УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року

м. Київ

справа № 641/3618/16-к

провадження № 51-1628ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000361 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше судимого

23 червня 2011 року Московським районним судом

м. Харкова за частинами 1, 2, 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1

ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 342, ч. 3 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання із застосуванням ст. 70 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років, звільненого 18 липня 2014 року на підставі ухвали Шосткинського районного суду Сумської області

від 10 липня 2014 року відповідно до ст. 7 ЗУ «Про амністію» на невідбутий строк 7 місяців 27 днів,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3

ст. 186 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 вересня

2024 року, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 186 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 19 лютого 2016 року приблизно о 12:00, маючи злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою реалізації своєї злочинної мети, прослідував до під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_2 , де шляхом підбору ключа до замка вхідних дверей, який заздалегідь підготував, проник до приміщення квартири АДРЕСА_3 , звідки, діючи повторно, таємно викрав належне ОСОБА_5 майно та її грошові кошти,

а всього загальною сумою 26 239,63 грн. Після цього ОСОБА_4 , утримуючи викрадене майно при собі, став покидати приміщення квартири, на вході з якої

був викритий потерпілою ОСОБА_5 , де з метою утримання майна та уникнення затримання застосував до неї аерозольний балончик з написом

«ТЕРЕН 4», бризнувши один раз в очі струменем подразнюючої речовини (морфолід пеларгонової кислоти), та з місця вчинення кримінального правопорушення зник разом із викраденим майном, розпорядившись ним в подальшому на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення, призначивши йому покарання за розміром на розсуд суду із застосуванням положень ст. 75 КК.

Свої вимоги мотивує тим, що суди під час призначення йому покарання повною мірою не врахували його з`явлення із зізнанням, те, що він визнав свою провину, щиро розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті злочину, вчинив злочин внаслідок збігу тяжких особистих сімейних обставин, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, має тісні родинні зв`язки, незадовільний стан здоров`я, а також те, що все викрадене було повернуто потерпілій і претензій вона не має.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та можливості застосування до нього положень ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення

ОСОБА_4 покарання, дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у психіатра та нарколога

не перебуває, має не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, крім того, вчинив вищевказане кримінальне правопорушення в період відбування покарання за вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04 вересня 2015 року за ч. 3 ст. 185 КК, згідно якого, його було засуджено до 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК звільнено

від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність його особи та небажання останнього ставати на шлях виправлення (на момент ухвалення вироку ОСОБА_4 на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова

від 27 червня 2017 року звільнено від відбуванням покарання у зв`язку

із закінченням іспитового строку). Також суд врахував стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_4 , зокрема, наявність у нього ряду хвороб, а також те, що він добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілій, що визнав пом`якшуючою покарання обставиною та обставину, що обтяжує покарання, - рецидив злочинів.

Виходячи із принципу призначення покарання, необхідного і достатнього

для виправлення обвинуваченого та попередження можливості вчинення ним нових злочинів, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання в межах санкції інкримінованої статті, однак лише в умовах ізоляції його від суспільства.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою сторони захисту, доводи якої в частині призначення покарання є аналогічними доводам у касаційній скарзі засудженого, ствердив

про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що високий ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_4 злочину та його особи полягає насамперед у тому, що він, будучи судимим за вісім кримінальних правопорушень,

у тому числі тяжких злочинів проти власності та громадської безпеки, за що відбував тривалий строк покарання в місцях позбавлення волі, на шлях виправлення та перевиховання не став, а знову вчинив тяжкий корисливий злочин. Це, як підсумував суд, свідчить про те, що він належних висновків для себе не зробив та вперто не бажає ставати на шлях виправлення; під час грабежу обвинувачений відкрито викрав у потерпілої майно, ігноруючи її волю та розпиливши їй в обличчя подразнюючу речовину (морфолід пеларгонової кислоти), не приховував свого наміру протиправно заволодіти чужим майном в умовах очевидності.

Зазначив суд і про те, що перевіркою матеріалів справи не встановлено сукупність характерних рис обвинуваченого як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, які б підтверджували готовність ОСОБА_4 належно виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки й досягти мети заходу примусу в умовах лише певного контролю за його поведінкою.

Як убачається з ухвали, колегія суддів із урахуванням наведених вище обставин

у їх сукупності ствердила про те, що місцевий суд дійшов правильного висновку стосовно того, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе лише

в умовах ізоляції від суспільства, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі з реальним відбуттям, але в розмірі, наближеному до мінімальної межі.

Також апеляційний суд вказав на те, що думка потерпілої, яка зазначила

про відсутність претензій до обвинуваченого та призначення йому покарання

на розсуд суду, не є процесуальною вимогою, звернутою до суду, вирішальним фактором у ході призначення покарання, вибору способу його виконання та

з урахуванням усіх обставин, що підлягають оцінці при обранні заходу примусу

в їх сукупності, не є мотивованою і достатньою підставою для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання із встановленням іспитового строку.

Стосовно доводів сторони захисту про наявність у обвинуваченого захворювань апеляційний суд зазначив, що при встановленні захворювань, які перешкоджають виконанню покарання, за умови їх належного підтвердження, це може слугувати самостійною підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання відповідно до ст. 84 КК та складає самостійний предмет дослідження й оцінки суду в установленому законом окремому порядку (при виконанні вироку), натомість

не вказує на необхідність і доцільність застосування приписів ст. 75 КК.

З урахуванням усіх обставин справи у їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку, що призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З наведеними висновками судів погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів

на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання, необхідності його пом`якшення та застосування положень ст. 75 КК.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18 липня 2018 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3