КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/2233/25 Слідчий суддя ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/1705/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000423 від 27.08.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_7 , про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, яке виявлено та вилучено 11.01.2025 в ході проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва №761/845/25 за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: грошові кошти номіналом 500 гривень у кількості 100 банкнот; номіналом 1000 гривень у кількості 24 банкнот; іноземна валюта: 5 доларів США у кількості 4 купюри; 10 доларів США у кількості 4 купюри, 20 доларів США у кількості 2 купюри.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що до клопотання про арешт майна не надано жодного доказу того, що вилучене майно є предметом кримінального правопорушення, або одержане внаслідок кримінального правопорушення чи є доходами від нього.

Крім того, апелянт зазначає, що будь-якого дозволу на вилучення грошей судом надано не було, що свідчить про явне перевищення повноважень особами, які проводили обшук та вилучали грошові кошти.

Апелянт наголошує на тому, що він не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні та не має жодного процесуального статусу.

Прокурор у судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомив та клопотань про відкладення судового засідання не подавав.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд за відсутності прокурора, який без поважних причин не прибув у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Слідчим управлінням ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000423 від 27.08.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Київської обласної прокуратури.

Досудовим розслідуванням встановлено, що посадові особи КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» та КПН «Київська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її чоловіком ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 організували протиправну злочинну схему з вимагання та одержання неправомірної вигоди у розмірі 25000 доларів США з фізичних осіб за підготовку та складання пакету медичних документів, щодо наявності у військовозобов`язаних громадян тяжкого захворювання, що дає підстави для подальшого оформлення лікарських документів для отримання групи інвалідності особам, які не мають на це права. Крім того, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залучають до співпраці працівників Дніпровської медико-соціальної експертної комісії та ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою ухилення останніх від призову на військову службу.

28.08.2024 допитаний в якості свідка ОСОБА_10 показав, що звернувся до ОСОБА_9 та його дружини ОСОБА_8 з метою отримання допомоги в збиранні медичних документів для оформлення відповідної інвалідності. 12.08.2024 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 організували проходження ОСОБА_10 медичного обстеження та стаціонарного лікування в Київській міській клінічній лікарні швидкої допомоги, що розміщена за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3. Останній фактично на лікуванні не перебував. Після пройденого стаціонарного лікування медичні документи не отримував. Процес проходження лікування контролювався ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , зокрема останні на початку водили ОСОБА_10 по кабінетам, крім того ОСОБА_9 здавав аналізи за ОСОБА_10 .

Для поставлення необхідного діагнозу ОСОБА_9 та ОСОБА_8 залучають лікаря кардіолог в КНП «Київська Міська Клінічна лікарня Швидкої Медичної Допомоги» ОСОБА_11 .

В ході допиту ОСОБА_10 зазначив, що ОСОБА_11 , була присутня в маніпуляційному кабінеті під час здачі аналізів ОСОБА_9 замість ОСОБА_10 та коментувала на які аспекти здоров`я ОСОБА_10 ОСОБА_9 необхідно звернути.

Крім того, встановлено, що до прийняття необхідного рішення ІНФОРМАЦІЯ_6» залучені:

-колишній голова ІНФОРМАЦІЯ_7» та т.в.о. директора «Київська Міська Клінічна лікарня Швидкої Медичної Допомоги» ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , який проводив зустрічі з посередниками ОСОБА_9 та ОСОБА_8 ;

-лікар токсиколог КНП «Київська Міська Клінічна лікарня Швидкої Медичної Допомоги» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Входить до складу комісії та консультує військовозобов`язаних, зокрема ОСОБА_10 під час перебування останнього в лікарні.

Вищевказані лікарі здійснюють свою діяльність в КНП «Київська Міська Клінічна лікарня Швидкої Медичної Допомоги», за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3.

В подальшому ОСОБА_10 підтримував зв`язок з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з метою продовження лікування. Так, подружжя скоординувало ОСОБА_10 на проходження стаціонарного лікування в КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» залучивши до цього завідувачку відділення неврології вказаної лікарні ОСОБА_13 .

Також встановлено, що організацією госпіталізації до КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня» займається лікар відділення неврології зазначеної лікарні ОСОБА_14 .

Зазначені лікарі здійснюють свою діяльність в КНП «Броварська багатопрофільна клінічна лікарня», за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Шевченка, 14.

Встановлено, що 22.10.2024 ОСОБА_9 передано частину неправомірної у розмірі 5000 доларів США.

Крім того, ОСОБА_10 повідомив, що 19.12.2024 у його відбулась зустріч з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 для проходження медико-санітарної комісії перед проходженням якої останні інструктували ОСОБА_10 , крім того своєю поведінкою та розмовами зазначили, що добре знають ОСОБА_15 , який є головою Дніпровського МСЕК м. Київ та вплинуть на те, щоб ОСОБА_10 була оформлена ІІ група інвалідності. Після того, як ОСОБА_10 пройшов вказану комісію ним була здійснена передача неправомірної вигоди у розмірі 15000 доларів США ОСОБА_9 та ОСОБА_16 неподалік від приміщення Дніпровського МСЕК у м. Києві, за адресою: м. Київ, вул. Петра Запорожця, 26. Натомість ОСОБА_10 отримав висновок Дніпровського МСЕК у м. Києві про отримання ІІ група інвалідності.

11.01.2025 року в період часу з 13:14 год. по 14:35 год. на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва №761/845/25 від 08.01.2025 проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , в ході проведення якого було виявлено та вилучено грошові кошти номіналом 500 (п`ятсот) гривень у кількості 100 (сто) банкнот; номіналом 1000 (тисяча) гривень у кількості 24 (двадцять чотири); іноземна валюта: 5 (п`ять) доларів США у кількості 4 (чотири) купюри; 10 (десять) доларів США у кількості 4 (чотири) купюра, 20 (двадцять) доларів США у кількості 2 (дві) купюри.

11.01.2025 постановою слідчого вищевказані речі визнано речовими доказами.

22.01.2025 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва накладено арешт на майно, яке виявлено та вилучено 11.01.2025 в ході проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва №761/845/25 за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: грошові кошти номіналом 500 гривень у кількості 100 банкнот; номіналом 1000 гривень у кількості 24 банкнот; іноземна валюта: 5 доларів США у кількості 4 купюри; 10 доларів США у кількості 4 купюри, 20 доларів США у кількості 2 купюри.

Слідчий суддя виходив з того, що враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, з метою збереження речей, які можуть мати доказове значення у кримінальному провадженні, наявні підстави для задоволення клопотання слідчого про арешт майна.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Так, згідно з ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Приписами ч. 5 ст. 237 КПК України визначено, що при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу.

Положення ч. 7 ст. 237 КПК України при проведенні огляду уповноважують слідчого, прокурора оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. При цьому, такі речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Разом з тим, ч. 2 ст. 168 КПК України передбачає, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

У свою чергу, згідно з ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, до матеріалів клопотання долучено постанову слідчого від 11.01.2025 про визнання майна, яке виявлено та вилучено 11.01.2025 в ході проведення обшуку на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва №761/845/25 за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: грошові кошти номіналом 500 гривень у кількості 100 банкнот; номіналом 1000 гривень у кількості 24 банкнот; іноземна валюта: 5 доларів США у кількості 4 купюри; 10 доларів США у кількості 4 купюри, 20 доларів США у кількості 2 купюри, речовими доказами у кримінальному провадженні.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на майно, з тих підстав, що дане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме грошові кошти, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його приховування, пошкодження, знищення чи відчуження.

Посилання апелянта на невідповідність вилучених грошових коштів критеріям речових доказів є безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучені грошові кошти підпадають під ознаки речових доказів, оскільки могли зберегли на собі сліди кримінального правопорушення та містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для арешту даного майна як речових доказів з метою збереження.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що він не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні, не впливають на правильність висновків слідчого судді про наявність підстав для арешту майна, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів, та не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а питання наявності події та складу кримінального правопорушення підлягає вирішенню під час судового розгляду справи по суті.

Посилання власника майна на законність походження грошових коштів на даному етапі досудового розслідування не впливає на правильність висновків слідчого судді, оскільки такі доводи апелянта і є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні, що підлягають перевірці і встановленню у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_17

Судді:

ОСОБА_18 ____________