ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2025 року Володимирський міський суд Волинської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадження № 0000442 від 05.06.2024, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лисичанськ Луганської області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше судимого: 1) 26.12.2017 Лисичанським міським судом Луганської області за ч.2 ст.185 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі; 2) 14.11.2024 Горохівським районним судом Волинської області за ч.4 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ

29 жовтня 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідності до указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_4 призвано на військову службу по мобілізації до Збройних Сил України.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2023 №346 солдата ОСОБА_4 з 02.12.2023 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та визнано таким, що з 02.12.2023 приступив до виконання службових обов`язків за посадою стрільця-помічника гранатометника 6 стрілецької роти 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з вимогами ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а громадяни України проходять військову службу відповідно до законодавства.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, дія якого продовжена на даний час.

Будучи військовослужбовцем за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, знати та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно п.п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Однак, солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного командира (начальника), о 12.00 год. 05.05.2024 самовільно залишив місце постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

У період часу з 05.05.2024 до 11.10.2024 солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України і не звільнений з військової служби, без поважних причин був відсутній на службі та не виконував службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд.

11.10.2024 ОСОБА_4 прибув до Третього слідчого відділу

(з дислокацією у м. Луцьку) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, припинивши вчинення кримінального правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні свою вину у скоєнні вказаного кримінального правопорушення фактично не визнав та суду пояснив, що він з 2023 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця-помічника гранатометника 6 стрілецької роти НОМЕР_2 стрілецького батальйону. 05 травня 2024 року він, без дозволу командира, поїхав у АДРЕСА_3 на слідчі дії, які проводилися в іншому кримінальному провадженні. Того ж дня він повернувся до військової частини, але йому сказали, що він вже вважається таким, що самовільно залишив військову частину і, що він може йти куди завгодно. Зважаючи на це він пішов на полігон військової частини, який знаходиться у АДРЕСА_1 . Там він перебував чотири місяці, до того часу, як його вигнали з полігону через те, що він знаходився в СЗЧ. Зауважив, що після того, як він пішов з полігону, не переховувався, влаштувався на роботу, номер мобільного телефону не змінював та був завжди на зв`язку, але з власної ініціативи ні з ким з командирів не спілкувався.

Попри те, що обвинувачений ОСОБА_4 своєї вини у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, суд вважає, що його вина повністю встановлена в ході судового розгляду сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених та перевірених у судовому засіданні.

Зокрема, показаннями свідка ОСОБА_6 , який в судовому засіданні пояснив, що в період з травня по жовтень 2024 року він проходив службу в 2 стрілецькому батальйоні військової частини НОМЕР_1 та був безпосереднім командиром військовослужбовця ОСОБА_4 , який до 05 травня 2024 року перебував у наметовому містечку військової частини НОМЕР_1 . ОСОБА_4 систематично самовільно залишав військову частину, останній раз - 05 травня 2024 року. Пошукові заходи військовослужбовця позитивних результатів не дали, за місцем реєстрації ОСОБА_4 , не з`являвся. Також зазначив, що він або його заступник тричі на день перевіряли наявність військовослужбовців у наметовому містечку, але після 05 травня 2024 року він ОСОБА_4 не бачив у розташуванні військової частини.

Показаннями свідка ОСОБА_7 , який в судовому засіданні пояснив, що станом на травень 2024 року він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді помічника командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону. Військовослужбовець ОСОБА_4 перебував у його підпорядкуванні та на той час знаходився в наметовому містечку військової частини НОМЕР_1 . Вказаний військовослужбовець неодноразово самовільно залишав військову частину, зловживав алкогольними напоями та наркотичними речовинами. Останній раз ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину на початку травня 2024 року, у зв`язку з чим був знятий з усіх видів котлового та фінансового забезпечення. Пошукові заходи військовослужбовця позитивних результатів не дали, телефонного зв`язку з ним не було. Крім того зазначив, що він або командир батальйону щодня перевіряли наявність військовослужбовців у наметовому містечку, але після 05 травня 2024 року він ОСОБА_4 не бачив у розташуванні військової частини. Дозволу на залишення військової частини ОСОБА_4 , він не надавав.

Показаннями свідка ОСОБА_8 , яка в судовому засіданні пояснила, що станом на травень 2024 року вона була офіцером групи психологічного супроводу і відновлення ремонтно-відновлювального батальйону військової частини НОМЕР_1 та одночасно вела облік військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину. З ОСОБА_4 вона не була особисто знайома. 05 травня 2024 року помічником командира 2 стрілецького батальйону ОСОБА_7 була подана у відділення морально-психологічного забезпечення військової частини довідка-доповідь про самовільне залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_4 . Після чого, за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 , було проведено службове розслідування та повідомлені правоохоронні органи. Також свідок зазначила, що військовослужбовець вважається таким, що самовільно залишив військову частину, у разі його відсутності на військовій службі без поважних причин більше трьох годин. До цього вживаються заходи для встановлення місцезнаходження військовослужбовця. Через три дні по даному факту повідомляються правоохоронні органи. Крім того, якщо військовослужбовець самовільно залишив військову частину, він обов`язково знімається з усіх видів забезпечення.

Копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2023 №346, згідно якого солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_4 , призначеного наказом командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади від 02 грудня 2023 року №502-РС на посаду стрільця-помічника гранатометника 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 6 стрілецької роти 2 го стрілецького батальйону, з 02.12.2023 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та визнано таким, що з 02.12.2023 приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Копією рапорта старшого 2 стрілецького батальйону молодшого сержанта ОСОБА_9 від 06.05.2024, яким він доповідає, що 06.05.2024 о 08:00 під час перевірки наявності особового складу НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 було виявлено відсутність на військовій службі без поважних причин солдата ОСОБА_4 . Пошукові заходи даного військовослужбовця позитивних результатів не дали, на телефонні дзвінки не відповідає, місцезнаходження невідоме.

Копією Довідки-доповіді №277 командира військової частини НОМЕР_1 від 06.05.2024 №14/11/283 про самовільне залишення місця служби військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 солдатом ОСОБА_4 , згідно якої 06.05.2024 від старшого 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_6 надійшла доповідь про самовільне залишення місця служби солдатом ОСОБА_4 . Попередньо встановлено, що 06.05.2024 о 08:00 на ранковому шикуванні особового складу НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 було виявлено відсутність на військовій службі солдата ОСОБА_4 . Пошукові заходи даного військовослужбовця позитивних результатів не дали, на телефонні дзвінки не відповідає, місцезнаходження невідоме.

Копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.05.2024 №131, відповідно до якого наказано солдата ОСОБА_4 вважати таким, що з 06 травня 2024 року самовільно залишив військову частину. З 06 травня 2024 року призупинити виплату грошового забезпечення на карткові рахунки, а з 07 травня 2024 року виключити з котлового забезпечення.

Копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.05.2024 №142, відповідно до якого наказано солдата ОСОБА_4 з 16 травня 2024 року виключити з усіх видів забезпечення.

Копією акта службового розслідування від 17.05.2024, відповідно до якого за результатами службового розслідування зроблено висновок про те, що зокрема солдат ОСОБА_4 , в умовах воєнного стану, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та маючи на меті ухилитися від виконання обов`язків військової служби, 06 травня 2024 року самовільно залишив місце служби тимчасове розташування НОМЕР_2 стрілецького батальйону, що за адресою: полігон військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , перебуваючи поза місцем проходження військової служби понад три доби, використовує службовий час на свій власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, чим вчинив кримінальне правопорушення самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад 3 доби, вчинене в мовах воєнного стану. Запропоновано солдата ОСОБА_4 , за невихід на службу без поважних причин, що виявилося у самовільному залишенні місця служби тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, порушення ним вимог статей 11,12,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України щодо належного виконання обов`язків військової служби, утримання від негідних вчинків притягнути до дисциплінарної відповідальності та на підставі пункту 5 розділу ХVІ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 щомісячне преміювання за травень 2024 року не виплачувати.

Копією наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.05.2024 №739 «Про результати службового розслідування», згідно якого, з метою виховання військовослужбовців, запобігання вчиненню подібних військових правопорушень у майбутньому та покарання винних, наказано зокрема солдата ОСОБА_4 , за невихід на службу без поважних причин, грубе порушення ним вимог статей 11,12,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 3, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України в частині належного виконання обов`язків військової служби, обов`язку військовослужбовця свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків, неповідомлення свого безпосереднього командира про те, що з ним сталося, притягнути до дисциплінарної відповідальності на підставі статті 55 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та накласти стягнення, передбачене пунктом «в» статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України сувора догана, та на підставі пункту 5 розділу ХVІ «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260 щомісячне преміювання за травень 2024 року не виплачувати.

Заявою-повідомленням про кримінальне правопорушення командира військової частини НОМЕР_1 від 21.05.2024, в якій зазначено, що 06.05.2024 від старшого 2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_6 надійшла доповідь про самовільне залишення місця служби солдатом ОСОБА_4 . Попередньо встановлено, що 06.05.2024 о 08:00 на ранковому шикуванні особового складу НОМЕР_2 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 було виявлено відсутність на військовій службі солдата ОСОБА_4 . Пошукові заходи даного військовослужбовця позитивних результатів не дали, на телефонні дзвінки не відповідає, місцезнаходження невідоме.

Зазначені вище докази, надані стороною обвинувачення та дослідженні в ході судового розгляду є належними, оскільки у своїй сукупності підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України, та є допустимими, оскільки отримані в порядку, встановленому нормами КПК України та без порушень. Вони є послідовними, не містять протиріч, переконливими як кожен окремо, так і їх сукупність у взаємозв`язку. Жоден із них не спростований, містить інформацію щодо предмету доказування.

За таких обставин, суд приймає до уваги при ухваленні вироку вказані докази, як докази вини ОСОБА_4 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Невизнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, суд розцінює як спосіб захисту, обраний обвинуваченим з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Доводи обвинуваченого про те, що він не ухилявся від військової служби та весь час перебував на полігоні військової частини НОМЕР_1 , не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, та спростовуються вищезазначеними доказами, дослідженими в судовому засіданні, зокрема показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

З урахуванням наведеного суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом та правосвідомістю, оцінивши кожний із зазначених доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні, вважає, що подія кримінального правопорушення мала місце, вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, доведена повністю в ході судового розгляду, та його дії правильно кваліфіковані за ч.5 ст.407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченому покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, суд виходить з такого.

При призначенні покарання обвинуваченим суду слід суворо дотримуватись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання засудженого має на меті його виправлення, перевиховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання, суспільну небезпеку скоєного ним злочину, а також його особистість, умови життя, виховання та здоров`я і загального розвитку, сімейні проблеми та матеріальний стан.

Разом з тим, згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 (з наступними змінами), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення,особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, є військовослужбовцем, за місцем служби характеризується негативно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а також обставини, які обтяжують його покарання, судом не встановлені.

З урахування вищевикладеного, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень неможливі без ізоляції його від суспільства, а тому вважає необхідним призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у санкції частини 5 статті 407 КК України.

Крім того судом встановлено, що вироком Горохівського районного суду Волинської області від 14.11.2024 ОСОБА_4 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Згідно ч. 4 ст. 70 КК України якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

На підставі наведеного, ураховуючи, що кримінальне правопорушення за цим вироком ОСОБА_4 вчинено до постановлення попереднього вироку Горохівського районного суду Волинської області від 14.11.2024, суд вважає необхідним на підставі ст.70 ч.4 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за попереднім вироком Горохівського районного суду Волинської області від 14.11.2024,більш суворим, призначеним за цим вироком.

Таке покарання, на переконання суду, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 , попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Цивільний позов та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до обвинуваченого ОСОБА_4 , слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст.ст.368, 370 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за попереднім вироком Горохівського районного суду Волинської області від 14.11.2024,більш суворим призначеним за цим вироком, визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з дати оголошення вироку 07 серпня 2025 року.

На підставі ч. 5 ст.72 КК України у строк покарання, призначеного ОСОБА_4 за цим вироком, зарахувати строк попереднього ув`язнення з 11 жовтня 2024 року до 06 серпня 2025 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 залишити попереднім тримання під вартою, до набрання вироком законної сили.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Володимирський міський суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, ОСОБА_4 - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Головуючий ОСОБА_1