Справа №592/3967/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/793/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Встановлення або поширення злочинного впливу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши без участі сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми, в порядку ч.4 ст. 422-1 КПК України, матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 255-1, ч. 1 ст. 255-2 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 1 ст. 255-2 КК України.

У рамках даного кримінального провадження, прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який закінчується, мотивуючого його тим, що раніше заявлені ризики, передбачені п. 1, п. 3 ст. 177 КПК України, існують та не зменшились і більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належну процесуальну поведінку останнього.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2025 року, продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 21 травня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в яких просить ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2025 року скасувати та призначити нове судове засідання.

В обґрунтування своїх вимог обвинувачений посилається на те, що заявлені стороною обвинувачення ризики, передбачені п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Так, раніше обраний відносно нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту виконувався обвинуваченим належним чином. Останній не допускав порушення встановлених процесуальних обов`язків, з`являвся на всі судові засідання в режимі відеоконференції, не перешкоджав досудовому розслідуванні та не пливав на жодних із учасників процесу.

Під час обрання йому запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, обвинувачений тяжко захворів, у зв`язку з чим він потрапив у лікарню та не зміг з`являтися на судові засідання. Сторона обвинувачення не врахувавши його тяжких стан здоров`я та поважність пропуску судових засідань, подала клопотання про зміну йому запобіжного заходу на тримання під вартою.

Обраний йому запобіжний захід у виді тримання під вартою дуже шкідливо впливає на стан здоров`я, а тому апелянт вважає за можливе змінити вид запобіжного заходу на інший більш м`який вид.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подану апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що обвинувачений тривалий час восени 2023 року та взимку 2024 року перебував на лікуванні. У зв`язку із перенесеною комою, обвинувачений має провали в пам`яті.

Окрім цього, обвинувачений перебуваючи за місцем мешкання в м. Конотоп, не вчиняв жодних дій спрямованих щодо незаконного впливу на свідків та потерпілу.

Крім того, апелянт зауважує про те, що стороною обвинувачення не доведено існування ризику переховування ОСОБА_6 від суду, зважаючи на те, що останній має міцні соціальні зв`язки (батька та дружину), двох неповнолітніх дітей, які проживають з ним.

Відповідно, посилання суду на те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою не можуть запобігти ризикам, є безпідставними.

Окрім цього, відповідно до правової позиції Європейського суду, відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилиться до вчинення нових злочинів.

Про призначення даного кримінального провадження до апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 (шляхом направлення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення) та прокурор повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення обвинуваченому та захиснику.

У поданих заявах захисника ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_9 , останні просять апеляційний розгляд проводити у їх відсутність.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що, в порядку ч.4 ст.422-1 КПК України, ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд провадження за їх участі, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , вищезазначених вимог Закону дотримався в повному обсязі.

Задовольняючи клопотання прокурора, подане в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 255-1, ч. 1 ст. 255-2 КК України, про продовження останньому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом було встановлено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та існують з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, а саме, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, не допитані потерпіла та обвинувачені, не досліджено письмові докази, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому та способи вчинення кримінальних правопорушень.

Відповідно, висновок суду про те, що неможливо запобігти вказаним ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, є вмотивованим і з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають заміні запобіжного заходу на інший більш м`який запобіжний захід. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Колегія суддів вважає, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 злочинів, які віднесено до категорії тяжких та особливо тяжких, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, що в сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також даними про особу обвинуваченого, який не має сталих соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштований, вказує на обґрунтованість продовження щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також, колегія суддів зважає і на те, що на даний час в Україні введено воєнний стан, що також є відповідним ризиком, який з врахуванням даних про особу обвинуваченого, характером злочинів у яких він обвинувачується додатково свідчить про правильність висновків суду першої інстанції, оскільки в зазначених умовах здійснення контролю за обвинуваченим правоохоронними органами, в разі застосування до нього інших більш м`яких запобіжних заходів, є ускладненим.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілу слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків та потерпілу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб, та дослідження їх судом.

Так, судовий розгляд вказаного кримінального провадження триває, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до обвинуваченого альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на свідків та потерпілу з метою зміни наданих ними показань на досудовому розслідування, для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєні злочини.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень захисника та обвинуваченого щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах кримінального провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду, незаконного впливу на свідків та потерпілу в кримінальному провадженні.

За таких обставин, під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження не було здобуто доказів, за яких можливо було б дійти висновку про незаконність прийнятого судом рішення та відсутність підстав для скасування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Апеляційні доводи захисника та обвинуваченого про можливість застосування відносно останнього більш м`якого запобіжного заходу, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки враховуючи встановлені судом ризики, більш м`який запобіжний захід не буде запобігати встановленим у справі ризикам.

Наявність у обвинуваченого фактичного місця проживання не може бути визнано таким чинником, який сам по собі нівелює встановлені у кримінальному провадженні ризики, зокрема переховуватися від суду.

До апеляційної скарги не додано переконливих доказів того, що обвинувачений ОСОБА_6 має стійкі соціальні зв`язки, які здатні реально вливати на його поведінку та могли би бути запорукою належної процесуальної поведінки обвинуваченого та реальною гарантією запобігти ризикам переховування від суду та незаконного впливу на потерпілу і свідків.

Захисником та обвинуваченим в апеляційних скаргах не наведено відомості, які підтверджують, що у соціальному, сімейному, матеріальному стані ОСОБА_6 сталися суттєві зміни, чи з`явилися нові обставини, які не були предметом дослідження судом першої інстанції і не були ним враховані, та які суттєво могли би вплинути на висновки про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 будь-якого альтернативного запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, колегія суддів зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує утримання обвинуваченого під вартою.

Доводи апелянтів в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений ОСОБА_6 не може утримуватися в умовах ізоляції зважаючи на його тяжкий стан здоров`я, який погіршився, колегія суддів до уваги не бере, оскільки останнім не надано підтверджуючих документів.

Щодо тверджень апеляційної скарги обвинуваченого щодо поважності його неявки в судові засідання, коли його було обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту, не підтверджується жодним доказом, а тому колегія суддів визнає їх необґрунтованими.

Посилання захисника на правову позицію Європейського суду в обґрунтування відсутності ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення чи продовження останнім вчиняти злочини, в якому він обвинувачується, колегія суддів не бере до уваги, оскільки ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не був заявлений стороною обвинувачення.

За таких обставин, під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження не було здобуто доказів, за яких можливо було б дійти висновку про незаконність прийнятого судом рішення та відсутність підстав для скасування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому, вказане судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 24 березня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4