Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/424/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 121 (101) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2024 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

законного представника

потерпілого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_7

адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0000335 від 04.08.2023 року стосовно ОСОБА_10 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 на вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 28 березня 2024 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Помічна Добровеличківського району Кіровоградської області, громадянина України, одруженого, працюючого електромеханіком роздільних мереж в ЕЧ-8 ст. Помічна, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України, такий що не має судимостей,

визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_10 в строк відбування призначеного покарання зараховано строк тримання його під вартою за період з 04.08.2023 року по 23.08.2023 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз в сумі 1912 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 просить змінити вирок та звільнити його підзахисного від відбування призначеного покарання, з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що ОСОБА_10 під час досудового розслідування свою вину визнав повністю, розкаявся, давав правдиві показання, тим самим сприяв слідству у розкритті злочину.

Крім того, в суді першої інстанції ОСОБА_10 також визнав свою вину, у вчиненому розкаявся, неодноразово просив вибачення у потерпілого та його родичів, має місці соціальні зв`язки, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, утримує двох неповнолітніх дітей, вчинив злочин на побутовому грунті, під впливом емоцій, з приводу зради дружини з потерпілим, бажає примиритися та відшкодувати потерпілому завдані збитки.

Наведені обставини, а також середній ризик суспільної небезпеки, визначений органом з питань пробації, відсутність обтяжуючих обставин, на думку захисника ОСОБА_11 свідчать про можливість призначення ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, що в цілому буде сприяти меті загальної та спеціальної превенції.

В апеляційній скарзі, захисник ОСОБА_11 не оспорює кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст. 121 КК України та правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні даного кримінального правопорушення, не просить повторно дослідити або переоцінити докази, не ставить питання і про обов`язкову участь його підзахисного.

Згідно з вироком, судом встановлено і матеріалами справи підтверджується, що 03.08.2023 року, близько 22 год. 00 хв., ОСОБА_10 , перебуваючи за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , дізнався від своєї співмешканки ОСОБА_12 про її особисті відносини з ОСОБА_7 , який проживає по АДРЕСА_3 .

ОСОБА_10 будучи обуреним розповіддю своєї співмешканки, з метою з`ясування стосунків з ОСОБА_7 , спільно із ОСОБА_12 , на ґрунті ревнощів до останньої прибув, до домоволодіння вказаного громадянина.

Знаходячись за місцем проживання ОСОБА_7 , ОСОБА_10 вчинив сварку з останнім, та діючи умисно і цілеспрямовано, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , тримаючи руками дерев`яний стілець, наніс ОСОБА_7 кілька ударів в область голови та тулубу, аж поки той не перестав чинити опір, тим самим спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: ЗЧМТ, забійних ран правої тім`яної та скроневої ділянок, множинних саден та скальпованих ран в ділянці повік, носа, губ, крововиливу правої навколо орбітальної ділянки, забою головного мозку тяжкого ступеню; та закритої тупої травми грудної клітини: перелому 3, 4, 5 ребер справа, з посттравматичним пневмотораксом справа, які згідно висновку судово - медичної експертизи в№ 143 від 24.10.2023 року відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя.

Після цього ОСОБА_10 , виконавши всі дії, які він вважав за необхідне, з метою уникнення кримінальної відповідальності, з місця події зник, позбувшись знаряддя злочину, а потерпілого ОСОБА_7 було виявлено за місцем свого проживания наступного дня 04.08.2023, після чого госпіталізовано до Комунального некомерціиного підприємства «Новоукраїнська міська лікарня», де йому було надано медичну допомогу.

При таких обставинах ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

16 липня 2024 року обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, адвокат ОСОБА_11 повідомив суд про те, що не може прийняти участь, у зв`язку з травмою ліктьового суглобу ( т.2 а.п. 192-193)

31 жовтня 2024 року обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду також не з`явилися, адвокат ОСОБА_11 направив на електронну адресу Кропивницького апеляційного суду клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з гострим вірусним захворюванням.

При цьому, у клопотанні адвокат ОСОБА_11 вказує, що його підзахисний ОСОБА_10 , який проходить військову службу за мобілізацією виявив бажання прийняти участь в судовому засіданні апеляційного суду.

До клопотання захисником долучені лише не звірені копії довідки начальника Новоукраїнського ТЦК ОСОБА_13 , про те, що ОСОБА_10 з 21 вересня 2024 року мобілізований до лав ЗСУ, військового квитка та наказу командира військової частини про те, що ОСОБА_10 до окремого розпорядження проходить курс військової підготовки в м. Одеса ( т.2 а.п. 206-209)

26 листопада 2024 року обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, у клопотанні адвокат ОСОБА_11 просить на підставі ст. 335 КПК України вирішити без його участі питання про зупинення апеляційного провадження до звільнення ОСОБА_10 з військової служби.

До клопотання долучена незавірена копія довідки начальника Новоукраїнського ТЦК ОСОБА_13 про мобілізацію ОСОБА_10 .

При цьому, заява від ОСОБА_10 про його безпосередню участь в судовому засіданні, з 24 травня 2024 року, тобто з дня призначення справи до розгляду, до апеляційного суду не надходила, клопотання ОСОБА_10 про відкладення апеляційного розгляду або зупинення апеляційного провадження відсутнє.

Ознайомившись з текстом клопотання захисника ОСОБА_11 про зупинення апеляційного провадження, у зв`язку з мобілізацію обвинуваченого ОСОБА_10 , колегія суддів дійшла висновку про те, що клопотання про зупинення апеляційного провадження задоволенню не підлягає, оскільки проходження ОСОБА_10 військової служби не є безумовною підставою для зупинення провадження, тим більше, що за правилами ч.4 ст. 401 та ч. ст. 405 КПК України участь ОСОБА_10 не обов`язкова, а його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Крім того, у апеляційній скарзі адвокатом ОСОБА_11 взагалі не ставиться питання про обов`язкову участь ОСОБА_10 , не має письмового підтвердження такого бажання і від самого обвинуваченого.

Наведені обставини, не думу апеляційного суду свідчить про формальне звернення адвоката ОСОБА_11 з клопотанням про зупинення апеляційного провадження, яке задоволенню не підлягає.

Заслухавши доповідача, думку прокурора та представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_11 , законного представника потерпілого ОСОБА_8 , яка також заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 задоволенню не підлягає за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

У апеляційній скарзі кваліфікація дій адвокатом ОСОБА_11 за ч.1 ст.121 КК України по суті не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку (ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Як вбачається з вироку, висновки суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, за викладених у ньому обставин, доведено об`єктивними доказами, які зібрані у передбаченому законом порядку, досліджені в судовому засіданні та є допустимими.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_10 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у нанесенні потерпілому ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_14 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, особу ОСОБА_14 , який характеризується позитивно, одружений, працює електромеханіком розподільних мереж в ЕЧ-8 ст. Помічна, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку в лікаря нарколога або психіатра не перебуває, вважається таким, що не має не судимостей.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують ОСОБА_14 покарання судом не встановлено.

Врахував суд і висновок органу з питань пробації про те, що виправлення ОСОБА_14 можливе без ізоляції від суспільства за умови виконання заходів, передбачених апробаційною програмою «Подолання домашнього насильства». Ризик вчинення ОСОБА_14 повторного кримінального правопорушення, оцінюється як середній та ризик небезпеки для суспільства, в тому числі для окремих осіб, оцінюється як високий.

Підстав для призначення ОСОБА_14 покарання із застосуванням ст.ст. 69 та 75 КК України, суд не знайшов і дійшов до висновку про те, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства з призначенням покарання у виді позбавлення волі.

На спростування доводів адвоката ОСОБА_11 щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_14 надто суворого та несправедливого покарання, колегія суддів відмічає, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю., при цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час, як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відтак, належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 75 КК України, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому суд ухвалює звільнити засудженого від відбування покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

В даному випадку, фактичні обставини справи та їх об`єктивна оцінка свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_14 під час судового розгляду вину визнав частково, не розкаявся, після нанесення тілесних ушкоджень не надав медичну допомогу потерпілому, з місця злочину втік, у зв`язку з чим законних підстав для застосування ст. 75 КК України при даних обставинах, колегія суддів не вбачає.

Згідно наявної в матеріалах кримінального провадження довідки до акту огляду МСЕК № 393863 від 01.10.2023 року, потерпілому ОСОБА_7 після нанесених тілесних ушкоджень встановлена перша група інвалідності загального захворювання.

Як пояснила під час апеляційного розгляду законний представник потерпілого ОСОБА_8 її син в результаті несених тяжких тілесних ушкоджень залишився інвалідом на все життя, потребує постійного догляду, лікування та тривалої реабілітації, яка вона в силу свого віку та стану здоров`я забезпечити у повній мірі не може.

Обвинувачений ОСОБА_14 за весь період перед нею не вибачився, матеріальну шкоду не відшкодував, за допомогою захисника намагається уникнути кримінальної відповідальності та справедливого покарання.

З урахуванням характеру, кількості, способу нанесення тяжких тілесних ушкоджень, ступеню тяжкості, наслідків та суспільної небезпечності, вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, а також його особи, відсутність пом`якшуючих обставин, а також ставлення самого ОСОБА_10 до вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_10 , як особа представляє суспільну небезпеку для оточуючих, а тому його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах реальної ізоляції від суспільства.

Крім того вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді 5 років позбавлення волі є мінімальним, на думку колегії суддів явно не може вважатись занадто суворим або несправедливим, в цілому відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 про те, що суд при призначенні покарання, не достатньо врахував особу ОСОБА_10 , його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину є безпідставними і по суті спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а тому колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, підстав для застосування ст. 75 КК України та зміни вироку в частині призначеного ОСОБА_10 покарання, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Вирок Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 28 березня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000335 від 04.08.2023 року стосовно ОСОБА_10 за ч.1 ст.121 КК України - без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4