УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року

м. Київ

справа № 484/7069/24

провадження № 51 - 2094 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , яка діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2025 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000300 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Первомайськ Миколаївської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь законного представника потерпілого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 50000 грн моральної шкоди та витрати з надання послуг психологом психотерапевтом у сфері охорони здоров`я у розмірі 14000 грн.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, 18 листопада 2024 року близько 10:00 год, ОСОБА_5 , перебуваючи на території Первомайської гімназії № 5 за адресою: вул. Корабельна, 4А, м. Первомайськ Миколаївської обл., у кабінеті 4-В класу № 46, вела урок української мови для учнів свого класу. На підґрунті того, що діти класу бешкетували та порушували дисципліну стався конфлікт з малолітнім ОСОБА_6 , у ході якого ОСОБА_5 зробила зауваження ОСОБА_6 , який на них не реагував. Надалі, 18 листопада 2024 року близько 10:10 год, ОСОБА_5 завдала з розмаху одного удару долонею лівої руки в область правого боку голови ОСОБА_6 , а саме в область щоки та вуха, чим спричинила останньому легкі тілесні ушкодження.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 01 квітня 2025 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 та представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 залишив без задоволення, а вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 січня 2025 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій вона, посилаючись на порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити зазначені судові рішення в частин вирішення цивільного позову.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що:

? потерпілою стороною не доведено заподіяння потерпілому моральної шкоди саме у розмірі, заявленому у цивільному позові, наявність такого матеріального стану обвинуваченої, який би свідчив про її спроможність реально задовольнити вимоги потерпілого;

? розмір задоволених судом позовних вимог не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, оскільки ОСОБА_5 отримує невеликий дохід, має на утриманні малолітню дитину та матір з 3 групою інвалідності;

? позовні вимоги щодо витрат з надання послуг психолога/психотерапевта є необґрунтованими, оскільки потерпіла сторона не долучила до позовної заяви жодних документів, які б безпосередньо підтверджували сплату суми в розмірі 14000 грн, а сам по собі рахунок на оплату послуг не може бути підтвердженням їх сплати.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

У той же час висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та правильності кваліфікації її дій в касаційному порядку не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника, якими вона обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційної скарги сторони захисту, яким апеляційний суд під час апеляційного розгляду дав належну оцінку.

Що стосується доводів про неправильне вирішення судом цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Так, згідно приписів ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Водночас розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Разом з цим, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Тож, указана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - морально (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Як убачається із судових рішень, потерпілою стороною у рамках кримінального провадження заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_5 моральної шкоди у розмiрi 150 000 грн.

Так, суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, врахував психологічний висновок практикуючого психолога ОСОБА_9 № 1-2025 від 14 січня 2025 року, відповідно до якого у малолітнього ОСОБА_6 спостерігаються симптоми посттравматичного стресового розладу, викликаного досвідом жорстокого поводження зі сторони вчителя; наявні ознаки високого рівня тривожності та схильності до депресивних реакцій, у дитини сформувалася негативна асоціація з навчальним процесом, що впливає на його емоційний та соціальний розвиток.

Разом з тим, виходячи із принципів розумності та справедливості суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена потерпілим сума моральної шкоди є завищеною і обґрунтовано зменшив її до 50000 грн.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в цій частині, зазначив, що місцевий суд, відповідно до вимог КПК України, ЦК України та практики Верховного Суду, урахував встановлені фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою, характер та обсяг перенесених малолітнім потерпілим душевних страждань, їх тривалість, а також те, що внаслідок протиправних дій обвинуваченої потерпілий переніс низку негативних емоцій у виді психологічного стресу і порушення звичного ритму життя.

Тож, суд апеляційної інстанції дійшов слушного висновку, що з огляду на вказане, місцевий суд визначив розмір грошового стягнення моральної шкоди потерпілому в розумних межах, що є достатнім та об`єктивним, для компенсації фізичних, моральних страждань та незручностей потерпілого, відповідає глибині його душевних страждань та характеру понесених ним втрат.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій та вважає, що розмір моральної шкоди вказаними судами було визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілого і конкретних обставин справи, а тому вважати його необґрунтовано завищеним підстав немає.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що позовні вимоги щодо витрат з надання послуг психолога/психотерапевта є необґрунтованими, оскільки потерпіла сторона не долучила до позовної заяви жодних документів, які б безпосередньо підтверджували сплату суми в розмірі 14000 грн.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, потерпілим заявлено цивільний позов про відшкодування витрат на сплату послуг психолога у сфері охорони здоров`я у розмірі 14000 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що стосовно відшкодування витрат на надання послуг психологом, суд першої інстанції виходив із доведеності понесених витрат.

Так, до психологічного висновку № 1-2025 долучено рахунок № 1 від 14 січня 2025 року на суму 14000 грн за надання послуг психологом/психотерапевтом у сфері охорони здоров`я ОСОБА_9 (20 терапевтичних сесій).

У той же час, судами встановлено що відповідно до змісту психологічного висновку, датованого 14 січня 2025 року слідує, що ОСОБА_10 (мати потерплого) 27 грудня 2024 року звернулася до практичного психолога ОСОБА_9 з приводу проведення діагностики психоемоційного стану дитини ОСОБА_6 та складання заключення за результатами діагностики; просила допомогти у відновленні емоційного стану сина та розробці рекомендацій для адаптації до шкільного середовища. Саме з цього висновку вбачається, що з дитиною ОСОБА_6 та батьками проведено бесіду та діагностику в процесі якої використані методи та методики (бесіда з дитиною, бесіда з матір`ю, спостереження за дитиною, візуальна діагностика); перелічено методики які були застосовані; зазначено тривалість діагностики.

З огляду на викладене, суди дійшли слушного висновку про те, що не можна ставити під сумнів надання потерпілому ОСОБА_6 таких послуг психологом/психотерапевтом у сфері охорони здоров`я.

Отже, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції належним чином дослідивши надані потерпілою стороною документи, цілком вірно задовольнив позов, поданий в інтересах малолітнього потерплого в частині стягнення з ОСОБА_5 витрат на сплату послуг психолога.

Тож, доводи захисника в цій частині також не є слушними.

З огляду на викладене, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Ухвала апеляційного суду належним чином мотивована, вона відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України.

У той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Первомайського районного суду Миколаївської області від 23 січня 2025 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3