Справа № 711/9370/24
Номер провадження 1-кп/711/236/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року м.Черкаси

Придніпровський районний суд м.Черкаси в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Придніпровського районного суду м.Черкаси кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003715 від 06.11.2024, стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Львів Львівської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, розлученого, офіційно не працевлаштованого, який на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей чи інших осіб не має, депутатом, учасником бойових дій не являється, не є особою з інвалідністю, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 13.07.2022 Франківським районним судом м.Львова за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, покарання не відбув, судимість не погашена;

- 23.09.2024 Шевченківським районним судом м.Львова за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, покарання не відбув, судимість не погашена;

- 14.03.2025 Сихівським районним судом м.Львова за ч. 1 ст. 309 КК України із застосуванням ч.1,4 ст.70, ч.1 ст.71 КК України остаточно призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, на підставі ч.3 ст.72 КК України покарання у виді штрафу призначених вироками від 23.09.2022, 23.09.2024 виконувати самостійно,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

06.11.2024 близько 12 год. 01 хв., ОСОБА_5 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи біля житлового будинку АДРЕСА_2 , за раптово виниклим умислом, направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом, підійшов до припаркованого біля вищевказаного житлового будинку автомобіля ИЖ моделі 2715, 1985 року випуску, зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість якого згідно висновку транспортно - товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-24/16137-АВ від 19.11.2024, становить 12850 грн., який належить ОСОБА_6 , та незаконно проник в салон вказаного автомобіля, шляхом опускання скла з водійської сторони, розмістившись на передньому сидінні водія, завів двигун, увімкнув передачу перемикання швидкостей та розпочав рух, чим незаконно заволодів транспортним засобом. У подальшому ОСОБА_5 керуючи автомобілем ИЖ моделі 2715, 1985 року випуску, зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , здійснив наїзд на стіну будинку та пошкодив вказаний автомобіль, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбачених ч. 1 ст. 289 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності і він їх у повному обсязі підтверджує. Пояснив, що він 06.11.2024 близько 12 год. 01 хв., знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи біля житлового будинку № 17 по вул. Митницька в місті Черкаси, вирішив заволодіти автомобілем. Підійшов до припаркованого біля житлового будинку автомобіля ИЖ, зеленого кольору, проник в салон автомобіля, опустивши скло з водійської сторони, сів на водійське сидіння, завів двигун, та розпочав рух. Потім керуючи автомобілем він наїхав на стіну будинку та пошкодив автомобіль.

Просив врахувати, що під час досудового розслідування він усвідомив та повністю визнав свою провину, зробивши для себе належні висновки, засуджує свою поведінку. Цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди визнає частково, а саме: матеріальну шкоду в розмірі 12 850,0 грн. визнає в повному обсязі, моральну в розмірі 50 000,0 грн. спросив стягнути на розсуд суду, витрати на правову допомогу в розмірі 25 000,0 грн. визнав частково. В подальшому зобов`язується відшкодувати заподіяні потерпілому збитки. Просить вибачення за вчинений злочин. У скоєному щиро розкаявся та просив суворо не карати, надавши шанс на виправлення.

Потерпілий ОСОБА_6 подав до суду заяву про проведення судового засідання без його участі. Завдані збитки не відшкодовані, просив призначити обвинуваченому покарання на розсуд суду. Також потерпілим був заявлений цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 12 850,0 грн., моральної шкоди в розмірі 50 000,0 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 25 000,0 грн., які просив задовольнити, так як вважає, що внаслідок неправомірних дій обвинуваченого йому завдано матеріальну та моральну шкоду та понесені ним витрати на правову допомогу.

Врахувавши наведене, запитавши думку присутніх учасників кримінального провадження, які не заперечили щодо проведення судового засідання за даної явки, суд, відповідно до положень ст.325 КПК України визнав за можливе з`ясувати всі обставини кримінального провадження за відсутності належно повідомленого потерпілого.

Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства злочині при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, вислухавши думку прокурора, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.

Заперечень з приводу оголошених фактичних обставин, встановлених в ході досудового розслідування в кримінальному проваджені, від сторін не надійшло, учасники погодилися із кваліфікацією вчинених діянь, будь-які заперечення відсутні.

Вина обвинуваченого ОСОБА_5 підтверджується доказами, які були зібрані органами досудового розслідування і які він визнав в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Враховуючи викладене, у суду не викликають сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, дослідивши цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 , матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 суд кваліфікує за ч.1 ст.289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.289 КК України, які відповідно ст.12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, притягувався до адміністративної відповідальності, офіційно не працевлаштований, на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей чи інших осіб не має, не є особою з інвалідністю, на консультативному та диспансерному нагляді у лікаря нарколога не перебуває, амбулаторну психіатричну допомогу у лікаря психіатра м. Черкаси не одержує, характеризується посередньо, завдані потерпілому збитки не відшкодовані, щиро розкаявся у вчиненому.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст.66 КК України, суд визнає щире каяття.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, відшкодовує заподіяні потерпілим збитки, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, вибачався за вчинене та висловлював жаль з приводу вчиненого, позов визнав частково, критично оцінював свої дії та готовий нести відповідальність за вчинене, що свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, згідно ст.67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, суд бере до уваги, що ОСОБА_5 , будучи особою раніше неодноразово судимою за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.309 КК України, не зробив для себе належних висновків та продовжив злочинну діяльність, що вказує на підвищену суспільну небезпеку цієї особи та недосягнення виховної мети покарання, призначеного за попередніми вироками.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальні правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєні кримінальні правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого злочину, його наслідків, особи обвинуваченого, обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого та обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, поведінку обвинуваченого після вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, який усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ст.50 КК України, призначити покарання у виді позбавлення волі, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування ст.75, ст. 69 КК України чи приписів ст. 69-1 КК України, до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

При цьому, як роз`яснила Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 25.06.2018 (справі №511/37/16-к) правила призначення покарання, передбачені ч. 4 ст. 70 КК України, застосовуються в разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому злочині, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. У такому випадку суд може при призначенні покарання за другим вироком як поглинути покарання за першим вироком, так і приєднати його повністю або частково, однак таким чином, щоб обраний захід примусу не перевищував максимального покарання, встановленого статтею (частиною статті), за якою особу засуджено, і водночас не був меншим строку покарання, визначеного за перший злочин. При цьому суд зобов`язаний в остаточне, призначене за сукупністю злочинів, покарання зарахувати покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 71 КК України встановлено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Як вбачається із ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

У зв`язку з тим, що обвинувачений ОСОБА_7 засуджений за вироком Сихівського районного суду м.Львова від 14.03.2025, а дане кримінальне правопорушення у цьому кримінальному провадженні скоїв до ухвалення попереднього вироку, тому суд при призначенні остаточного покарання керується вимогами ч. 4 ст. 70 КК України.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, з урахуванням ч. 3 ст. 72 КК України, покарання, призначене за вироком Франківського районного суду м. Львова від 13.07.2022 за ч.1 ст. 309 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї) тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень., та призначене вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 23.09.2024 у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї) тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень виконувати самостійно.

Призначення ОСОБА_5 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

До обвинуваченого ОСОБА_5 ухвалою слідчого судді від 08.11.2024 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Підстав для зміни або скасування застосованого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили - суд не вбачає, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України суд вважає за необхідне зарахувати в строк призначеного обвинуваченому за даним вироком покарання строк попереднього ув`язнення обвинуваченого у межах даного кримінального провадження, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі за період затримання з 06.11.2024 згідно ч.4 ст.208 КПК та по день набрання вироком законної сили.

Цивільний позов заявлений потерпілим ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу обвинувачений визнає частково, а саме: матеріальну шкоду в розмірі 12 850,0 грн. визнає в повному обсязі, моральну шкоду в розмірі 50 000,0 грн. просив вирішити на розсуд суду, витрати на правову допомогу в розмірі 25 000,0грн. визнає частково.

Розглядаючи заявлений цивільний позов ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрат на правову допомогу, завданої внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, суд виходить з наступного.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

У ст.62 КПК України зазначено, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична чи юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) обвинуваченого, однак згідно частини другої цієї статті, права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви до суду.

Частиною першою статті 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч 1 ст. 82 ЦПК України обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Як визначено ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

В судовому засіданні встановлено, що в наслідок неправомірних дій обвинуваченого - цивільного відповідача ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_6 , який є цивільним позивачем, отримав матеріальну шкоду. Вказаний факт безпосередньо був підтверджений під час судового розгляду. Обвинувачений визнаючи всі фактичні обставини зазначені в обвинувальному акті, тим самим підтвердивши факт незаконного заволодіння транспортним засобом, який належить потерпілому.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення цивільного позову, та стягнення з обвинуваченого цивільного відповідача ОСОБА_5 на користь потерпілого цивільного позивача ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 12 850 грн.

Судом встановлено, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченим ОСОБА_5 , потерпілому ОСОБА_6 була завдана моральна шкода, що полягає у перенесених ним моральних стражданнях, а також у вимушених змінах звичного для нього способу життя, пов`язаних з втратою майна.

Як вбачається з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 із подальшими змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В п.п. 5, 9 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, вказано, що суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, про що було роз`яснено в п.3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Так, у даному кримінальному провадженні доведено вину обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, судом встановлено, що діями обвинуваченого потерпілому завдано моральну шкоду.

З урахуванням фактичних обставин справи та матеріалів провадження, вбачається причинний зв`язок між заподіяною потерпілому моральною шкодою та протиправними діями обвинуваченого.

Наслідком дій обвинуваченого спричинено моральну шкоду, яка проявилася в сильних душевних переживання.

Внаслідок протиправних дій відповідача обвинуваченого ОСОБА_5 позивачем потерпілим ОСОБА_6 понесені моральні втрати, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, які останній міг реалізувати не витрачаючи часу на підготовку заяв та судових позовів, відвідування установ органів державної влади, щоб добитися належного захисту своїх порушених прав. Крім того, внаслідок протиправних дій відповідача моральному здоров`ю позивача спричинено моральну шкоду, тому що весь період намагання поновити порушені права, життя позивача було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями.

Всі наведені обставини потягнули душевні страждання, переживання та негативні емоції і безумовно призвели до порушення ритму життя потерпілого.

Вирішуючи доведеність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілого, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності, виходить з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, суд розглядає достатньо переконливі з погляду розумності пояснень потерпілого щодо характеру завданих йому немайнових втрат, а саме, що потерпілий отримав моральні страждання внаслідок вчиненого злочину, завдання якого сильно вплинуло на його життєвий уклад, оскільки він позбавлений можливості вільного пересування на своєму транспортному засобі та оперативному вирішенню побутових, сімейних потреб в такий складний час. Також зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану автомобіля.

З урахуванням викладеного, глибину душевних страждань потерпілого, майновий стан обвинуваченого, а також враховуючи те, що відшкодування моральної шкоди не може бути засобом збагачення, суд вважає, що цивільний позов заявлений потерпілим про стягнення моральної шкоди з обвинуваченого підлягає задоволенню, а саме: в розмірі 50 000 гривень, який буде співрозмірним, справедливим і розумним.

Виходячи з вимог п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України, згідно з яким у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальними правопорушеннями, суд вважає вимоги потерпілого щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди такими, що підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що злочинними діями обвинуваченого йому було завдано матеріальну шкоду на суму у розмірі 178 820,00 грн. моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн..

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження факту надання правової допомоги потерпілим ОСОБА_6 надано копія договору про надання правничої допомоги від 06.11.2024, ордер на надання правничої (правової) допомоги від 06.11.2024; свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серії ЧК № 001233; додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 06.11.2024, відповідно до якої розмір витрат на правничу допомогу становить 25 000 грн.

Будь-якого опису робіт (надання послуг) наданих відповідно до договору про надання правової допомоги від 06.11.2025 та розрахунку їх вартості потерпілим не надано.

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Отже, суд може зменшити розмір понесених витрат на правничу допомогу, якщо обсяг робіт і час, витрачених у зв`язку з розглядом справи, є явно неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт.

Враховуючи особливості розгляду справи, її значення для учасників, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом та відсутність останнього під час судових засідань, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, виходячи з критеріїв її виправданості, розумності їх розміру, співмірності з позовом та складністю справи, виходячи з конкретних обставин справи та матеріального стану сторін, суд приходить до висновку, що розмір судових витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 , підлягає зменшенню до 10000 грн., що відповідає ступеню складності справи, часу витраченого адвокатом на надання правової допомоги та обсягу наданих послуг.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови у цивільному позові.

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.11.2024 в рамках кримінального провадження накладено арешт на майно, а саме на: кепку «Nike» рожевого кольору з білою вставкою та кофту «Adidas» чорного кольору з логотипами салатового кольору на капюшоні.

Ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.11.2024 в рамках кримінального провадження накладено арешт на майно, а саме на: автомобіль марки ИЖ моделі 2715, зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності належить потерпілому ОСОБА_6 .

На підставі ч. 4 ст. 174 КПК України, суд приходить до висновку про необхідність зняття накладеного арешту ухвалами слідчого судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 08.11.2024, 15.11.2024, оскільки на даний час підстави, які потягли за собою накладення арешту на майно, відсутні.

Питання речових доказів у кримінальному провадженні підлягає вирішенню в порядку ст.100 КПК України. Долю процесуальних витрат, суд вирішує на підставі ст.ст.118-124 КПК України, які підлягають стягненню з обвинуваченого у дохід держави, оскільки витрачені на доведення його вини.

Керуючись ст.ст.7, 100, 124, 368-371, 373, 376, 392, 395 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.289 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Сихівського районного суду м.Львів від 14.03.2025 більш суворим, призначеним цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, з урахуванням ч. 3 ст. 72 КК України, покарання, призначене за вироком Франківського районного суду м. Львова від 13.07.2022 за ч.1 ст. 309 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї) тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень., та призначене вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 23.09.2024 у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї) тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень виконувати самостійно.

Запобіжний захід ОСОБА_5 у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили - залишити без змін.

Строк покарання ОСОБА_5 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Зарахувати у строк відбутого ОСОБА_5 покарання строк попереднього ув`язнення у межах даного кримінального провадження з 06.11.2024 до дня набрання вироком законної сили, виходячи з положень ч.5 ст. 72 КК України, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 12 850 гривень 00 копійок, в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 50 000 гривень.

Цивільний позов ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_5 про відшкодування судових витрат на правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування судових витрат на правничу допомогу суму в розмірі 10 000 гривень 00 копійок.

Скасувати арешт, накладений ухвалами слідчих суддів Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.11.2024, 15.11.2024, а саме: кепку «Nike» рожевого кольору з білою вставкою та кофту «Adidas» чорного кольору з логотипами салатового кольору на капюшоні, на автомобіль марки ИЖ моделі 2715, зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який на праві власності належить потерпілому ОСОБА_6 .

Речові докази по кримінальному провадженню: - одяг, а саме: кепку «Nike» та кофту «Adidas», які передано на збереження до камери схову при Черкаському РУП ГУНП в Черкаській області (квитанція №8198) повернути власнику ОСОБА_5 ; - автомобіль ИЖ моделі 2715, 1985 року випуску, зеленого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику ЧРУП ГУНП в Черкаській область, повернути потерпілому ОСОБА_6 ; - три сліди пальців рук з руля, два сліди долоні з водійського вікна, три сліди низу взуття, мікрона кладення з водійського сидіння, мікрона кладення з правого пасажирського сидіння, змив з ручки пасажирської двері, змив з ручки водійської двері, змив з руля, змив з коробки передач, які зберігаються у кімнаті речових доказів ЧРУП ГУНП в Черкаській область (квитанція №8197), знищити.

Стягнути з ОСОБА_5 у загальній сумі на проведення експертиз, що становить 11938,50 грн. в дохід держави процесуальні витрати на залучення експертів, у зв`язку з проведенням експертиз: №СЕ-19/124-24/16137-АВ від 19.11.2024, у розмірі 1989,75 грн.; №СЕ-19/124-24/16150-Д від 26.11.2024 у розмірі 2387,70 грн; №СЕ-19/124-24/16149-Д від 13.11.2024 у розмірі 1591,80 грн.; №СЕ-19/124-24/16748-Д від 3183,60 грн.; №СЕ-19/124-24/17000-Д від 27.11.2024 становлять 2785,65 грн.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м.Черкаси протягом 30 днів - учасниками процесу з дня його проголошення.

Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч.2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно ст.376 ч.6 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1