ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року

м. Київ

справа № 462/6260/20

провадження № 51-4935км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого

ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_8 і захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 , на вирок Залізничного районного суду

м. Львова від 08 грудня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду

від 23 вересня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000908, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Прилбичі Яворівського району Львівської області, жителя цього ж населеного пункту ( АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця

та жителя АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 1, 6, 12 ч. 2

ст. 115, ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Залізничного районного суду м. Львова від 08 грудня 2023 року вказаних вище осіб визнано винуватими та засуджено до покарання:

ОСОБА_6 - за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна, за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі

з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна;

ОСОБА_7 - за ч. 4 ст. 187 ККу виді позбавлення волі на строк 15 років

із конфіскацією майна, за пунктами1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворимОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вирішено питання, які стосуються: початку строку відбування покарання; запобіжного заходу; процесуальних витрат; речових доказів та скасування заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за обставин, детально наведених у вироку, 12 квітня 2020 року з 15:06 до 15:25, діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою заволодіння майном ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , вчинили розбійний напад, поєднаний із проникненням у житло і заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, та умисне вбивство двох осіб за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Так, ОСОБА_7 у першій декаді квітня 2020 року, працюючи на будівництві спільно

з ОСОБА_6 , розповів йому про те, що в січні-лютому 2020 року винаймав кімнату

у квартирі на АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_12 . Під час проживання там вивчив обстановку у квартирі, маршрути підходу та відходу, інтенсивність руху сторонніх осіб, наявність камер спостереження, можливі шляхи проникнення для вчинення розбійного нападу та вбивства і втечі після цього

з викраденим майном. Зібрав відомості про особу ОСОБА_12 (номер мобільного телефону; марку та реєстраційний номер транспортного засобу, яким користується потерпілий; маршрут руху, яким зазвичай приїжджає до будинку; можливу наявність великої суми коштів при собі або за місцем постійного проживання ОСОБА_12 та його дружини ОСОБА_13 ).

У зв`язку із цим ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_6 з метою заволодіння

чужим майном вчинити, за попередньою змовою в групі з ним, розбійний напад

на ОСОБА_12 та його умисне вбивство, а в разі присутності дружини потерпілого ОСОБА_13 - розбійний напад на цих двох осіб і їх умисне вбивство, на що ОСОБА_6 погодився.

Надалі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з метою реалізації своїх спільних злочинних намірів розробили детальний план вчинення розбійного нападу й умисного вбивства

ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Згідно з розробленим планом ОСОБА_6 домовився з ОСОБА_12 про зустріч

12 квітня 2020 року о 15:00 на АДРЕСА_3 нібито з метою огляду умов проживання в квартирі та її оренди.

12 квітня 2020 року ОСОБА_7 приблизно о 14:20, маючи умисел на вчинення вбивства двох осіб ( ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ), з корисливих мотивів, за попередньою змовою в групі з ОСОБА_6 , на автомобілі BMW 530 під керуванням ОСОБА_7 приїхали на вул. Повітряну в м. Львові, де ОСОБА_7 припаркував автомобіль біля повороту на вул. Моторну. ОСОБА_6 попередньо взяв із собою для вчинення обумовлених злочинів ніж із лезом чорного кольору з написом «Corona», що належав його знайомому ОСОБА_14 (без дозволу останнього), вийшов з автомобіля

та пішов у сторону будинку АДРЕСА_3 .

У цей час ОСОБА_7 постійно залишався у своєму автомобілі, вів спостереження

за навколишньою обстановкою на повороті з вул. Повітряної на вул. Моторну, підтримував постійний зв`язок по мобільному телефону з ОСОБА_6 , увесь час координуючи таким чином його дії. Приблизно о 14:54 по мобільному телефону повідомив ОСОБА_6 про прибуття до місця події ОСОБА_12 на автомобілі «Hyundai Santa Fe», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

ОСОБА_6 зустрівся з ОСОБА_12 на подвір`ї будинку АДРЕСА_3

і зайшов з ним до квартири. ОСОБА_13 залишилася на вулиці біля будинку.

ОСОБА_6 у присутності ОСОБА_12 оглянув кімнати квартири, переконав потерпілого, що хоче орендувати одну з них та попросив продиктувати номер його банківської картки нібито для здійснення переказу 13 000 грн за майбутню оренду. Таким чином ОСОБА_6 незаконно проникнув у житло, відволік увагу ОСОБА_12 , якому у цей момент, згідно з попередньою домовленістю, ОСОБА_7 здійснив дзвінок на мобільний телефон, перебуваючи з потерпілим у кімнаті, у період з 15:06 до 15:20 здійснив на нього напад, а саме завдав удару в потилицю, від якого потерпілий взявся за голову та встав із крісла. Надалі ОСОБА_6 , діставши з-за пояса штанів указаний вище ніж, завдав ним 15 ударів у ділянку грудної клітки, живота, по кінцівках потерпілого, чим спричинив ОСОБА_12 численні проникаючі колото-різані поранення грудної клітки, живота, з пошкодженням легень, навколосерцевої сорочки і серця, дуги аорти, брижі тонкого кишківника, що призвело до гострої крововтрати з обезкровленням організму, що є причиною смерті ОСОБА_12 .

Потім ОСОБА_6 , реалізуючи спільний з ОСОБА_7 умисел на умисне вбивство двох осіб, приблизно о 15:20 по мобільному телефону повідомив ОСОБА_7 , що вбив ОСОБА_12 , і сказав, що дружина вбитого ОСОБА_13 чекає на подвір`ї біля будинку. Після цього він отримав від ОСОБА_7 вказівку на її вбивство.

Надалі ОСОБА_6 , під приводом видуманого виклику до будинку від її чоловіка

ОСОБА_12 , заманив ОСОБА_13 до помешкання, де в період з 15:20 до 15:25, перебуваючи в кімнаті вказаної квартири, здійснив на неї напад, а саме завдав ножем приблизно шість ударів у ділянку грудної клітки, живота та по кінцівках потерпілої, чим спричинив їй численних проникаючих колото-різаних поранень грудної клітки і живота з ушкодженням внутрішніх органів, що призвело до внутрішньої і зовнішньої кровотечі та гострої крововтрати, що є причиною смерті ОСОБА_13 .

Після цього ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою в групі з ОСОБА_7 , реалізовуючи спільний корисливий мотив, у приміщенні квартири на АДРЕСА_3 заволодів майном потерпілих ОСОБА_12 (мобільним телефоном «Redmi 4 Pro», ключами від автомобіля «HyundaiSantaFe») і ОСОБА_13 (мобільним телефоном «Redmi 6»), далі вийшов на подвір`я та, використовуючи раніше викрадені ключі, проник в автомобіль «Hyundai Santa Fe», припаркований на подвір`ї будинку

№ 62 вказаної вулиці. Звідки він викрав грошові кошти в сумі 850 грн та ключі

від помешкання потерпілих, за допомогою яких ОСОБА_6 та ОСОБА_7 цього

ж дня (12 квітня 2020 року) у період з 18:30 до 18:40 проникли у квартиру

АДРЕСА_4 , звідки викрали майно, належне потерпілим ОСОБА_12

та ОСОБА_13 , а саме гроші в сумі 200 дол. США, 700 євро, прикраси з біжутерії, ювелірні вироби, монети та два ножі.

ОСОБА_6 і ОСОБА_7 розділили між собою викрадене майно та розпорядилися ним на власний розсуд.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 23 вересня 2024 року вирок районного суду стосовно ОСОБА_6 і ОСОБА_7 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, і заперечення інших учасників провадження

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, ставить питання про скасування судових рішень обох попередніх інстанцій і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Зауважує, що місцевий суд, порушуючи вимоги статей 64-69 КК та приписи ч. 3

ст. 368 КПК, належним чином не вирішив питання щодо призначення покарання кожному із засуджених, а лише обмежився переліком тяжких наслідків вчиненого діяння. Водночас не врахував даних про його особу, а саме: позитивних характеристик з місць проживання і навчання, молодого віку (на момент вчинення злочинів йому виповнилося лише 20 років), того, що він раніше не судимий, а також щирого жалю

та каяття щодо вчиненого ним діяння.

Крім того, вказує на неправильну кваліфікацію інкримінованого йому діяння за п. 12

ч. 2 ст. 115 КК. Вважає, що суд першої інстанції як на доказ вчинення ним злочинів

за попередньою змовою з ОСОБА_7 незаконно послався на протокол його допиту від 14 квітня 2020 року (т. 2, а. с. 21, 22) і протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 (т. 2, а. с. 23, 24). Зазначає, що під час судового розгляду вони

з ОСОБА_7 повідомляли про отримання фактичних даних, які містяться в цих процесуальних джерелах доказів, унаслідок застосування до них незаконних методів досудового слідства.

Також стверджує про незаконне посилання суду на протокол допиту свідка

ОСОБА_15 від 15 квітня 2020 року, яка повідомляла, що за декілька днів

до вчинення інкримінованого засудженим діяння чула про домовленості ОСОБА_6

та ОСОБА_7 щодо пограбування.

У зв`язку із цим засуджений вважає, що місцевий суд усупереч приписам ч. 4 ст. 95 КПК обґрунтовує свої висновки про вчинення ним злочину у змові з ОСОБА_7 показаннями, наданими під час досудового слідства.

Стверджує, що аналіз інформації, отриманої від операторів мобільного зв`язку, також

не доводить вчинення інкримінованих йому злочинів за попередньою змовою

з ОСОБА_7 , а якщо припустити, що така змова щодо пограбування існувала,

то в цьому разі, на його думку, мав місце ексцес виконавця ( ОСОБА_6 ) щодо вбивства потерпілих.

Крім того, вказує про незаконну відмову в проведенні повторної судово-психіатричної експертизи стосовно нього.

Скаржиться на те, що апеляційний суд не усунув зазначених вище порушень,

які допустив районний суд.

У поданих касаційних скаргах, що подібні за змістом, захисники

ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати ухвалені щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Суть доводів сторони захисту зводиться до посилань на те, що матеріали кримінального провадження не містять доказів попередньої змови між ОСОБА_7 і ОСОБА_6 на умисне протиправне заподіяння смерті двом особам.

На обґрунтування доводів захисники зазначають, що орган досудового розслідування достеменно встановив, який злочин ОСОБА_6 вчинив сам, а який - за попередньою змовою групою осіб. Виходячи із цього у ЄРДР були внесені відомості стосовно

ОСОБА_6 про вчинення ним злочину, передбаченого ст. 115 КК, без кваліфікуючої ознаки (вчинене за попередньою змовою групою осіб) та щодо скоєння ним злочину, передбаченого ст. 187 КК, із кваліфікуючою ознакою (вчинене за попередньою змовою групою осіб).

Вважають, що перед оголошенням підозри ОСОБА_7 за пунктами 1, 6, 12 ч. 2

ст. 115 КК стосовно нього необхідно було зареєструвати в ЄРДР кримінальне провадження із цією кваліфікацією. Тому оголошена ОСОБА_7 уточнена підозра та його обвинувачення за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК є незаконними.

Стверджують, що під час вчинення ОСОБА_6 вбивства потерпілих мав місце ексцес виконавця.

Крім того, на думку сторони захисту, протокол слідчого експерименту за участю

ОСОБА_7 є недопустимим доказом, оскільки перед слідчою дією до засудженого застосовувалися незаконні методи слідства. Тому під час її проведення ОСОБА_7 фактично повторив свої показання, надані під тиском працівників правоохоронних органів, не відтворив обстановки та обставин події, не деталізував і не конкретизував своїх пояснень. Захисники, посилаючись на практику Верховного Суду, вважають, що у протоколі слідчого експерименту не відтворено дій, обстановки, обставин події.

Також захист наголошує на тому, що протокол обшуку автомобіля і постанова про визнання речовими доказами вилучених під час цієї слідчої дії речей є неналежними доказами з огляду на те, що працівники поліції керували автомобілем ОСОБА_7

з м. Чернігова до м. Львова, не опечатували цей транспортний засіб і не убезпечували від стороннього доступу до початку обшуку; під час обшуку не було дотримано вимог

ч. 3 ст. 236 КПК; ОСОБА_7 було запропоновано видати речі не перед початком,

а по завершенні обшуку.

За твердженнями сторони захисту, вирок місцевого суду ґрунтується на припущеннях, оскільки цей суд неправильно встановив час вчинення злочинів.

Висновки суду у вироку щодо суті розмов під час абонентських з`єднань між

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є припущенням, оскільки аналіз отриманої від операторів мобільного зв`язку інформації, на яку посилається місцевий суд, підтверджує лише факт вхідних та вихідних з`єднань і не фіксує суті розмов між абонентами. Тому захист вважає, що аналіз інформації операторів мобільного зв`язку, протокол від 22 травня 2020 року і доручення від 09 червня 2020 року з відеоносіями

є неналежними доказами.

Також захисники стверджують про те, що місцевий суд не здійснив належних заходів щодо виклику в судове засідання свідка ОСОБА_15 . Тому вважають незаконним посилання районного суду на її показання, отримані під час досудового розслідування.

На переконання касаторів, апеляційний суд не спростував доводів щодо вказаних вище порушень, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор ОСОБА_16 , що брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, подав заперечення, у яких просив касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також засуджені ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , надавши відповідні пояснення, підтримали подані касаційні скарги.

Прокурор ОСОБА_5 та потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 висловили заперечення щодо задоволення касаційних скарг.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи в касаційних скаргах, матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що подані касаційні скарги підлягають частковому задоволенню

з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до приписів ч. 1ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, зважаючи на наведені положення процесуального закону, суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставами для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, зазначених у касаційних скаргах, Верховний Суд керується фактичними обставинами, встановленими місцевим та апеляційним судами.

Аргументи сторони захисту, викладені з метою оспорювання встановлених

за результатами судового розгляду обставин із висуванням власної версії подій, стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зіст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Зазначені обставини перевірив суд апеляційної інстанції.

Перевіривши судові рішення, Суд не встановив обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК указанівисновкиґрунтуютьсянаоб'єктивноз'ясованихобставинах, якіпідтвердженодоказами, безпосередньодослідженимипідчассудовогорозглядуйоціненимисудомзгіднозіст. 94 цього Кодексу. Змістобставинідоказівдокладнонаведеноувироку.

Так, ухвалюючи вирок, судпершоїінстанціїврахувавпоказання: потерпілих

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

Також суд узяв до уваги письмові докази, зокрема:

? протокол обшуку від 13 квітня 2020 року з фототаблицею та відеоносієм, відповідно до якого проведено обшуки домоволодіння за адресою:

АДРЕСА_3 , а також автомобіля «Hyundai Santa Fe», який стояв на прибудинковій території;

? протоколи обшуків від 14 квітня 2020 року з фототаблицями та відеозаписами, складені за результатами проведення слідчих дій, за адресами:

АДРЕСА_1 та кімнат

АДРЕСА_5 , де виявлено й вилучено чоловічу куртку зі слідами речовини бурого кольору, ніж із рукояткою та лезом чорного кольору з написом «Corona», а також чохол до цього ножа;

? протокол обшуку від 15 квітня 2020 року з таблицею та відеозаписом, згідно

з яким проведено обшук в автомобілі BMW-530, яким користується ОСОБА_7 , та, серед іншого, вилучено золоті прикраси;

? протокол обшуку від 16 квітня 2020 року з відеозаписом, відповідно до якого проведено обшук житла та прилеглих приміщень, належних потерпілим ( АДРЕСА_6 );

? заяву потерпілого ОСОБА_10 про добровільну видачу ноутбука «Lenovo» та протокол його огляду, згідно з яким виявлено листування ОСОБА_12 з ОСОБА_6 щодо оренди житла;

? протокол проведення слідчого експерименту від 16 квітня 2020 року

з відеозаписом за участю ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_23 , відповідно до якого засуджений детально розповів про обставини вчинених злочинів та відтворив їх;

? постанову про визнання речовими доказами від 16 квітня 2020 року (виявлених та вилучених речей під час огляду місця події в лісовому масиві смт Брюховичі);

? протоколи огляду трупів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від 14 квітня 2020 року;

? висновок експерта від 14 травня 2020 року № 351/2020, згідно з яким причиною смерті ОСОБА_12 є множинні проникаючі колото-різані поранення грудної клітки, живота з пошкодженням легень, навколосерцевої сорочки й серця, дуги аорти, брижі тонкого кишківника, що призвело до гострої крововтрати зі знекровленням організму;

? висновок експерта від 13 травня 2020 року № 350/2020, відповідно до якого причиною смерті ОСОБА_13 є множинні проникаючі колото-різані поранення грудної клітки та живота з ушкодженням внутрішніх органів, що призвело до внутрішньої та зовнішньої кровотечі й гострої крововтрати, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя на момент спричинення;

? висновки експертів за результатами молекулярно-генетичних експертиз:

1) від 11 вересня 2020 року № СЕ/109/12/2-234МГ/20, згідно з яким генетичні ознаки, виявлені на фрагменті дверної ручки та трьох брошурках, вилучених у ході проведення обшуку автомобіля «Hyundai Santa Fe», збігаються із генетичними ознаками букального епітелію ОСОБА_6 ; 2) від 12 серпня 2020 року № СЕ/109/12/2-231МГ/20, відповідно до якого генетичні ознаки слідів крові, виявлених у змивах, вилучених у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , збігаються між собою та з генетичними ознаками букального епітелію ОСОБА_6 ; 3) від 30 вересня 2020 року № СЕ/109/12/2-232МГ/20, згідно з яким установлено генетичні ознаки слідів крові на вилучених речах, що належать потерпілим та ОСОБА_6 ; 4) від 13 серпня 2020 року № СЕ/109/12/2-229МГ/20, відповідно до якого на куртці, вилученій у ході проведення обшуку в кімнаті АДРЕСА_7 ), виявлено генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_12 . Крім того, кров, виявлена на куртці, руків`ї ножа, та клітини на комірі куртки й усій поверхні чохла, які вилучені в ході проведення обшуку в кімнаті

№ 314 вказаного гуртожитку, містить генетичні ознаки букального епітелію ОСОБА_6 ;

5) від 20 серпня 2020 року № СЕ/109/12/2-226МГ/20, згідно з яким клітини, виявлені

у піднігтьовому вмісті з правої руки потерпілої, містять генетичні ознаки крові

ОСОБА_13 та зразка букального епітелію ОСОБА_6 ; 6) від 28 серпня 2020 року

№ СЕ/109/12/2-248МГ/20, відповідно до якого генетичні ознаки слідів крові, виявлених на вирізці із переднього правого килимка автомобіля, і домінуючі генетичні ознаки слідів крові, виявлених на вирізці із заднього правого килимка автомобіля, збігаються між собою та з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_12 . Генетичні ознаки слідів крові, виявлених на серветці, кофті, домінуючі ознаки слідів крові на кофті збігаються між собою та зразком букального епітелію ОСОБА_6 ;

? висновок експерта від 29 травня 2020 року № 10/3/836 за результатами дактилоскопічної експертизи, згідно з яким сліди пальців рук, вилучені в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , було залишено вказівним пальцем лівої руки ОСОБА_6 та безіменним пальцем лівої руки й вказівним пальцем правої руки ОСОБА_7 ;

? висновок експерта від 14 серпня 2020 року № 389, відповідно до якого запаховий слід, вилучений з поверхні дверної ручки кімнати № 1, містить запахові сліди, які належать ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;

? висновок експерта від 06 жовтня 2020 року № 10/5/1356, згідно з яким два сліди низу взуття, вилучені в ході обшуку, було залишено взуттям із таким самим візерунком,

як у підошви кросівок, що були вилучені в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 ;

? висновки судово-психіатричних експертів від 10 вересня 2020 року № 414 та

від 15 липня 2020 року № 81, відповідно до яких ОСОБА_7 і ОСОБА_6 під час інкримінованих їм подій хронічними психічними захворюваннями, недоумством, тимчасовими й іншими хворобливими розладами психічної діяльності не страждали, могли усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними;

? протоколи пред`явлення особи та речей для впізнання від 28 травня 2020 року

з фототаблицями, згідно з якими свідок ОСОБА_20 впізнав ОСОБА_6 як особу, яку він бачив 12 квітня 2020 року біля будинку АДРЕСА_3 , а також упізнав окуляри, які були на ньому;

? аналітичний звіт від 16 квітня 2020 року про рух транспортного засобу BMW

із прив`язкою до місця вчинення злочинів ( АДРЕСА_3 );

? аналітичний звіт від 20 травня 2020 року № 2261/14/01 щодо хронології пересування осіб та транспортних засобів 12 квітня 2020 року по

АДРЕСА_3 ;

? аналіз інформації операторів мобільного зв`язку, відповідно до якого встановлено абонентські з`єднання 12 квітня 2020 року між ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 , а також між ОСОБА_6 і ОСОБА_12 .

З`ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів і правильно кваліфікував їх дії за ч. 4 ст. 187, пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК.

З урахуванням наведеного доводи сторони захисту про відсутність будь-яких доказів винуватості підзахисних у вчиненні інкримінованих їм злочинів за попередньою змовою групою осіб є безпідставними та спростовуються наведеними вище й дослідженими судом доказами, які є логічними, послідовними та узгоджуються між собою.

Апеляційний суд перевірив ці висновки в частині доведеності винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, визнав їх правильними і належним чином умотивованими.

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій у частині доведеності винуватості засуджених, а доводи авторів касаційних скарг щодо цього уважає неспроможними з огляду на таке.

Стосовно доводів сторони захисту про недоведеність учинення інкримінованих

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочинів за попередньою змовою групою осіб, а також неправильного встановлення часу скоєння цих діянь

Верховний Суд не погоджується із цими твердженнями, зважаючи на вказане нижче.

Учиненим за попередньою змовою групою осіб (п. 12 ч. 2 ст. 115 КК) умисне вбивство вважається тоді, коли в позбавленні потерпілого життя брали участь декілька осіб

(дві та більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його виконання.

За цей злочин відповідають і ті особи, котрі хоча й не вчинювали дій, якими безпосередньо була заподіяна смерть потерпілому, але будучи об`єднаними з іншими співвиконавцями вбивства єдиним умислом, спрямованим на позбавлення потерпілого життя, виконали хоча б частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації цього умислу.

З урахуванням конкретних обставин справи та змісту спільного умислу осіб, що вчинюють убивство за попередньою змовою, до таких дій належать: застосування на початку нападу насильства щодо потерпілого з метою приведення його у безпорадний стан із тим, щоб інший співучасник, скориставшись таким станом, заподіяв потерпілому смерть; подолання опору потерпілого з метою полегшити заподіяння йому смерті іншим співучасником; усунення певних перешкод, що в конкретній ситуації заважають іншій особі заподіяти потерпілому смерть або істотно ускладнюють це; надання особі, яка згідно з домовленістю заподіює смерть потерпілому, конкретної допомоги під час учинення вбивства (у вигляді порад, передачі зброї тощо); ведення спостереження за потерпілим, іншими особами чи обстановкою безпосередньо перед убивством або під час його вчинення з метою забезпечити реалізацію спільного умислу тощо.

Крім того, Верховний Суд зазначає, що співучасть у вчиненні злочину передбачає: об`єднання окремих зусиль кожного співучасника у взаємообумовлену спільну діяльність усіх співучасників; те, що вчинюваний співучасниками злочин є єдиний для всіх; спрямування зусиль кожного співучасника на досягнення загального результату злочину; причинний зв`язок між діяннями всіх учасників і загальним злочинним результатом. Спільна участь у вчиненні злочину може проявитися як у дії, так і в бездіяльності. Головною рисою спільної дії (бездіяльності) співучасників є те, що дії (бездіяльність) кожного з них є складовою частиною загальної діяльності з вчинення злочину. Вони діють разом, роблячи свій внесок у вчинення злочину. Дії (бездіяльність) кожного з учасників за конкретних обставин є необхідною умовою для вчинення злочинних дій (бездіяльності) іншим співучасником та настання спільного злочинного результату.

Водночас домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися в будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Як установили суди, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 разом здійснювали підготовку до вбивства потерпілих і подальше заволодіння їхнім майном, оскільки діяли узгоджено, відповідно до відведеної ролі. Так, ОСОБА_7 розробив план, координував учинення злочинів, надав ОСОБА_6 необхідну інформацію, доставив його автомобілем до місця скоєння протиправного діяння, стежив за навколишньою обстановкою, підтримував з ним постійний зв`язок по мобільному телефону, інформував його щодо прибуття потерпілих на місце події, підтримував зв`язок з ОСОБА_6 у той час, коли останній перебував у будинку разом з потерпілим, тим самим забезпечував реалізацію їх єдиного злочинного умислу. А ОСОБА_6 безпосередньо виконував об`єктивну сторону цих злочинів. Крім того, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 разом піднімалися до квартири за місцем проживання потерпілих та заволоділи їх майном.

У результаті таких дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , з урахуванням спрямування зусиль кожного співучасника, було досягнуто взаємообумовленого результату злочину,

а саме розбійного нападу, метою якого було заволодіння майном потерпілих, а надалі - заподіяння потерпілим смерті з корисливих мотивів.

Указане підтверджується дослідженими районним судом доказами, які свідчать про те, що засуджені неодноразово спілкувалися телефоном, зокрема і в час убивства потерпілих, що підтверджує версію сторони обвинувачення про координацію дій між ними та вчинення злочинів за попередньою змовою.

У цьому аспекті апеляційний суд, проаналізувавши інформацію операторів мобільного зв`язку, аналітичні звіти № 13 та 24 щодо руху автомобіля ОСОБА_7 й записів

з відеокамер за місцем убивства потерпілих, разом з фактичними даними, отриманими за результатами проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 (під час якого він, зокрема, зазначав щодо змісту розмов мобільним телефоном з ОСОБА_6 , який

у той час перебував у житлі потерпілих) дійшов обґрунтованого висновку, що телефонні розмови між ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у період з 15:06 до 15:20 тобто перед початком учинення вбивства та після його скоєння свідчать про узгодженість дій засуджених щодо скоєння вбивства, намагання ОСОБА_7 допомогти ОСОБА_6 несподівано напасти на потерпілого шляхом відволікання його уваги телефонним дзвінком, доповідання ОСОБА_6 про окремі етапи скоєння вбивства кожного з потерпілих, координацію ОСОБА_7 дій ОСОБА_6 , а також надання йому рекомендацій

і вказівок щодо подальших дій. Крім того, цей суд зазначив, що з аналізу протоколу слідчого експерименту й відеозапису його проведення слідує, що у період з 18:30

до 18:40 засуджені спільно вчинили протиправні діяння щодо заволодіння майном потерпілих з їхньої квартири ( АДРЕСА_6 ).

Отже, спираючись на наведене вище,Верховний Суд уважає неспроможними доводи сторони захисту щодо ексцесу виконавця ( ОСОБА_6 ), оскільки, як було встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , реалізуючи спільний корисливий мотив, діяли за попередньою змовою групою осіб.

Ураховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується із висновками судів

про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у нападі з метою заволодіння чужим майном, учиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному

з проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень (ч. 4 ст. 187 КК), а також в умисному вбивстві двох осіб, тобто умисному протиправному заподіянні смерті двом особам, учиненому з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб (пункти 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК), а підстав стверджувати, що в їх діянні відсутня змова, касаційний суд не знаходить.

Крім того, як убачається з викладеного вище, апеляційнийсуд належним чином перевірив і спростував доводи про те, що суд першої інстанції достовірно не встановив часу вчинення ОСОБА_7 і ОСОБА_6 злочинів. Верховний Суд важає, що суди дотрималися вимог п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК, зокрема щодо з`ясування часу скоєння інкримінованих засудженим кримінальних правопорушень, а сторона захисту не навела обґрунтованих доводів про протилежне, обмежившись викладенням припущень, які, за встановлених у цьому конкретному кримінальному провадженні обставин, не впливають на доведення винуватості засуджених.

Щодо доводів сторони захисту про недопустимість протоколу слідчого експерименту від 16 квітня 2020 року за участю ОСОБА_7 .

Сторона захисту стверджує, що протокол слідчого експерименту за участю

ОСОБА_7 є недопустимим доказом, оскільки перед слідчою дією до засудженого було застосовано незаконні методи слідства. Тому під час її проведення ОСОБА_7 фактично повторив свої показання, надані під тиском працівників правоохоронних органів, не відтворив обстановки та обставин події, не деталізував і не конкретизував своїх пояснень.

Верховний Суд звертає увагу касаторів на те, що це посилання є неспроможним,

з огляду на таке.

Відповідно до нормативного змісту засади безпосередності (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 цього Кодексу. Отже, протокол слідчого експерименту після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу.

Заразом термін «показання» у контексті ч. 4 ст. 95 КПК використовується для позначення відомостей, які надаються в судовому засіданні під час судового провадження. Правило, закріплене в цій нормі, має застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійному процесуальному джерелу доказів за вимогами ст. 95 цього Кодексу. Якщо відомості повідомлено підозрюваним, обвинуваченим під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати. Отже, показання та протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами

ст. 94 КПК.

Така позиція узгоджується із усталеною судовою практикою Верховного Суду.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив протокол слідчого експерименту

від 16 квітня 2020 року за участю ОСОБА_7 та встановив, що зазначену слідчу дію проведено із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства.

Той факт, що в судовому засіданні засуджений змінив свої показання, не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання, як уже було вказано вище, є окремими процесуальними джерелами доказів.

Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками районного суду щодо допустимості даних згаданого вище протоколу слідчого експерименту, зазначив,

що із дослідженого місцевим судом протоколу цієї слідчої дії (з відеозаписом), проведеної за участю захисника ОСОБА_23 , видно, що ОСОБА_7 у присутності захисника та понятих не лише розповів, але й показав, як відбувалися події вчинення злочинів. Зокрема, безпосередньо відтворив обставини скоєння злочинів, показав місця їх вчинення, місце схову речових доказів, маршрут пересування, а також його та ОСОБА_6 конкретні дії, пов`язані з учиненням ними злочинів.

Також колегія суддів зауважила, що слідчий експеримент з ОСОБА_7 було проведено почергово за семи різними адресами, які він самостійно повідомляв. Зважаючи на вказане, апеляційний суд констатував, що протокол проведення з ОСОБА_7 слідчого експерименту містить численні ознаки відтворення, оскільки засуджений показував різні місця, де було вчинено підготовчі дії до злочинів, безпосереднє їх скоєння та подальші дії і маршрут після вчинення кримінальних правопорушень.

Крім того, в ухвалі апеляційного суду звернуто увагу, що слідчий експеримент було проведено за участю захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_23 , однак ні засуджений, ні захисник не висловлювали жодних зауважень під час проведення слідчого експерименту, стосовно його результатів чи порядку здійснення цієї слідчої дії.

У цьому контексті Верховний Суд відхиляє доводи касаторів щодо застосування недозволених методів досудового слідства під час допиту ОСОБА_7 , який, на переконання сторони захисту, повторив показання, надані ним під тиском працівників правоохоронних органів, під час слідчого експерименту.

Крім того, указані вище твердження про застосування до ОСОБА_7 насильства під час його допиту органом досудового слідства були предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій.

Так, місцевий суд зазначив, що під час проведення слідчого експерименту, відповідаючи на запитання захисника ОСОБА_23 , ОСОБА_7 повідомив, що наявні в нього тілесні ушкодження він отримав у м. Чернігові, коли заступився за свою дівчину перед невідомими.

Суди обох інстанцій, відхиляючи згадані доводи сторони захисту, зазначили, що їх перевірило територіальне управління ДБР, у ході чого в діях працівників Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області не виявило ознак складу злочину, передбаченого ч. 2

ст. 365 КК. Тому старший слідчий територіального управління ДБР постанововю від 19 листопада 2021 року закрив кримінальне провадження № 0000696, унесене до ЄРДР 23 червня 2020 року за ч. 2 ст. 365 КК (т. 4, а. с. 113-119).

Отже, як видно з матеріалів провадження, слідчий експеримент було проведено

з дотриманням вимог ст. 240 КПК за участю захисника й понятих, від яких жодних зауважень щодо порядку його проведення та правильності відображених у протоколі даних не надходило, про що також указали у своїх рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій. Правильність його оцінки цими судами відповідає вимогам закону

та критеріям, визначеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року в провадженні № 51-6070кмо19 (справа

№ 740/3597/17), а тому ставити під сумнів допустимість цього доказу колегія суддів

не бачить підстав.

Щодо проведення 15 квітня 2020 року обшуку автомобіля BMW, належного

ОСОБА_7 .

Сторона захисту наполягає на тому, що протокол обшуку автомобіля та постанова про визнання речовими доказами вилучених під час цієї слідчої дії речей є неналежними доказами, оскільки: працівники поліції керували автомобілем ОСОБА_7

з м. Чернігова до м. Львова, не опечатували цей транспортний засіб і не убезпечували від стороннього доступу до початку обшуку; під час обшуку не було дотримано вимог

ч. 3 ст. 236 КПК; ОСОБА_7 було запропоновано видати речі не перед початком,

а після завершення обшуку.

У свою чергу колегія суддів відхиляє вказані доводи з огляду на таке.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 223 КПК слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими

на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії

є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 234 КПК обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

За приписами частин 3, 8, 10 ст. 236 КПК перед початком виконання ухвали слідчого судді особі, яка володіє житлом чи іншим володінням, а за її відсутності - іншій присутній особі повинна бути пред`явлена ухвала і надана її копія. Слідчий, прокурор не має права заборонити учасникам обшуку користуватися правовою допомогою адвоката або представника. Слідчий, прокурор зобов`язаний допустити такого адвоката або представника до обшуку на будь-якому етапі його проведення. Особи,

у присутності яких здійснюється обшук, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу обшуку. Обшук житла чи іншого володіння особи на підставі ухвали слідчого судді в обов`язковому порядку фіксується за допомогою аудіо- та відеозапису.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що в цьому кримінальному провадженні на підставі ухвали слідчого судді 15 квітня 2020 року було проведено обшук автомобіля BMW, належного ОСОБА_7 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання засобів, знарядь та предметів його вчинення, зокрема, ювелірних виробів, ключів від автомобіля «HyundaiSantaFE», банківських карток, які належали загиблим.

У ході обшуку автомобіля BMW, крім іншого, було виявлено та вилучено золоті прикраси (шість каблучок, п`ять сережок, два браслети, підвіска), вирізи

з автомобільних килимів зі слідами речовини бурого кольору, мобільний телефон «Samsung Duos» сірого кольору, сім-карта оператора мобільного зв`язку «Київстар», два фіскальних чеки, дві банки з-під напою «RedBull», прозора пляшка ємністю два літри, кофта червоного кольору, сині штани зі смугами білого кольору, металевий розкладний ніж, телескопічна палиця, кросівки сірого кольору, мобільний телефон «Meizu» чорного кольору, автомобіль BMW, ключі від нього й технічний паспорт на цей транспортний засіб (т. 2, а. с. 4-16).

Крім того, зі змісту протоколу обшуку та відеозапису до нього видно, що перед початком його проведення слідчий, на виконання вимог ч. 3 ст. 236 КПК, пред`явив ОСОБА_7 ухвалу слідчого судді та надав її копію. Після ознайомлення засудженого з її змістом, слідчий роз`яснив право на залучення адвоката, однак ОСОБА_7 відмовився. Далі на запитання слідчого, чи може ОСОБА_7 добровільно видати речі, перераховані в ухвалі слідчого судді, засуджений надав ствердну відповідь

та добровільно дістав з-під водійського сидіння коробку з ювелірними виробами, повідомивши, що інших речей, зазначених в ухвалі, немає. Після чого працівники поліції почали проводити обшук автомобіля, за результатами якого було вилучено низку інших речових доказів.

Водночас жодних зауважень і скарг, зокрема щодо порядку проведення цієї слідчої дії, здійснення психологічного чи будь-якого іншого тиску, інших порушень прав та законних інтересів ні ОСОБА_7 , ні інші учасники слідчої дії не висловлювали та відповідно протокол таких зауважень не містить.

Отже, твердження захисту про порушення органом досудового слідства кримінального процесуального законущодо виявлення та вилучення ювелірних виробів та визнання їх речовими доказами у зв`язку з доступом працівників поліції до автомобіля ОСОБА_7 перед проведенням обшуку є неспроможними, оскільки ОСОБА_7 видав ці речі добровільно, перед тим як працівники поліції розпочали відшукання в його автомобілі предметів, зазначених в ухвалі слідчого судді.

У цьому аспекті апеляційний суд зауважив, що отримання саме під час цієї слідчої дії вказаних вище доказів узгоджується з протоколом проведення слідчого експерименту від 16 квітня 2020 року за участю ОСОБА_7 , який показав, як у квартирі за місцем проживання потерпілих вони знайшли та забрали золоті вироби, готівку, біжутерію тощо.

Крім того, відхиляючи доводи щодо недопустимості фактичних даних і речей, отриманих під час проведення обшуку автомобіля, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що за місцем убивства потерпілих, у їхньому автомобілі та за місцем їх проживання на час проведення обшуку вже не було згаданих золотих виробів.

У зв`язку із цим колегія суддів дійшла висновку, що в розпорядженні працівників поліції не було й не могло бути майна потерпілих, яке було знайдено в автомобілі ОСОБА_7 .

Верховний Суд звертає увагу, що доводи у касаційних скаргах сторони захисту щодо незаконності протоколу обшуку автомобіля зводяться до процесуальних порушень

з боку працівників правоохоронних органів, однак захист не заперечує факту видачі ОСОБА_7 під час проведення цієї слідчої дії ювелірних виробів потерпілих, а тому колегія суддів не бачить істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б свідчили про незаконність отриманих фактичних даних під час проведення обшуку.

Зважаючи на викладене вище, нерелевантним є посилання сторони захисту на постанову Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року (справа № 754/2553/18), оскільки у цьому кримінальному провадженні йшлося про сумнівність обставин виявлення предмету з відбитком пальця засудженого під час проведення вдруге обшуку автомобіля, що не було віднайдено в ході першого обшуку, а відомостей про убезпечення автомобіля від стороннього доступу в період між завершенням першого та початком другого обшуків не було.

Отже, у наведеній вище постанові предметом дослідження Суду були інші фактичні обставини проведення обшуку неодноразово.

Стосовно вилучених під час обшуку автомобіля BMW вирізів з автомобільних килимів зі слідами крові, яка згідно з висновком експерта від28 серпня 2020 року № СЕ/109/12/2-248МГ/20 належить ОСОБА_12 , а також вилучених серветок (об`єкт № 4), кофт (об`єкти № 5-8, 12, 13), на яких, відповідно до цього ж висновку експерта виявлено кров ОСОБА_6 , колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_6 під час судового розгляду не заперечував, що після вчинення вбивства сів до належного ОСОБА_7 автомобіля BMW з порізаною рукою, чого не заперечував і ОСОБА_7 , а тому можливість утворення на вказаних вище предметах слідів крові ОСОБА_12 та ОСОБА_6 узгоджується, зокрема, із показаннями самих засуджених.

Інші речові докази, вилучені під час обшуку автомобіля BMW, не мають ключового значення для цього кримінального провадження і суди попередніх інстанцій не покладали їх в основу доведення винуватості засуджених.

Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав неспроможними доводи щодо фальсифікації протоколу обшуку автомобіля через пропозицію видати відшукувані речі вже під час завершення обшуку, оскільки ці твердження не узгоджуються зі змістом самого протоколу обшуку та відеозапису його проведення (т. 2, а. с. 5).

Крім того, як слушно зауважив апеляційний суд, обшук автомобіля було проведено

у присутності ОСОБА_7 , спеціалістів ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , понятих

ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , однак ніхто з них не висловлював і не подавав будь-яких пропозицій чи зауважень під час проведення обшуку (т. 2, а. с. 4-11).

Отже, не встановлено обставин, що призводили б до недопустимості або вказували б на неналежність даних, зафіксованих у протоколі обшуку автомобіля BMWвід 15 квітня 2020 року.

Щодо доводів про незаконність підозри та обвинувачення ОСОБА_7 за пунктами

1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК

Захисники вказують, що орган досудового розслідування вніс до ЄРДР відомості стосовно ОСОБА_6 про вчинення ним злочину, передбаченого ст. 115 КК без кваліфікуючої ознаки (учиненого за попередньою змовою групою осіб), та щодо скоєння ним злочину, передбаченого ст. 187 КК, із кваліфікуючою ознакою (учиненого за попередньою змовою групою осіб).

Уважають, що перед оголошенням підозри ОСОБА_7 за пунктами 1, 6, 12 ч. 2

ст. 115 КК щодо нього необхідно було зареєструвати в ЄРДР кримінальне провадження із цією кваліфікацією. А тому оголошена ОСОБА_7 уточнена підозра та його обвинувачення за пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК є незаконними.

Вказані доводи були предметом ретельної перевірки апеляційного суду, який обґрунтовано визнав їх неспроможними з огляду на таке.

Як випливає з матеріалів кримінального провадження, 13 квітня 2020 року до ЄРДР було внесено відомості за № 0000908 про скоєння вбивства ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , тобто за фактом учинення злочину, з попередньою правовою кваліфікацією за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК.

14 квітня 2020 року до ЄРДР унесено відомості за № 0000910 за ч. 4

ст. 187 КК, де зазначено, що в ході проведення досудового слідства в кримінальному провадженні № 0000908 за ознаками злочину, передбаченого п. 1 ч. 2

ст. 115 КК, установлено, що ОСОБА_6 за попередньою змовою групою осіб учинив напад з метою заволодіння чужим майном. Цього ж дня вказані кримінальні провадження про вчинення умисного вбивства та скоєння розбійного нападу об`єднано в одне провадження.

Отже, відомості про скоєння умисного вбивства (ст. 115 КК), а також про вчинення розбійного нападу (ст. 187 КК) 13 та 14 квітня 2020 року було окремо внесено до ЄРДР,

а надалі об`єднано в одне провадження.

15 квітня 2020 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.

06 жовтня 2020 року ОСОБА_7 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та інкриміновано йому вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187 і пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК.

Зміни у провадженні № 0000908 від 13 квітня 2020 року було внесено до ЄРДР 08 жовтня 2020 року за ознаками злочину, передбаченого пунктами 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК та ч. 4 ст. 187 КК, де зазначено прізвища осіб, яким повідомлено про підозру, а саме ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Змінені підозри вручені підозрюваним у присутності захисників.

Надаючи відповідь на доводи сторони захисту, колегія суддів ураховує вимоги пунктів 4 і 5 ч. 5 ст. 214 КПК, якими визначено, що до ЄРДР вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела, а також попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Верховний Суд відзначає, що оскільки відомості до ЄРДР вносять до здійснення досудового розслідування, очевидно, що слідчий (дізнавач, прокурор), зазначає відомості щодо короткого викладу обставин і попередньої кваліфікації, виходячи із інформації, якою володіє на момент реєстрації.

Лише в ході розслідування, коли орган досудового розслідування встановить обставини визначені у ст. 91 КПК, стане зрозуміло, чи була попередня кваліфікація, яку внесено до ЄРДР і короткий виклад обставин, відповідними вчиненому діянню, або внесено припущення, яке не було підтверджено, і діяння має іншу кваліфікацію.

Саме тому законодавець, уст. 214 КПК використав терміни «можуть» свідчити про вчинення кримінального правопорушення, «попередня» кваліфікація.

Вказане вище узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду.

У цьому аспекті апеляційний суд слушно зауважив, що обсяг відомостей та правова кваліфікація вчиненого діяння можуть змінюватися впродовж усього розслідування. Адже на початку досудового розслідування наявний лише обмежений обсяг відомостей про події. У ході розслідування кількість, обсяг та якість виявлених відомостей збільшуються, і на момент завершення досудового розслідування справи відповідний суб`єкт кваліфікації повинен володіти всіма суттєвими, необхідними й достатніми даними про скоєне діяння (поведінку).

У разі наявності підстав, що зумовлюють зміну кваліфікації на стадії після повідомлення про підозру (заміна раніше повідомленої підозри або підстави для повідомлення нової), згідно зі ст. 279 КПК слідчий, прокурор зобов`язаний виконати дії, передбачені ст. 278 цього Кодексу.

З огляду на наведене, Верховний Суд не знаходить підстав вважати, що досудове розслідування стосовно ОСОБА_7 проводилося усупереч вимогам ст. 214 КПК,

а тому відхиляє цей довід сторони захисту.

Стосовно необґрунтованої відмови місцевого суду у призначенні ОСОБА_6 судової психіатричної експертизи

Сторона захисту стверджує, що районний суд безпідставно відмовив у призначенні судової психіатричної експертизи щодо ОСОБА_6 , незважаючи на те, що він, даючи показання в судовому засіданні, неодноразово вказував, що не пам`ятає частини подій у день вчинення інкримінованих йому діянь.

Перевіривши такі твердження захисника, колегія суддів установила, що захисник ОСОБА_8 подала до суду першої інстанції клопотання про призначення щодо

ОСОБА_6 судово-психіатричної експертизи, мотивуючи його тим, що в ході проведення розслідування не було встановлено стану осудності ОСОБА_6 під час вчинення суспільно небезпечного діяння.

Суд першої інстанції ухвалою від 04 грудня 2023 року в задоволенні вказаного клопотання сторони захисту відмовив, оскільки в цьому кримінальному провадженні вже було проведено судово-психіатричну експертизу, зокрема стосовно ОСОБА_6 , висновок якої міститься в матеріалах кримінального провадження, який було досліджено місцевим судом у судовому засіданні та враховано під час ухвалення оскаржуваного вироку.

З таким рішенням обґрунтовано погодилася і колегія суддів апеляційного суду, оскільки згідно з висновком експерта (за результатом судово-психіатричної експертизи) від 15 липня 2020 року № 81 ОСОБА_6 під час інкримінованих йому подій, а також на час проведення експертизи, хронічним психічним захворюванням, недоумством, тимчасовими та іншими хворобливими розладами психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За психічним станом ОСОБА_6 застосування примусових заходів не потребує.

Крім того, колегія суддів слушно зауважила, що будь-яких інших клопотань щодо визначення стану ОСОБА_6 сторона захисту не подавала, а в матеріалах провадження відсутні відомості, які б ставили під сумнів психічний стан ОСОБА_6 , який, зокрема, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває. А той факт, що під час давання показань у судовому засіданні місцевого суду засуджений не повідомив усіх обставин учинення злочинів, зазначивши, що він не пам`ятає деяких моментів, у цьому разі не може свідчити про існування сумнівів у його осудності.

Ураховуючи вказане вище, Верховний Суд доходить висновку, що доводи про необґрунтовану відмову місцевого суду у призначенні ОСОБА_6 судової психіатричної експертизи є неспроможними, оскільки як убачається із оскаржуваних судових рішень, суди обох інстанцій повною мірою врахували психічний стан ОСОБА_6 .

Щодо призначеного ОСОБА_6 покарання

Колегія суддів уважає, що наведені засудженим доводи не дають підстав для скасування судових рішень, у тому числі й у частині призначеного покарання.

Згідно із ч. 1 ст. 64 КК довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, місцевий суд повною мірою врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним злочинів, які класифікуються,

як особливо тяжкі, пов`язані із посяганням на життя потерпілих, що згідно

з Конституцією України є найвищою соціальною цінністю, конкретні обставини кримінального провадження, наслідки вчиненого у вигляді загибелі двох людей, які не створювали для нього жодної небезпеки, не чинили щодо нього протиправних дій, поведінку засудженого до, у момент та після вчинення злочинів, зокрема ретельну підготовку, кількість завданих тілесних ушкоджень, приховування слідів, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, частково визнав свою винуватість у вчиненому,

не перебуває на обліку в психіатра та нарколога, характеризується позитивно, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, а також наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину щодо осіб похилого віку.

Апеляційний суд, погоджуючись із висновками районного суду, урахував посткримінальну поведінку ОСОБА_6 , який після скоєння вбивства залишив потерпілих на місці події, не вжив жодних заходів для надання їм медичної допомоги,

а поїхав за місцем проживання потерпілих з метою заволодіння їх майном.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що лише виняткова міра покарання у виді довічного позбавлення волі відповідатиме меті, визначеній у ст. 50 КК, оскільки виправлення засудженого в разі застосування навіть максимальної межі строкового покарання неможливе через його суспільну небезпечність як особи, яка без жалю та вагань позбавила життя двох людей.

Отже, призначення ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі належним чином мотивовано у вироку районного суду з посиланням на встановлені обставини вчинених злочинів і дані, які характеризують засудженого.

На думку Суду, покарання, призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

За встановлених судом обставин та врахованих даних про особу засудженого доводи касаційної скарги про незаконність призначеного судом покарання

ОСОБА_6 не спростовують правильності висновків суду в частині призначення покарання у виді довічного позбавлення волі. Разом з тим, як видно з оскаржуваного судового рішення, усі істотні обставини було враховано судом під час призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкцій інкримінованих йому статей КК.

Переконливих доводів про необхідність призначення ОСОБА_6 менш суворого покарання в касаційній скарзі засудженого не наведено, у зв`язку із чим уважати покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, підстав немає.

Щодо позасудових показань засудженого ОСОБА_6 і свідка ОСОБА_15 .

ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі зауважує, що суд першої інстанції як на доказ вчинення ним злочинів за попередньою змовою з ОСОБА_7 , крім іншого, незаконно послався на протокол його допиту від 14 квітня 2020 року (т. 2, а. с. 21, 22). Водночас указує, що ці показання було надано ним унаслідок застосування незаконних методів досудового слідства.

Крім того, сторона захисту стверджує, що місцевий суд не здійснив належних заходів для виклику в судове засідання свідка ОСОБА_15 . Тому вважає незаконним посилання районного суду на її показання, отримані під час досудового слідства.

Розглядаючи вказані доводи, Суд касаційної інстанції зазначає таке.

Однією із загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань, речей і документів (п. 16 ч. 1 ст. 7 КПК).

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом (ст. 23 КПК).

Як видно із оскаржуваних судових рішень, суди послалися як на доказ винуватості засуджених на заяву-зізнання ОСОБА_6 від 14 квітня 2020 року, написану ним під час досудового слідства.

Отже, посилання у вироку місцевого суду та ухвалі суду апеляційної інстанції на

заяву-зізнання ОСОБА_6 від 14 квітня 2020 року про вчинення ним злочинів за попередньою змовою з ОСОБА_7 необхідно виключити з мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень.

У цьому контексті Суд звертає увагу, що твердження ОСОБА_6 про застосування

до нього недозволених методів слідства, унаслідок чого він, зокрема, написав указану вище заяву із зізнанням про вчинення ним злочинів за попередньою змовою

з ОСОБА_7 , від якої надалі відмовився, були предметом перевірки в межах кримінального провадження № 0000082 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК. За результатами перевірки доводів ОСОБА_6

про застосування до нього працівниками поліції недозволених методів досудового слідства, ДБР установило відсутність у діях працівників поліції складу злочину.

Тому постановою від 13 вересня 2024 року було ухвалено рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.

Крім того, як видно з матеріалів кримінального провадження, керуючись приписами

ч. 11 ст. 615 КПК, суди першої та апеляційної інстанцій послалися як на доказ винуватості ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на дані, отримані під час досудового слідства, які містяться на відеозаписі додаткового допиту свідка ОСОБА_15 , щодо якої не виконано ухвалу про привід у судове засідання.

Хоча суд апеляційної інстанції відреагував на твердження сторони захисту щодо незаконності посилання на позасудові показання свідка ОСОБА_15 через незабезпечення судом її явки, однак Верховний Суд уважає, що використання даних відеозапису додаткового допиту свідка, отриманих під час досудового слідства, у рішеннях судів попередніх інстанцій з посиланням на приписи ч. 11 ст. 615 КПК є помилковим.

Так, згідно з положеннями ч. 11 ст. 615 КПК (у редакції Закону від 14 квітня 2022 року № 2201-IX, який набрав чинності 01 травня 2022 року) показання, отримані під час допиту свідка, потерпілого, у тому числі одночасного допиту двох чи більше вже допитаних осіб, у кримінальному провадженні, що здійснюється в умовах воєнного стану, можуть бути використані як докази в суді виключно у випадку, якщо хід

і результати такого допиту фіксувалися за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації.

З оскаржуваних судових рішень вбачається, що свідка ОСОБА_15 було допитано 15 квітня 2020 року, тобто до набрання чинності вказаними вище приписами ч. 11 ст. 615 КПК.

Ураховуючи викладене, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 5 КПК допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання, суди попередніх інстанцій, безпідставно посилаючись на положення ч. 11 ст. 615 КПК, визнали допустимим доказом позасудові показання свідка ОСОБА_15 .

Отже, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції необхідно змінити: виключити із мотивувальних частин указаних судових рішень посилання як на докази винуватості на заяву-зізнання ОСОБА_6 від 14 квітня 2020 року та відеозапис додаткового допиту свідка ОСОБА_15 від 15 квітня 2020 року. Відповідно касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню.

Виключення із доказової бази зазначених доказів не впливає на правильність висновків судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, пунктами 1, 6, 12 ч. 2

ст. 115 КК.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 , його захисника - адвоката ОСОБА_8

і захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 08 грудня 2023 року й ухвалу Львівського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 змінити, виключити із мотивувальних частин указаних судових рішень посилання як на докази винуватості на заяву-зізнання ОСОБА_6 від 14 квітня 2020 року та відеозапис додаткового допиту свідка ОСОБА_15 від 15 квітня 2020 року.

У решті вирок та ухвалу залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною

та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3