому судовому засіданні, на переконання колегії суддів, не свідчить про те, що ОСОБА_7 активно сприяв розкриттю злочинів.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що саме лише визнання вини у вчиненні кримінальних правопорушень під тиском зібраних доказів і підтвердження обставин, вже встановлених компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення.

Таким чином, повне визнання вини ОСОБА_7 жодним чином не може бути враховано, як активне сприяння розкриттю злочину, тому підстав для його врахування при призначенні обвинуваченому покарання колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів враховує те, що ОСОБА_7 в силу ст.89 КК України судимості не має, але раніше притягувався до кримінальної відповідальності та знає, що за вчинення злочину неодмінно настає кримінальна відповідальність.

Крім того, стороною захисту не надані відомості та докази, які б підтверджували вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що перелік викраденого обвинуваченим майна не є предметами першої необхідності та не є предметами, які забезпечують життєдіяльність людини.

Про зазначені обставини, які потрібно врахувати суду при ухваленні остаточного судового рішення та призначення покарання винній особі, також зазначає і Верховний Суд у своїх постановах від 29 листопада 2023 року (справа №754/3214/22) та від 30 серпня 2023 року (справа №649/1724/22).

Поряд із цим, суд апеляційної інстанції також враховує відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , якийне одружений, неповнолітніх дітей або батьків похилого віку на утриманні не має, тобто не має стійких соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштований, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається, що спростовує доводи апелянта в цій частині.

Таким чином, стороною захисту не зазначено обґрунтованих підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст.75 КК України, та колегією суддів під час апеляційного перегляду вироку не встановлено.

Будь-яких законних підстав для пом`якшення ОСОБА_7 покарання, в тому числі призначеного із застосуванням положень ст. 69 КК України, колегією суддів не встановлено, оскільки матеріали цього кримінального провадження не містять пом`якшуючих покарання обставин, які, з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження, істотно знижували б ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення. Цих відомостей не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.186, ч.4 ст.185, ч.1 ст.262, ч.1 ст.263 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 31 січня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді: