ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/377/25 Номер провадження 11-кп/814/1214/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

представника установи ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції провадження за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 17 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 в інтересах

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Тамарино, Бериславського району, Херсонської області, не судимого, засудженого:

22.10.2022 Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 5 ст. 426-1, ч. 1 ст. 119, ч.1 ст.70 КК України на 8 років позбавлення волі,

02.11.2023 ухвалою Дніпровського апеляційного суду вирок Центрально-Міського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2022 за ч. 1 ст. 119 КК України скасовано і провадження в цій частині закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Визнано ОСОБА_8 засудженим за ст.426-1 ч.5 КК України на 8 років позбавлення волі. Постановою Верховного Суду від 15.10.2024 вирок Центрально-Міського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2022 та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02.11.2023 змінено та кримінальне провадження за ч. 5 ст. 426-1 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України та визнано ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 119 КК України на 3 роки позбавлення волі,

про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_8 за час відбування покарання до роботи не залучався, виконував роботи по благоустрою установи. Заохочень та стягнень не отримував. 26.12.2024 установою відмовлено засудженому у застосуванні ст. 82 та ст. 81 КК України. Тому суд дійшов висновку, що належна поведінка засудженого та позитивна характеристика є його обов`язком, проте є недостатніми для виправлення засудженого.

Не погоджуючись з рішенням суду захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою звільнити ОСОБА_8 умовно-достроково від відбування покарання на невідбутий строк.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що засуджений не досяг виправлення. Помилково вказав, що засуджений не залучався до праці, у той час як він виконував роботи по благоустрою установи та звертався в усній формі про його залучення до робіт. Від роботи не відмовлявся. Вказує, що більшість часу відбування покарання він провів в установах попереднього ув`язнення та не міг бути залученим до роботи. Установою йому було відмовлено в умовно-достроковому звільненні, так як він незадовго до відмови прибув в установу виконання покарання та в цей період ОСОБА_8 перебував в карантині.

Стверджує, що ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 119 КК України визнає та щиро кається, не має виконавчих листів та заборгованості перед стягувачами.

Зазначає, що через судові помилки в ухвалених рішеннях він був позбавлений можливості раніше звернутися з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Вважає, що фактично ОСОБА_8 відбув 6/7 строку покарання. Постійно дотримувався норм, порядку та умов відбування покарання, не порушував дисципліну та не отримував стягнення. Має заохочення, яке представниками установи не відображено в особовій справі.

Вказує, що ОСОБА_8 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки та за ним збережено місце роботи, до засудження був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та здійснював захист території України. Мобілізувався добровільно з перших днів повномасштабної війни.

Тому вважає, що ОСОБА_8 заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Інші учасники судового розгляду ухвалу не оскаржили.

Заслухавши доповідача, засудженого в підтримку апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу залишити без змін, представника установи, який зазначив, що 26.12.2024 засудженому установою було відмовлено у поданні про умовно-дострокове звільнення, перевіривши матеріали провадження та особової справи, колегія суддів дійшла такого висновку.

На підставі частини 1 статті 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

На підставі п.1 ч.3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин.

Необхідною умовою застосування положень статті 81 КК України є те, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, про що, зокрема, може свідчити дотримання засудженим правил внутрішнього розпорядку, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутність порушень дисципліни, зайняття трудовою діяльністю, добросовісне відношення до трудових обов`язків.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що ОСОБА_8 засуджений 22.10.2022 Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 5 ст. 426-1, ч. 1 ст. 119, ч.1 ст.70 КК України на 8 років позбавлення волі,

02.11.2023 ухвалою Дніпровського апеляційного суду вирок Центрально-Міського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2022 за ч. 1 ст. 119 КК України скасовано і провадження в цій частині закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Визнано ОСОБА_8 засудженим за ст.426-1 ч.5 КК України на 8 років позбавлення волі. Постановою Верховного Суду від 15.10.2024 вирок Центрально-Міського районного суду Дніпропетровської області від 20.10.2022 та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 02.11.2023 змінено та кримінальне провадження за ч. 5 ст. 426-1 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України та визнано ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 119 КК України на 3 роки позбавлення волі.

Початок строку покарання ОСОБА_8 рахується з 01.04.2022, кінець строку покарання 31.03.2025.

У місцях позбавлення волі ОСОБА_8 перебуває з 01.04.2022. З 06.04.2022 перебував в Державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№3)», з 17.02.2023 в Державній установі «Криворізька виправна колонія (№80)», з 10.08.2023 в Державній установі «Криворізька установа виконання покарань (№3)», з 21.12.2023 в Державній установі «Криворізька виправна колонія (№80)», з 29.11.2024 відбуває покарання в Державній установі «Крюковська виправна колонія (№29)». За час перебування в установах попереднього ув`язнення та виконання покарань стягнень та заохочень не отримував. Згідно з характеристикою вважає, що з ним вчинили несправедливо та звинувачує інших у вчиненому ним кримінальному правопорушенні, висловлюється з ненавистю до суспільства або окремих людей (груп) людей. Стверджує, що має бажання працювати, але не володіє достатніми професійними навичками для отримання роботи. Періодично залучався та бере участь у роботах з благоустрою установи і прилеглих до неї територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або допоміжних робіт із забезпечення установи продовольством.

Комісією установи 26.12.2024 було відмовлено у поданні про застосування ст. 81 КК України.

Будь-яких даних про наявність у ОСОБА_8 заохочення, яке, на думку сторони захисту, не відображено в особовій справі, матеріали провадження та особової справи не містять.

Відповідно до ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві. Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.

Однією із головних умов для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання є доведеність виправлення засудженого, тобто доведеність готовності засудженого до: самокерованої поведінки, сприйняття встановлених у суспільстві норм та правил поведінки, дотримання норм чинного законодавства.

Сумлінна поведінка і ставлення до праці є необхідним і достатнім доказом виправлення засудженого. При цьому висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь час відбування покарання, а не за час, який безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе умовно-дострокове звільнення.

З урахуванням викладеного, зважаючи на обставини, встановлені під час розгляду, те, що ОСОБА_8 за весь час відбування покарання не отримав жодного заохочення, до роботи не залучався і хоча вказував працівникам установи про бажання працювати, стверджував про відсутність у нього навиків для виконання роботи та не виявляв бажання навчитися, тобто враховуючи поведінку засудженого за весь час відбування покарання, а не лише перед зверненням до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що клопотання про умовно-звільнення засудженого є передчасним та ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні клопотання, так як засуджений не досяг необхідного ступеню виправлення.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 перебував на військовій службі та добровільно пішов в лави ЗСУ, проте вказана обставина не може бути підставою для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Сама по собі позитивна характеристика в установі на час звернення з клопотанням про умовно-дострокове звільнення є нормальною поведінкою засудженого та є недостатньою підставою для умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 407, 419КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_9 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 17 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4