Номер провадження: 11-кп/813/751/25
Справа № 514/1055/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 , його представників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 та обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Тарутинського райсуду Одеської обл. від 29.05.2024 у к/п № 0000134 від 11.04.2021 стосовно:

ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Виноградівка Тарутинського району Одеської обл., з середньою освітою, директора СФГ " Владіслав ", одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України

ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Виноградівка Тарутинського району Одеської обл., громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції:

ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

ОСОБА_12 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст.122 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_12 від відбуття призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 солідарно на користь потерпілого ОСОБА_7 матеріальну шкоду в розмірі 33 425 грн 13 коп., моральну шкоду в розмірі 80 000 грн, а також витрати, пов`язанні з наданням правничої допомоги у розмірі 43 000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнані винуватими у тому, що 10.04.2021, приблизно о 16:40 годині, знаходячись по вул. Центральна, біля буд. 94 в смт Тарутине Болградського району Одеської обл., вони зустріли потерпілого ОСОБА_7 , з яким вступили в сварку з побутових причин, під час якої негативно висловлювались на адресу один одного.

Під час цієї сварки, ОСОБА_11 , діючи спільно з ОСОБА_12 з мотивів особистих неприязних відносин до ОСОБА_7 , що виникли під час сварки, бажаючи помститись за висловлювання, які вони вважали образливими для себе, діючи з умислом, спрямованим на спричинення тілесних ушкоджень, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків в результаті своїх дій, ОСОБА_12 умисно кулаками обох рук завдав множинні удари ( не менше чотирьох) по волосистій частині голови та обличчю ОСОБА_7 .

Продовжуючи свої неправомірні дії, ОСОБА_12 схопивши обома руками ОСОБА_7 за тулуб, повалив його на тротуарну плитку та підійшовши до лежачого ОСОБА_7 , наніс останньому множинні удари (не менше чотирьох) кулаками по волосистій частині голови, обличчю та грудній клітці.

В цей час ОСОБА_11 , підійшовши до лежачого ОСОБА_7 , наніс ногами три удари по волосистій частині голови та обличчю, від яких останній короткочасно втратив свідомість.

За сукупністю нанесених ОСОБА_11 спільно з ОСОБА_12 ударів, ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у виді закритої черепно - мозкової травми у формі струсу - забою головного мозку з переломом кісток носа та передньої стінки лівої гайморової пазухи, синця лівої параорбітальної ділянки та субконьюнктивального крововиливу лівого ока, забійних ран лобової ділянки зліва, лівої щічної ділянки, верхньої губи зліва, які не були небезпечними для життя, при звичайному своєму клінічному перебігу викликали тривалий розлад здоров`я терміном понад 3-х тижнів (більше 21 дня) і за цим критерієм відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 не погодилася із оскаржуваним вироком в частині вирішення цивільного позову, посилаючись на те, що:

- судом 1-ої інстанції при визначенні розміру матеріальної шкоди не враховано розмір витрат, які понесені ОСОБА_7 для відновлення його стану здоров`я (реальні збитки), а також розмір доходів, яких він би міг реально отримати як фізична особа- підприємець в звичайних обставинах, за умови, що його права не були порушені неправомірними діями обвинувачених (упущена вигода) у підтвердження чого суду надано відповідні докази;

- суд 1-ої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди не врахував характер вчиненого правопорушення та глибину й час фізичних та душевних страждань ОСОБА_7 , внаслідок його вчинення, з огляду на те, що лікування ОСОБА_7 триває, змінився звичайний уклад його життя та життя його родини, як і не врахував відсутність добровільного відшкодування шкоди з боку обвинувачених, а тому визначений та стягнутий судом розмір моральної шкоди не є спів розмірним зі шкодою, завданою здоров`ю потерпілого.

Посилаючись на викладені обставини, представник потерпілого ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати у частині вирішення цивільного позову та ухвалити новий, яким стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 майнову шкоду у розмірі 42 992,07 грн. по 21 496,03 грн з кожного; упущену вигоду у розмірі 99 869,10 грн. по 49 934,55 грн з кожного; моральну шкоду у розмірі 300 000 грн. по 150 000 грн. з кожного.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого ОСОБА_7 та його представників ОСОБА_13 , ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_6 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 їх захисника ОСОБА_10 , які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Системний аналіз вказаного вироку свідчить про те, що він вказаним вимогам відповідає не у повному обсязі з огляду на такі обставини.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, правової кваліфікації їх дій та призначення покарання ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Аналізуючи посилання представника потерпілого ОСОБА_9 на необґрунтованість висновків суду, в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів зауважує на наступному.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В свою чергу, ч. 1 ст. 129 КПК України визначено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Як передбачено ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

В свою чергу, за приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові ККС у складі ВС у справі №709/1173/17 (провадження №51-875км19) від 03.10.2019 зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Окремої уваги заслуговує правова позиція, викладена у постанові ККС у складі ВС від 23.03.2023 у справі№127/35822/21 (провадження №51-3909км22), відповідно до якої системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести у рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець та судова практика визначили загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Так, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд 1-ої інстанції зазначив, що, визначаючи розмір морального відшкодування, враховує те, що потерпілому ОСОБА_7 злочинними діями обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 заподіяні моральні страждання, які полягають у душевних стражданнях, нервовому збудженому стані та негативних емоціях.

Разом із тим, суд зауважив на тому, що заявлені потерпілим ОСОБА_14 вимоги в частині морального відшкодування підлягають частковому задоволенню, а саме: в сумі 40 000 грн з кожного, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням обставин справи та приймаючи до уваги майновий стан обвинувачених.

Апеляційний суд враховує, що визначення розміру грошового відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду, в той же час вважає, що визначена судом 1-ої інстанції сума стягнення на відшкодування моральної шкоди не відповідає принципам справедливості та виваженості.

Так, факт заподіяння моральної шкоди цивільному позивачу потерпілому ОСОБА_7 від неправомірних дій цивільних відповідачів - обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 знайшов повне підтвердження дослідженими у судовому засіданні суду 1-ої інстанції доказами.

Колегія суддів приймає до уваги, що за сукупністю нанесених ОСОБА_11 спільно з ОСОБА_12 ударів, ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості, які не були небезпечними для життя, при звичайному своєму клінічному перебігу викликали тривалий розлад здоров`я терміном понад 3-х тижнів, внаслідок чого потерпілий у період з 11.04.2021 по 05.05.2021 перебувала на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» Одеської обласної ради.

Згодом, 05.05.2021 потерпілий ОСОБА_7 був виписаний із неврологічного відділення із призначенням відповідного курсу медикаментозного лікування, при цьому, потерпілому рекомендовано динамічне спостереження сімейного лікаря, невролога за місцем проживання, а також показане санаторно-курортне лікування (т.1, а.с. 61-62).

В подальшому, в період з 06.05.2021 по 19.05.2021 потерпілий ОСОБА_7 знаходився на реабілітації в ПП СП «ЛОК «Біла акація» з діагнозом основним «струс-забій головного мозку легкого ступеню» та з супутнім діагнозом «Гіпертонічна хвороба 2 ст.» (т. 1, а.с. 68).

Відтак, враховуючи ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, завданих потерпілому ОСОБА_7 спільними діями обвинувачених, характер та обсяг його фізичних та душевних страждань, пов`язаних із його побиттям, а також часу та зусиль, необхідних для відновлення стану здоров`я, невжиття обвинуваченими у добровільному порядку заходів із відшкодування шкоди, колегія суддів доходить висновку про те, що відшкодування моральної шкоди у розмірі 160 000 грн. буде таким, що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Надаючи оцінку іншим доводам представника потерпілого, колегія суддів зауважує на наступному.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

У ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі №3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі № 910/15865/14 і від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці - діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Окрім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах КЦС у складі ВС від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними розрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але їх неотримання через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові КЦС у складі ВС від 07.11.2018 у справі №127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Також позивач (кредитор) повинен довести факти вжиття ним певних заходів для одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання кредитором очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки самого кредитора, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.12.2019 у справі № 908/2486/18, від 15.10.2020 у справі № 922/3669/19, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Відсутність документального підтвердження конкретними розрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але їх неотримання через винні дії відповідача, не доведення факту вжиття потерпілим певних заходів щодо одержання таких доходів, спростовує його аргументи про необґрунтованість висновків суду 1-ої інстанції в частині неврахування при визначенні розміру матеріальної шкоди доходів, які б потерпілий міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено (упущена вигода) в сумі 99 869,10 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Водночас, ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, суд 1-ої інстанції, встановивши, що матеріальна шкода у вигляді упущеної вигоди у розмірі 99 869,1 грн. потерпілим документально не підтверджена, зробив правильний висновок про відмову в позові в частині таких вимог за недоведеністю.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо (ст. 1166 ч.ч. 1, 3, ст. 1195 ч. 1 ЦК України). При цьому, виходячи із законодавчих приписів, у своєму рішенні суд повинен навести точний розрахунок присуджених сум для відшкодування матеріальної шкоди.

У даній конкретній справі стягнення з обвинувачених на користь потерпілого документально підтвердженої суми матеріальної шкоди, яка була достовірно встановлена, в сумі 33 425 грн 13 коп. не суперечить висновку про застосування норми права, що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц.

На підставі викладеного, апеляційний суд погоджується із висновком суду 1-ої інстанції про часткове підтвердження розміру завданої потерпілому матеріальної шкоди, а саме: в частині витрат на лікування в сумі 33 425, 13 грн.

В свою чергу, апеляційний суд зауважує на тому, що будь-яких даних, які б свідчили про стан здоров`я потерпілого на теперішній час, зокрема, звернень до лікаря, придбання відповідних медикаментів, призначених лікарем при виписці, тощо, представником надано не було, що свідчить про те, що на теперішній час стан здоров`я потерпілої повністю відновлено.

Підсумовуючи все вищевикладене у своїй сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що вирок суду 1-ої інстанції підлягає відповідній зміні в частині вирішення цивільного позову, зокрема, цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинувачених ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в частині стягнення моральної шкоди необхідно задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 на користь потерпілого ОСОБА_7 в якості відшкодування моральної шкоди грошові кошти в розмірі 160 000 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення

За таких обставин, апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок суду відповідній зміні в частині вирішення цивільного позову, з мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 128, 370, 404, 405, 407, 408, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Тарутинського районного суду Одеської обл. від 29.05.2024, яким ОСОБА_11 та ОСОБА_12 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України змінити, в частині вирішення цивільного позову щодо суми стягнення моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 солідарно на користь потерпілого ОСОБА_7 кошти в сумі 160 000 (сто шістдесят тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4