Номер справи 366/1628/22
Номер провадження 1-кп/366/170/22
УХВАЛА

11 листопада 2022 року смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області колегіально

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря: ОСОБА_4 ,

прокурора: ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_8 , якого до зали суду доставлено конвоєм,

розглянувши в залі суду смт. Іванків у судовому засіданні клопотання прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_9 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 111 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Кагарлицького відділу Обухівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_10 звернувся до суду з обвинувальним актом в рамках кримінального провадження №0000340 від 13 вересня 2022 за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 111 КК України.

Ухвалою суду від 5 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.

28 жовтня 2022 року до суду від прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_5 надійшло клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на шістдесят діб.

В обґрунтування клопотання зазначено, що в ході досудового розслідування встановлено, що у невстановлений період часу, але не раніше ніж з 24 лютого 2022 року, а саме з моменту тимчасової окупації с. Сидоровичі Вишгородського району Київської області, в умовах запровадженого на всій території України воєнного стану, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, у громадянина України ОСОБА_8 виник умисел на вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненого в умовах воєнного стану.

З 24 лютого 2022, точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_8 , на виконання свого злочинного умислу, направленого на вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітету, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненого в умовах воєнного стану, будучи місцевим жителем с. Сидоровичі Вишгородського району Київської області, знаючи місцевість, володіючи інформацією стосовно місцевих мешканців с. Сидоровичі, адрес проживання та роду професійної діяльності останніх, зокрема мисливців, які могли чинити опір збройним силам рф, надавав останнім зазначену інформацію, виконуючи доручення військових рф.

При цьому, у зазначений період часу, ОСОБА_8 , з метою вчинення державної зради, отримавши гарантії особистої безпеки від представників окупаційних військ російської федерації, будучи озброєним, допомагав останнім орієнтуватися на місцевості.

Поряд із цим, у період тимчасової окупації села Сидоровичі Вишгородського району Київської області, ОСОБА_8 , на виконання свого злочинного умислу, направленого на вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітету, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненого в умовах воєнного стану, будучи озброєним, здійснював цілодобове патрулювання селом, тим самим, контролював переміщення територією села місцевих мешканців, які могли збирати та збирали інформацію щодо місць розташування блок-постів збройних сил рф.

Таким чином, ОСОБА_8 своїми умисними діями які виразилися у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: переході на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненого в умовах воєнного стану,вчинив кримінальне правопорушення передбачене частиною другою статті 111 КК України.

Ухвалою колегії суддів Іванківського районного суду Київської області від 14 жовтня 2022 року ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення застави на строк до 13 листопада 2022 року.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а також, що викладені обставини обґрунтовано свідчать про те, що ризики передбачені частиною першою статті 177 КПК України, доведені органом досудового розслідування та враховані колегією суддів Іванківського районного суду Київської області під час обрання 14 жовтня 2022 року запобіжного заходу ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою не зменшилися, є необхідність у продовженні обраної міри запобіжного заходу для запобігання вищенаведеним ризикам а саме: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні. Зазначив, що у вказаній справі наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту вискоків стандартів охорони прав і інтересів суспільства, характер кримінальних правопорушень, які пов`язані з злочинами проти основ національної безпеки України та проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, майновий стан та інші обставини визначені статтею 178 КПК України орган досудового розслідування вважає, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою надасть можливість запобігти ризикам зазначеним у клопотанні. Посилався на частину шосту статті 176 КПК України, відповідно до якої під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

На даний час досудове розслідування завершено та 14 жовтня 2022 року закінчується строк дії запобіжного заходу вигляді тримання під вартою, обраного ОСОБА_8 , прокурор просить про його продовження. При цьому, як вважає прокурор, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, просив його задовольнити, мотивуючи тим, що вказане кримінальне провадження є резонансним. Разом з тим, ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 111 КК України та відповідно до вимог пунктом 4 частини першої статті 184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризику, передбаченого у частиною першою статті 177 КПК України, і в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 покладається необхідність запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на свідків, тому просить застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою. Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_8 підозри у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частини другої статті 111 КК України підтверджується зібраними, під час досудового розслідуваннями, в кримінальному провадженні доказами.

В судовому засіданні обвинувачений та захисники заперечували проти задоволення клопотання та просили обрати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою домашній арешт. Вважають, що прокурор не довів наявність ризиків передбачених частиною першою статті177 КПК України.

Дослідивши обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000340, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 вересня 2022 року щодо ОСОБА_8 за частиною другою статті 111 КК України, клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу, судом встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: переході на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненого в умовах воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення передбачене частиною другою статті 111 КК України.

Ухвалою колегії Іванківського районного суду Київської області від 14 жовтня 2022 року обрано обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 30 (тридцять) діб, тобто до 13 листопада 2022 року, включно, без визначення розміру застави у кримінальному провадженні і утримувати його у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд, з урахуванням положень кримінального процесуального закону щодо судового контролю за дотриманням прав обвинувачених, керуючись принципом правової визначеності, відповідно до положень статті 183 КПК України, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із положеннями статті 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ретельно проаналізувавши доводи, наведені прокурором, суд дійшов висновку про те, що прокурор не підтвердив ризиків, що обвинувачений, перебуваючи на волі зможе переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні.

Ризики втечі недоведені, оскільки у зв`язку з введенням в Україні правового режиму воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та на виконання вимог Закону України «Про правовий режим воєнного стану» визначено правила виїзду за межі України окремих категорій осіб. За загальним правилом на період дії правового режиму воєнного стану чоловікам - громадянам України, віком від 18 до 60 років, а також жінкам-військовозобов`язаним обмежено виїзд за межі України, крім військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Разом з тим, з наданих суду довідок-характеристик, убачається, що ОСОБА_8 з 1 квітня 2022 року проходив військовому службу в Збройних Силах України, а саме у військовій частині НОМЕР_1 , бобир повідомив державу про місце свого знаходження, ставши на військовий облік, що надає суду підстави вважати, про достатність часу ОСОБА_8 при бажанні міг залишити межі країни, в тому числі через тимчасово непідконтрольні частини кордону.

Ключові свідки обвинувачення допитані, що нівелює ризики впливу на них.

Відповідно до пункту 3 статті п`ятої Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Запобіжні заходи - це заходи забезпечення кримінального провадження, застосування яких супроводжується обмеженням конституційних прав і свобод осіб, які підозрюються у вчиненні кримінальних правопорушень. Ці обмеження стосуються свободи пересування та вільного вибору місця перебування.

Згідно з вимогами статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, може переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016)

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Відповідно до статті 178 КПК України при вирішенні питання про продовження (обрання) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Про фундаментальність права на свободу та особисту недоторканність свідчить також факт його закріплення у більшості міжнародних правових актів. Зокрема, у Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9), у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року вказано, що ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9).

Право на свободу та особисту недоторканність, як і будь-яке інше право, потребує захисту від свавільного обмеження, для чого вимагається періодичний судовий контроль за обмеженням чи позбавленням свободи та особистої недоторканності, що має здійснюватися у визначені законом часові інтервали.

У частині першій статті 183 КК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кодексу. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

У відповідності до вимог статті 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється на засадах верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України").

Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема домашнього арешту та тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути ( пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).

Європейським судом 15.12.2016 року прийнято рішення "Ігнатов проти України" (заява N 40583/15), де констатував порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (право на свободу та особисту недоторканість). Зокрема, Європейський суд зазначив про те, що під час процедури розгляду питання про продовження запобіжного заходу «суддя не вказав у чому полягають конкретні ризики щодо кожного обвинуваченого, а отже рішення було свавільним та не відповідає вимозі "законності»; впродовж всього періоду заявник тримався під вартою на підставі припущень щодо можливого тиску на свідків та перешкоджання слідству та суду. В той час як згідно ст. 5 Конвенції органи державної влади повинні надати реальні докази існування таких ризиків". Отже, визнаючи порушення п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод під час розгляду зазначеної справи Європейський суд вкотре повторив позицію щодо того, що відсутність мотивації в судовому рішенні щодо продовження тримання під вартою несумісне з принципом захисту від свавілля, що передбачається пункту 1 статті 5 Конвенції.

Так, звертаючись до суду із вказаним клопотанням, прокурор обґрунтовує його тим, що усвідомлюючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_8 , а також покарання, передбаченого кримінальним законом, останній може умисно ухилятись від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а також може: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду та незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Проте, суд критично відноситься до такої позиції прокурора, так як вона йде врозріз з практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Окрім того, слід вказати, що кваліфікація дій підозрюваного ОСОБА_8 , не тягне за собою автоматичне визнання його вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, він до винесення вироку вважається таким, який не винуватий у вчиненні злочину, який йому інкримінується, а тому суд вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлено обвинувачення, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою.

В рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) вказано підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

В пункту 85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.), зазначено, що тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.) - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.

Відповідно до висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009 р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

В Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006 р.) сказано, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.

Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.

Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою, що знайшло свої відображення в рішенні ЄСПЛ «Строган проти України», № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.

Крім того, в рішенні по справі «Осипенко проти України», №. 4634/04, §§ 77 і 79, 9 листопада 2010 року), вказано, що з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою. Викладені міркування є достатніми для того, щоб Суд прийшов до висновку, що мало місце порушення параграфу 3 статті 5 Конвенції».

Тобто, саме прокурором в процесі повинно бути надано такі докази неможливості зміни запобіжного заходу на більш м`який, які б не могли б бути піддані жодному сумніву.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно Постанови №14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 р. «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

В той же час ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Прокурор, у свою чергу, не навів доказів реальної можливості незаконного впливу підозрюваного на процес доказування у даному кримінальному провадженні, в тому числі і на свідків.

Зокрема, прокурор у своєму клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , не вказав будь-які дії вчиненні ним, які б свідчили про його наміри незаконно вплинути на свідків у даному кримінальному провадженні, що унеможливлює обрання йому більш м`якого запобіжного заходу.

Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Суд при розгляді клопотання ретельно перевіряє дані про особу (вік, здоров`я, сімейний стан, соціальна зайнятість особи, вид діяльності, місце проживання п.п. 3-10 ч. 1 ст. 178 КПК).

Згідно ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті , але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Отже, враховуючи те, що прокурором в судовому засіданні доведено наявність ризиків, передбачених статей 177 КПК України не доведено обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, колегія суддів, приходить до переконання, що домашній арешт як більш м`який запобіжний захід, забезпечить виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до статті 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Також, у відповідності до ч.5 ст. 194 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 певні обов`язки.

На підставі викладеного та керуючись статтею 29 Конституції України, статтями 8, 176-179, 181, 183, 194, 202, КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Фастівської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_9 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 111 КК України відмовити.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді тримання під вартою скасувати, звільнивши з під варти в залі суду..

Клопотання захисника ОСОБА_7 про застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту задовольнити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на строк 30 (тридцять) діб, тобто до 10 грудня 2022 року, включно, з носінням електронного засобу контролю, заборонивши йому залишати зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 такі обов`язки:

- утриматися від спілкування із свідками переліченими у реєстрі до обвинувального акту;

- зявлятися за викликами до суду.

Зобов`язати працівників ВП №1 Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області доставити обвинуваченого ОСОБА_8 , до місця домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Виконання ухвали доручити ВП №1Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області.

Початок строку дії ухвали суду про запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, обчислювати з 11 листопада 2022 року до 10 грудня 2022 року, включно.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що відповідно до частини 5 статті 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала в частині відмови і обрання запобіжного заходу може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляції не зупиняє виконання ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 16 листопада 2022 року.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3