Справа № 129/194/25
Провадження № 1-кп/135/79/25
У Х В А Л А

іменем України

01.05.2025 м. Ладижин Вінницька область

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі колегії суддів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 , секретаря судових засідань ОСОБА_7 , розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 у кримінальному провадженні №0000136 від 16.05.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

ВСТАНОВИВ:

І. Обставини справи та суть клопотання

На розгляді в Ладижинському міському суді Вінницької області перебуває кримінальне провадження №0000136 від 16.05.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

01.05.2024 до суду надійшло клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 .

Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, - у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності державній, економічній безпеці України: надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчинене в умовах воєнного стану.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2024 відносно ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави. Надалі строк дії обраного запобіжного заходу неодноразово продовжувався, востаннє ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 13.03.2025 продовжено до 11.05.2024 включно.

В обґрунтування клопотання про продовження строку тримання під вартою, прокурор зазначив, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, санкція якого передбачає максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Вказує на наявність таких ризиків, передбачених ст. 177 КПК України ризиків, які станом на теперішній час, не зменшились, оскільки ОСОБА_5 може: 1) переховуватись від суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), незаконно впливати на свідків та експертів (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

У зв`язку з викладеним вище, прокурор просить продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, адже наразі відсутні відповідні запобіжники для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

ІІ. Позиції сторін у судовому засіданні

2.1. Позиція сторони обвинувачення (прокурора)

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 повністю підтримав заявлене ним клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 .. Прокурор послався на обставини, викладені у письмовому клопотанні, та вказав на наявність об`єктивних підстав для продовження запобіжного заходу. У своїх доводах він наголосив на високому ступені суспільної небезпеки інкримінованого обвинуваченому злочину, що належить до категорії особливо тяжких, а також на існуванні процесуальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які, на його переконання, не лише не усунуті, але й залишаються актуальними. Прокурор підкреслив, що лише тримання під вартою як найбільш суворий запобіжний захід є достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та недопущення перешкоджання кримінальному провадженню.

2.2. Позиція сторони захисту (обвинуваченого та його захисника)

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні висловив заперечення проти задоволення клопотання прокурора. Він не визнає себе винуватим у вчиненні інкримінованого злочину та просив суд обрати щодо нього більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Обвинувачений наголосив, що має міцні соціальні зв`язки: перебуває у шлюбі, має неповнолітніх дітей на утриманні, постійне місце проживання, а тому не має наміру ухилятися від участі у судовому розгляді. Крім того, він звернув увагу суду на свій незадовільний стан здоров`я, що, на його переконання, унеможливлює подальше перебування в умовах тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 також заперечував проти задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою. У своїх поясненнях він підтримав позицію свого підзахисного, вказавши, що жоден із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, прокурором не доведений належним чином. Захисник наголосив, що обвинувачений не мав наміру переховуватись, не чинив жодного впливу на інших учасників провадження, і немає даних, що він вчинятиме нове правопорушення. У зв`язку з цим адвокат просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід домашній арешт.

ІІІ. Установлені судом обставини, положення закону, яким суд керувався, та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали

Суд, дослідивши клопотання прокурора та додані до нього матеріали, заслухавши думку прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, дійшов висновку, що клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню з огляду на таке.

3.1. Норми права, якими керується суд

Відповідно до частини першої статті 333 Кримінального процесуального кодексу України, під час судового провадження заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, визначених у розділі ІІІ.

Згідно з частиною першою статті 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення його дієвості. Відповідно до пункту 9 частини другої цієї ж статті, одним із таких заходів є запобіжний захід.

Метою застосування запобіжного заходу, відповідно до частини першої статті 177 КПК України, є забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам. Отже, застосування запобіжного заходу має забезпечувати ефективність кримінального провадження шляхом досягнення його цілей.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2024 щодо ОСОБА_5 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком 60 (шістдесят) діб без визначення розміру застави. Надалі строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався, востаннє ухвалою того ж суду від 13.03.2025, якою його дію продовжено до 11.05.2025 включно.

Зі змісту зазначених ухвал убачається, що підставами для їх постановлення були встановлені судом ризики, передбачені пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме: ризик переховування від суду, незаконного впливу на свідків або експертів, а також ризик продовження кримінального правопорушення.

Згідно з частинами першою та другою статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами своїх правових позицій. Сторони мають рівні права на збирання та подання доказів, клопотань, скарг, а також реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини п`ятої статті 131 КПК України, при розгляді питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони зобов`язані подати докази обставин, на які посилаються.

Згідно з частинами третьою, четвертою та п`ятою статті 199 КПК України, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що: заявлені раніше ризики не зменшились або не зникли,з`явилися нові ризики, що виправдовують продовження тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: (1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; (2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; (3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності інші обставини, перелік яких визначений у ст. 178 КПК.

З огляду на зазначене вище, суду належать вирішити, чи довели сторони кримінального провадження обставини, на які вони покликаються, вирішуючи це питання, суд виходив із такого.

Стаття 177 КПК України визначає, що ризики, які виправдовують застосування запобіжного заходу, можуть полягати, зокрема, у: переховуванні від суду; спробах впливу на свідків, потерпілих, експертів; можливості продовження кримінального правопорушення.

Підставою застосування або продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри, а також реальних ризиків, які дають суду підстави вважати, що обвинувачений може вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

На переконання суду, наявність таких ризиків передбачає встановлення обґрунтованої ймовірності вчинення зазначених дій у майбутньому, а не їх безумовного настання. КПК України не вимагає доведення того, що обвинувачений обов`язково здійснить відповідні дії, однак вимагає доведення реальної можливості їх вчинення у конкретному кримінальному провадженні.

Отже, першочергово суд має встановити, чи доведено існування ризиків, на які посилається прокурор, та оцінити співмірність обраного запобіжного заходу поставленим процесуальним цілям.

3.2. Оцінка наявності ризиків, передбачених статтею 177 КПК України

3.2.1. Ризик переховування від суду.

На переконання суду, ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_5 від суду є реальним, обґрунтованим та актуальним на час розгляду клопотання.

Суд враховує, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_5 , стосується вчинення особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України державної зради, вчиненої в умовах воєнного стану (ч. 2 ст. 111 КК України). За санкцією цієї норми передбачено максимальне покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що закономірно може створювати потужний мотив для обвинуваченого ухилитися від подальшої участі у кримінальному провадженні.

Суд також бере до уваги надзвичайні обставини, пов`язані з триваючим в Україні правовим режимом воєнного стану, запровадженим Указом Президента України №?64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України №?2402-ІХ. Умови широкомасштабної збройної агресії проти України істотно ускладнюють здійснення контролю за поведінкою осіб, щодо яких обрано менш суворі запобіжні заходи. За цих умов ризик безперешкодного перетину територій, що наближені до зон бойових дій або мають обмежене державне управління, значно зростає, що суд також вважає важливим чинником під час оцінки обґрунтованості зазначеного ризику.

Окремо варто відзначити, що у матеріалах провадження відсутні докази, які б свідчили про наявність у обвинуваченого глибоких соціальних або професійних зв`язків, які могли б слугувати гарантією його належної процесуальної поведінки у разі зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Враховуючи характер пред`явленого обвинувачення, ймовірність суворого покарання, вплив зовнішніх обставин воєнного стану, а також відсутність належних гарантій процесуальної поведінки, суд дійшов висновку, що ризик переховування ОСОБА_5 від суду є наявним, обґрунтованим і не усунутий станом на день розгляду клопотання.

3.2.2. Ризик незаконного впливу на свідків та експертів

Суд вважає обґрунтованим ризик, передбачений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачений ОСОБА_5 може здійснювати незаконний вплив на свідків та експертів, які беруть участь у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до статей 23, 224, 352 КПК України, суд може покласти в основу судового рішення лише ті свідчення, які були отримані безпосередньо під час судового розгляду. Частина четверта статті 95 КПК України прямо забороняє суду обґрунтовувати вирок показаннями, наданими під час досудового розслідування, якщо ці показання не були перевірені у судовому засіданні.

Отже, до моменту допиту свідків у суді вони залишаються вразливими до будь-якого незаконного впливу, зокрема з боку обвинуваченого, зацікавленого у спотворенні або зміні змісту їхніх показань. Ураховуючи тяжкість інкримінованого злочину, потенційно високу санкцію та серйозні правові наслідки, які можуть настати для обвинуваченого у разі обвинувального вироку, мотиви для впливу на таких осіб є очевидними.

З поданого прокурором клопотання та матеріалів, долучених до нього, вбачається, що свідки, чиї показання мають істотне значення для судового розгляду, ще не були допитані безпосередньо в суді, а отже залишаються під потенційною загрозою тиску.

Окремо суд зазначає, що ризик незаконного впливу поширюється також і на експертів, залучених до цього кримінального провадження. Відповідно до статей 101, 242245 КПК України, висновок експерта є джерелом доказів, що підлягає оцінці судом у поєднанні з іншими доказами. При цьому, згідно з частиною третьою статті 95 КПК України, експерт має бути допитаний у судовому засіданні, що забезпечує принцип безпосередності дослідження доказів.

До моменту допиту експерта в суді існує ризик здійснення на нього незаконного впливу з боку обвинуваченого, зокрема шляхом спроб переконати змінити оцінку досліджених матеріалів, пом`якшити сформульовані висновки або ухилитись від участі у суді. З урахуванням характеру обвинувачення, що стосується злочину проти основ національної безпеки держави, висновки експертів можуть мати ключове значення для підтвердження або спростування обставин, що мають істотне значення для кваліфікації діяння.

Суд також враховує, що на час розгляду клопотання відповідні експерти ще не були допитані в судовому засіданні, а отже залишаються під потенційною загрозою впливу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ризик незаконного впливу на свідків та експертів є наявним, конкретним та не усунутим, і з огляду на обставини кримінального провадження, не може бути ефективно нейтралізований шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

3.2.3. Вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Суд визнає обґрунтованим також ризик, передбачений пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачений ОСОБА_5 може продовжити злочинну діяльність або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Інкриміноване обвинуваченому діяння державна зрада, вчинена в умовах воєнного стану (ч. 2 ст. 111 КК України), за своїм змістом та наслідками є особливо суспільно небезпечним, оскільки посягає на основи суверенітету, територіальної цілісності та обороноздатності України. Характер цього злочину, його латентність, а також наявність організаційних або інформаційних зв`язків обвинуваченого з представниками іноземної держави створюють об`єктивне підґрунтя для припущення, що у разі перебування на волі обвинувачений може продовжити здійснення підривної діяльності проти держави.

Також суд бере до уваги, що реалізація такої злочинної діяльності, як правило, має системний і тривалий характер, включає підтримання комунікацій, передачу інформації, вчинення певних дій на шкоду державній безпеці, що може повторюватися або здійснюватися поетапно. У такому контексті, лише застосування суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може унеможливити продовження такого правопорушення.

Отже, з урахуванням характеру обвинувачення, потенційних наслідків для національної безпеки у разі продовження злочинної діяльності, а також відсутності належних гарантій процесуальної доброчесності обвинуваченого у разі перебування на волі, суд дійшов висновку, що ризик вчинення нового злочину або продовження вже інкримінованого є наявним, конкретним і не усунутим.

ІV. Оцінка доводів сторони захисту та аналіз альтернативних запобіжних заходів

На підставі дослідження матеріалів клопотання, наданих доказів, пояснень сторін кримінального провадження та аналізу встановлених ризиків, суд дійшов висновку, що прокурором обґрунтовано доведено наявність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зокрема, підтверджено наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме: ризик переховування обвинуваченого від суду; ризик незаконного впливу на свідків та експертів; ризик вчинення нового або продовження інкримінованого кримінального правопорушення.

Сторона захисту не надала жодних нових обставин, які б свідчили про зменшення або усунення вказаних ризиків, а отже, підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який немає. Суд також враховує характер і ступінь тяжкості інкримінованого злочину, який відповідно до статті 12 КК України є особливо тяжким та посягає на основи національної безпеки держави.

Відповідно до частини першої статті 197 КПК України, строк дії ухвали про тримання під вартою не може перевищувати 60 днів, і це клопотання прокурора подано у межах передбаченого строку.

Згідно з частиною третьою статті 176 та частиною першою статті 183 КПК України, тримання під вартою є виключним заходом, який може бути застосований лише тоді, коли доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатен запобігти відповідним ризикам. У даному випадку прокурор обґрунтував, що ані домашній арешт, ані особисте зобов`язання не можуть забезпечити досягнення мети запобіжного заходу.

Суд також бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Тейс проти Румунії» та «Чанєв проти України», згідно з якою автоматичне продовження тримання під вартою є неприпустимим, а суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний оцінювати наявність ризиків, характер обвинувачення та необхідність подальшого обмеження свободи. У цьому кримінальному провадженні така оцінка здійснена належним чином.

Щодо тверджень обвинуваченого про наявність сім`ї, дітей, соціальних зв`язків та проблем зі здоров`ям, суд зазначає, що жодних належних доказів про захворювання, що унеможливлює тримання під вартою, не подано. Питання перебування під вартою за станом здоров`я вирішується виключно на підставі відповідних медичних висновків, які у матеріалах провадження відсутні.

Інші доводи сторони захисту, зокрема про застосування домашнього арешту, не переконують суд у можливості належного забезпечення процесуальної поведінки обвинуваченого, не усувають наявних ризиків і не відповідають характеру вчиненого злочину.

У зв`язку з викладеним, суд вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 діб, оскільки такий захід є обґрунтованим, необхідним, співмірним та пропорційним поставленим цілям, а зміна запобіжного заходу на менш суворий у даному випадку є передчасною та необґрунтованою.

V. Щодо визначення застави

Відповідно до частини четвертої статті 183 Кримінального процесуального кодексу України, у період дії воєнного стану слідчий суддя або суд, постановляючи ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначати розмір застави, якщо обвинувачення стосується кримінального правопорушення, передбаченого, зокрема, статтями 109114-2, 258258-6, 260, 261, 402405, 407, 408, 429, 437442-1 Кримінального кодексу України.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 111 КК України (державна зрада, вчинена в умовах воєнного стану), яке належить до категорії особливо тяжких злочинів проти основ національної безпеки України.

З огляду на характер обвинувачення, тяжкість кримінального правопорушення, наявні та не усунуті ризики, а також відсутність законодавчого обов`язку визначати альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у межах вказаних категорій справ, суд вважає за можливе та обґрунтоване не визначати розмір застави при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 .

VI. Загальний висновок суду

Оцінивши у сукупності матеріали клопотання, пояснення сторін, надані докази та доводи учасників судового провадження, суд дійшов переконливого висновку, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою є обґрунтованим, відповідає вимогам кримінального процесуального закону та підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що стороною обвинувачення у порядку, передбаченому частинами третьоюп`ятою статті 199 КПК України, доведено наявність передбачених пунктами 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України ризиків: переховування обвинуваченого від суду, здійснення ним незаконного впливу на свідків або експертів, а також ризику вчинення нового кримінального правопорушення або продовження раніше розпочатого. Вказані ризики є конкретними, реальними, не усунутими, і на момент розгляду клопотання залишаються актуальними.

Відповідно до положень частини першої статті 183 КПК України, суд вважає, що встановлені ризики не можуть бути ефективно усунуті шляхом застосування жодного з більш м`яких запобіжних заходів. Такий висновок ґрунтується як на характері та тяжкості інкримінованого обвинуваченому злочину, так і на відсутності у нього належних процесуальних гарантій добросовісної поведінки.

Заперечення сторони захисту не підтверджені належними та допустимими доказами у розумінні частини п`ятої статті 131 КПК України й не спростовують наданих прокурором доводів. З урахуванням положень статті 178 КПК України, судом встановлено, що застосування альтернативних запобіжних заходів, таких як цілодобовий домашній арешт або особисте зобов`язання, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого, не усуне встановлених ризиків і не досягне мети, визначеної статтею 177 КПК України.

З огляду на особливо тяжкий характер інкримінованого кримінального правопорушення державна зрада, вчинена в умовах воєнного стану суд бере до уваги високий рівень суспільної небезпеки цього діяння, потенційно значущі наслідки для державної безпеки та відсутність обставин, які б дозволяли змінити запобіжний захід на менш суворий. Така позиція узгоджується із правовими висновками Верховного Суду та практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до яких застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно базуватись на актуальних, конкретних ризиках і не бути формальним чи автоматичним.

Крім того, відповідно до частини четвертої статті 183 КПК України, з огляду на кваліфікацію злочину за частиною другою статті 111 КК України, що входить до переліку, наведеного у цій нормі, а також ураховуючи дію в Україні правового режиму воєнного стану, суд вважає обґрунтованим та законним не визначати розмір застави при продовженні тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 .

З огляду на викладене, керуючись статтями 12 КК України, 22, 131133, 177, 178, 183, 194, 197, 333, 371, 372, 375, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Тростянецького відділу Гайсинської окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_4 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 29 червня 2025 року (включно).

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду через Ладижинський міський суд протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст судового рішення складено 02 травня 2025 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_2