Справа №127/3640/25
Провадження №1-кп/127/129/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.09.2024 за № 0000330, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, розлученого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

16.10.2024, точний час не встановлений, ОСОБА_6 , перебуваючи в одному із закладів громадського харчування в м. Одесі, зустрівся з ОСОБА_7 та запропонував організувати та здійснити незаконне перевезення осіб чоловічої статі призовного віку з метою їх подальшого незаконного перетину державного кордону України поза межами офіційних пунктів пропуску. За виконання зазначених дій ОСОБА_6 у подальшому мав отримати грошову винагороду в сумі 8000 доларів США з кожної особи.

В подальшому в ході телефонних розмов ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_8 , що бажає скористатись його послугами в організації незаконного перетину державного кордону України, а також що має ще двох знайомих, які також бажають скористатись його послугами.

07.11.2024 ОСОБА_6 , володіючи інформацією про способи та порядок здійснення охорони державного кордону України, усвідомлюючи існування обмежень щодо виїзду за кордон громадян України чоловічої статі призовного віку на період дії воєнного стану, діючи з корисливих мотивів з метою особистого збагачення, біля 21.00 год прибув до готельного комплексу «Версаль» по вул. Тиврівське шосе, 2 в м. Вінниці, де зустрівся з ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які діяли під контролем працівників правоохоронного органу у ході спеціального слідчого експерименту.

У подальшому ОСОБА_6 розповів зазначеним особам, які діяли під контролем працівників правоохоронних органів, деталі та умови їх незаконного переправлення через державний кордон України та повідомив, що за його послуги вони повинні сплатити 24000 доларів США (по 8000 доларів США з кожної особи) та 1500 доларів США за їх перевезення, на що ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 погодились.

08.11.2024 біля 11.55 год ОСОБА_6 на виконання попередньої домовленості, на території згаданого вище комплексу «Версаль» зустрівся з ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з якими додатково обговорив умови, суму та спосіб незаконного переправлення через державний кордон України. Після цього ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 1500 доларів США за їх перевезення, а також 600 доларів США разом з імітаційними грошовими коштами в умовній сумі 23400 доларів США в якості раніше обумовленої оплати за виконання комплексу дій з безпосереднього переправлення ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 через державний кордон України. Після цього ОСОБА_6 був затриманий працівниками правоохоронних органів.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про затвердження угоди про визнання винуватості, укладеної 29.01.2025 між прокурором ОСОБА_3 з однієї сторони та обвинуваченим ОСОБА_6 (в присутності захисника адвоката ОСОБА_11 ) з іншої.

Відповідно до обвинувального акта та наданої суду угоди про визнання винуватості дії ОСОБА_6 за вищевказаним фактом кваліфіковані за частиною третьою статті 332 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, вчинені щодо кількох осіб, вчинені з корисливих мотивів.

Згідно з наданою суду угодою ОСОБА_6 беззастережно визнає винуватість у вчиненні інкримінованого діяння, передбаченого частиною третьою статті 332 КК, відповідно до обвинувального акта, щиро кається, готовий нести покарання за вчинені ним діяння згідно з умовами укладеної угоди.

При цьому сторони погоджуються на призначення ОСОБА_6 покарання за частиною третьою статті 332 КК із застосуванням статті 69 КК у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, а також в інших юридичних особах, що фінансуються за рахунок державного або місцевого бюджету на строк 3 роки. На підставі статті 75 КК звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням та покласти обов`язки, передбачені статтею 76 КК.

ОСОБА_6 у судовому засіданні винуватість у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та просив затвердити угоду про визнання винуватості, призначивши визначене в ній покарання. При цьому зазначив, що угоду він уклав добровільно, наслідки її затвердження та наслідки умисного невиконання затвердженої угоди йому зрозумілі.

Будучи допитаним щодо обставин вчинення інкримінованого діяння, ОСОБА_6 надав суду чіткі та послідовні показання, які узгоджуються з фабулою пред`явленого йому обвинувачення. Розповів про спосіб, місце зустрічі з особами, яких мав переправити через державний кордон, способи переправлення цих осіб через державний кордон.

Захисники обвинуваченого адвокати ОСОБА_4 та ОСОБА_11 підтримали подану угоду та просили її затвердити.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження та угоду про визнання винуватості, суд дійшов до такого висновку.

Порядок здійснення кримінального провадження на підставі угод регламентований статтями 486-475 глави 35 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

Зі змісту абзаці п`ятого частини четвертої статті 469 КПК випливає, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Частиною четвертою статті 474 КПК визначений перелік питань, які суд зобов`язаний з`ясувати у обвинуваченого перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості.

У ході судового розгляду кримінального провадження відомостей, які б свідчили про те, що обвинувачений ОСОБА_6 не розуміє приписів пунктів 1-4 частини четвертої статті 474 КПК судом не встановлені.

Крім того, надана суду угода відповідає вимогам положень статті 472 та частині сьомої статті 474 КПК.

При цьому в судовому засіданні суд встановив, що ОСОБА_6 розуміє, положення частини другої статті 473 КПК, відповідно до якої наслідком укладання та затвердження угоди про визнання винуватості для прокурора і обвинуваченого є обмеження їх права на оскарження вироку; для обвинуваченого відмова від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим пункту 1 частини четвертої статті 474 КПК; ОСОБА_6 також розуміє, що виконання зобов`язання іншою стороною в рамках цієї угоди цілком залежить від дотримання нею Закону і будь-якого положення складеної угоди; у разі невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до положень статті 476 КПК прокурор має право упродовж строків давності притягнення до кримінальної відповідальності звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку та судового розгляду кримінального провадження в загальним порядку; ОСОБА_6 розуміє, що умисне невиконання угоди про визнання винуватості є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за статтею 389-1 КК.

Вирішуючи питання щодо можливості затвердження угоди та призначення обвинуваченій покарання, узгодженого сторонами, суд враховує таке.

Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 16.10.2018 (справа № 439/1344/17) звернув увагу, що за загальним правилом, у випадку наявності підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, з огляду на те, що інститут угод у кримінальному провадженні, як і інститут призначення покарання у тому числі з урахуванням його особливостей у випадку затвердження угоди (частина п`ята статті 65 КК) жодним чином (як в матеріальному, так і в процесуальному аспектах) не кореспондуються з інститутом звільнення від кримінальної відповідальності, є взаємовиключними та потребують розмежування.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Надана суду угода про визнання винуватості свідчить, що сторони узгодили призначення ОСОБА_6 кримінального покарання за частиною третьою статті 332 КК із застосуванням частини першої статті 69 КК у виді 5 років позбавлення волі, на підставі статті 75 КК звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням.

ВС у постанові від 16.10.2018 (справа № 439/1344/17) звернув увагу, що за загальним правилом, у випадку наявності підстав для звільнення від кримінальної відповідальності, з огляду на те, що інститут угод у кримінальному провадженні, як і інститут призначення покарання у тому числі з урахуванням його особливостей у випадку затвердження угоди (частина п`ята статті 65 КК) жодним чином (як в матеріальному, так і в процесуальному аспектах) не кореспондуються з інститутом звільнення від кримінальної відповідальності, є взаємовиключними та потребують розмежування.

У постанові від 10.10.2018 (справа № № 345/1136/17) ВС зауважив, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (стаття 69 КК), за вчинення злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, можливе лише у випадку наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Аналогічний висновок ВС зробив у постанові від 24.07.2019 (справа № 754/5102/18).

Разом з тим, у постанові від 23.07.2020 (справа № 331/54/18) ВС підтримав висновок апеляційного суду, згідно з яким посилання суду першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання та звільняючи його від відбування такого покарання на підставі статті 75 КК, послався на ті самі обставини, які пом`якшують покарання, що були враховані при застосуванні положень статті 69 КК, що, на переконання колегії суддів, є неправильним, адже врахування одних і тих же обставин справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до обвинуваченого положень статті 69 і статті 75 КК, є недостатнім.

Вище суд навів висновки та роз`яснення щодо ознак щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину.

З обвинувального акта випливає, що обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Крім того, захисники обвинуваченого в судовому засіданні зауважили про наявність ще двох обставин, що пом`якшують його покарання, а саме перерахування грошових коштів на рахунок Збройних Сил України, ведення активної волонтерської діяльності з метою підтримки діяльності Збройних Сил України, а також перебування на утриманні обвинуваченого малолітньої дочки та отримання останнім у зв`язку з цим статусу батька-одинака. Також захисник здійснила посилання на те, що за станом здоров`я її підзахисний ініціював питання щодо оформлення інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням.

Як суд зазначив вище, ОСОБА_6 у судовому засіданні факту вчинення інкримінованих йому діянь не заперечував, повідомивши суду, що вчинив злочин за обставин, викладених в обвинувальному акті, надав чіткі та послідовні показання щодо вчиненого ним діяння, щиро розкаявся та засудив свою діяльність. Допит обвинуваченого здійснений у судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 КПК. Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Вирішуючи питання щодо наявності інших обставин, які можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Перелік обставин, які пом`якшують покарання, визначений у частині першій статті 66 КК. Такими обставинами, є: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; 2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; 3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; 5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; 6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; 7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; 8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; 9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 66 КК при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

При цьому частиною третьою статті 66 КК визначено, що у разі якщо будь-яка з обставин, що пом`якшує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його пом`якшує.

У постанові від 19.07.2023 (справа № 442/2407/22) ВС зробив висновок, що перерахування застави на спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України (далі ЗСУ) може розглядатися судом як пом`якшувальна обставина.

У ході судового розгляду справи обвинувачений надав суду оригінал квитанції про здійснення перерахування на спеціальних рахунок грошові кошти на сприяння діяльності Збройних Сил України. Тому суд вважає, що ця обставина також має бути визнана такою, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

Вище суд зауважив, що захисники обвинуваченого в судовому засіданні в якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого назвали його активну громадянську та волонтерську діяльність з метою підтримки Збройних Сил України, надавши на підтвердження цього копії відповідних подяк.

Захисники обвинуваченого в якості характеристики особи їхнього підзахисного надали суду копії медичних документів з переліком встановленого діагнозу, а також посиланням на час і тривалість як стаціонарного, так і амбулаторного лікування. З метою нерозголошення відомостей, що становлять лікарську таємницю, детальний опис наданих суду матеріалів суд не здійснюватиме, однак вважає, що ці документи також мають бути прийняті до уваги в якості обставин, які суд враховує при призначенні кримінального покарання.

Відповідно до наданої суду копії рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.12.2018 мати неповнолітньої дочки обвинуваченого позбавлена батьківських прав і обвинувачений визнаний опікуном малолітньої дочки. Як представник сторони обвинувачення, так і захисники в судовому засіданні зауважили, що у зв`язку з цим обвинувачений є батьком-одинаком і ця обставина також має бути врахована судом під час призначення обвинуваченому кримінального покарання.

Згідно з приписами статті 12 КК ОСОБА_6 обвинувачений у вчиненні особливо тяжкого злочину. При цьому суд, окрім наведеного вище, враховує, що обвинувачений в силу статті 89 КК є особою раніше не судимою.

Отже, застережень, які б перешкоджали затвердженню угоди, встановлені частиною сьомою статі 474 КПК, у судовому засіданні встановлені не були. Узгоджене сторонами угоди покарання відповідає загальним засадам кримінального закону щодо призначення кримінального покарання, визначені у статтях 50 і 65 КК, згідно з якими особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи, що угода відповідає вимогам чинного кримінально-процесуального законодавства, обвинуваченому та його захисникам зрозумілі наслідки затвердження угоди, суд вважає за можливе затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором з однієї сторони та обвинуваченим в присутності захисника з іншої. При цьому суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_6 покарання, вид та міра якого була погоджена сторонами, тобто за частиною третьою статті 332 КК із застосуванням статті 69 КК у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, а також в інших юридичних особах, що фінансуються за рахунок державного або місцевого бюджету на строк 3 роки. На підставі статті 75 КК звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням та покласти обов`язки, передбачені статтею 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що ОСОБА_6 суд окрім основного покарання у виді позбавлення волі призначив і додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, а також в інших юридичних особах, що фінансуються за рахунок державного або місцевого бюджету.

Зі змісту пункту 4 підрозділу 1 розділу VI Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 за № 272/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.01.2019 за № 120/33091, строк покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі або позбавлення волі на певний строк поширюється на весь час відбування основного покарання і на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 КК з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Відповідно до приписів статті 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Отже, зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_6 судом звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд дійшов до переконання, що строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, а також в інших юридичних особах, що фінансуються за рахунок державного або місцевого бюджету необхідно рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Вище суд зазначив, що сторони погодили призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням. При цьому сторони здійснили посилання в угоді на недоцільність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Суд з огляду на зазначене вважає за доцільне зауважити, що пунктом 2 частини четвертої статті 374 КПК визначено, що у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, зокрема покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

У реченні першому абзацу першого пункту 19 Постанови № 7 ВСУ зауважив, що вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.

В реченні першому абзацу третьому пункту 19 Постанови № 7 ВСУ роз`яснив, що у разі якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки статтею 77 КК передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня. В реченні другому абзацу третього пункту 19 Постанови № 7 ВСУ зауважив, що при прийнятті такого рішення у вироку мають бути наведені відповідні мотиви; посилатися на статтю 69 КК непотрібно.

В абзаці четвертому пункту 19 Постанови № 7 ВСУ звернув увагу на те, що це правило не поширюється на випадки застосування судом передбаченої санкцією статті (санкцією частини статті) спеціальної конфіскації (предмети контрабанди, знаряддя і засоби полювання, незаконного зайняття рибним, звіриним або іншим водним промислом та все добуте тощо).

Суд вважає також за доцільне звернути увагу на висновок, викладений у постанові ВС від 22.01.2020 (справа № 463/2772/19), щодо формулювання резолютивної частини вироку суду. Зокрема, у наведеній постанові ВС зауважив, що з урахуванням того, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку навів належні мотиви щодо призначення засудженому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин, сформульоване у резолютивній частині рішення про застосування положень статті 75 КК (щодо її застосування до основного покарання) не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку, щодо чого безпідставно зробив уточнення в ухвалі суд апеляційної інстанції. У зв`язку з цим ВС дійшов висновку про необхідність виключення з ухвали апеляційного суду уточнення щодо звільнення на підставі статті 75 КК засудженого від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Хоча у наведеній постанові ВС зроблений висновок про формулювання застосування приписів статті 75 КК, суд вважає за можливе зроблені висновки покласти в основу мотивування ухваленого судом рішення щодо викладу резолютивної частини вироку суду, оскільки у резолютивній частині судового рішення має бути чітко зазначене покарання, яке призначене особі. Відсутність посилання на призначення відповідного покарання у резолютивній частині судового рішення (вироку) за умови належного мотивування такого рішення у мотивувальній частині свідчить про те, що судом такий вид покарання не призначений.

На необхідність застосування граматичного способу тлумачення при постановленні вироку звертав увагу ВСУ в постанові від 06.07.2017 (справа № 364/8/16-к).

Отже, аналізуючи наведені вище приписи, суд дійшов до переконання, що наведення у резолютивній частині вироку суду посилання на те, що такий вид додаткового покарання як конфіскація майна (без конфіскації майна) буде зайвим.

Частиною дев`ятою статті 100 КПК регламентовано, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

При цьому пунктом 1 зазначеної норми визначено, що гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Суд вважає за доцільне зауважити, що приписами частини першої статті 96-1 КК визначено, що спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини другої статті 96-1 КК регламентовано, що спеціальна конфіскація застосовується на підставі, зокрема обвинувального вироку суду.

Відповідно до частини першої статті 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 04.11.2020 (справа № 236/3696/18) ВС звернув увагу на те, що при застосуванні спеціальної конфіскації суд повинен не лише послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у КК, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар» (критерії, визначені Європейським судом прав людини). Приймаючи рішення про застосування спеціальної конфіскації, судам слід перевіряти, чи не порушує цей захід кримінально-правового характеру вказані критерії, ураховуючи при цьому обставини кримінального провадження.

Враховуючи, що мобільний телефон iPhone12 з сім картою НОМЕР_1 був використаний обвинуваченим для вчинення інкримінованого йому діяння, суд вважає за доцільне застосувати до зазначеного речового доказу спеціальну конфіскацію.

Разом з тим, у постанові 27.09.2021 (справа № 466/5842/20) ВС зауважив, що ураховуючи те, що у санкції частини першої статті 369 КК передбачене покарання у виді позбавлення волі, а також виходячи з положень частини першої статті 96-1 КК, спеціальна конфіскація до вилучених у засудженого грошових коштів у цьому випадку може бути застосована. Цим виключається альтернативна можливість вирішення питання про вилучення вказаних коштів у власність держави в порядку, визначеному у статті 100 КПК, щодо вирішення долі речових доказів.

Неправомірна вигода, як зазначив ВС, є предметом, а не знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 369 КК. Тому за наявності для того підстав неправомірна вигода могла бути конфіскована за рішенням суду на підставі пункту 5 частини дев`ятої статті 100 КПК.

У постанові від 11.02.2019 (справа № 755/10941/18) спеціальній конфіскації підлягає майно, що має матеріальну цінність та є у наявності сторони обвинувачення як предмет доказування, а не абстрактне поняття про нього. Якщо особа заволоділа грошовими коштами державного бюджету, розпорядилася ними на власний розсуд, але відшкодувала завдану шкоду в повному обсязі, то застосування до неї спеціальної конфіскації покладе на таку особу додатковий тягар, оскільки у такому випадку відсутній предмет спеціальної конфіскації.

Враховуючи, що вилучені в обвинуваченого грошові кошти в сумі 1500 та 600 доларів США останнім були отримані внаслідок вчинення інкримінованого йому діяння, вони є саме предметом, а не знаряддям інкримінованого йому діяння, суд вважає, що ці кошти слід конфіскувати в дохід держави згідно із зазначеним вище висновком ВС.

Згідно з наданими суду копіями ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2024 на речові докази під час досудового розслідування був накладений арешт, який доцільно скасувати.

Відповідно до частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинуваченого в межах пред`явленого йому обвинувачення.

Керуючись статтями 369-371, 373-374, 475 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 29.01.2025 між прокурором ОСОБА_3 з однієї сторони та обвинуваченим ОСОБА_6 (в присутності захисника адвоката ОСОБА_11 ) з іншої у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною третьою статті 332 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.09.2024 за № 0000330.

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною третьою статті 332 Кримінального кодексу України, та призначити покарання з урахуванням частини першої статті 69 Кримінального кодексу України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, а також в інших юридичних особах, що фінансуються за рахунок державного або місцевого бюджету строком 3 (три) роки.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Згідно з частиною п`ятою статті 72 Кримінального кодексу України строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 08.11.2024 по 08.02.2025 зарахувати до строку призначеного покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, державних та комунальних підприємствах, установах та організаціях, а також в інших юридичних особах, що фінансуються за рахунок державного або місцевого бюджету рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до положень статей 96-1, 96-2 Кримінального кодексу України застосувати спеціальну конфіскацію в дохід держави мобільного телефону марки iPhone12 з сім-картою НОМЕР_1 , який переданий до камери зберігання речових доказів ГУНП у Вінницькій області.

Речові докази:

-грошові кошти в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США, які передані до АБ «Укргазбанк», конфіскувати;

-грошові кошти в сумі 600 (шістсот) доларів США, які передані до АБ «Укргазбанк», конфіскувати;

-імітаційні кошти в кількості 234 (двісті тридцять чотири) штуки номіналом 100 (сто) доларів США, які передані до кімнати зберігання речових доказів ГУНП у Вінницькій області знищити;

-два посвідчення та додатки до посвідчення на ім`я ОСОБА_6 , які передані до камери зберігання речових доказів ГУНП у Вінницькій області, повернути ОСОБА_6 ;

-автомобіль марки Mersedes-Benz, державний номерний знак НОМЕР_2 , який поміщений на спеціальний майданчик ГУНП у Вінницькій області (вулиця Генерала Арабея, 17 в місті Вінниці) повернути власнику або іншій уповноваженій особі;

Арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 12.11.2024, скасувати.

Стягнути зі ОСОБА_6 на користь держави 4775 (чотири тисячі сімсот сімдесят п`ять) гривень 40 (сорок) копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених частиною четвертою статті 394 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: