Номер справи 703/1159/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі суду у м. Сміла кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.12.2024 під №0001019

про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженець м. Сміла Смілянського району Черкаської області, військовослужбовець, водій роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , військове звання - солдат, який зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України

у с т а н о в и в :

У провадженні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор, з позицією якого погодилися потерпілий, обвинувачений та його захисник, заявив про можливість призначення кримінального провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, зважаючи на його підсудність Смілянському міськрайонному суду Черкаської області та відсутність підстав для закриття чи зупинення провадження.

Суд, заслухавши учасників кримінального провадження, приходить до наступного.

Частиною 1 статті 315 КПК України передбачено, що якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду.

Кримінальне провадження належить до підсудності Смілянського міськрайонного суду відповідно до ч. 1 ст. 32 КПК України, істотних порушень вимог КПК України при складанні обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, які б перешкоджали призначенню обвинувального акту до судового розгляду, судом не встановлено, підстави для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини 3 ст. 314 КПК України відсутні, а тому суд дійшов висновку про необхідність призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Відповідно до вимог ст. 27 КПК України кримінальне провадження слід здійснювати у відкритому судовому засіданні, а згідно з приписами ч. 1 ст. 31 КПК України - суддею одноособово. Отже пов`язані з підготовкою до судового розгляду кримінального провадження питання, що передбачені ст. 315 КПК України вирішені, підготовчі дії виконані, тому перешкоди для призначення судового розгляду відсутні.

Під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся із письмовим клопотанням про продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він 07.12.2024 близько 12-00 год, перебуваючи в будинку за місцем свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , реалізуючи злочинний умисел, спрямований на нанесення тяжких тілесних ушкоджень, діючи із прямим умислом, цілеспрямовано і рішуче, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, скинув з дивану декілька разів малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що зумовило його неминуче стрімке та некоординоване падіння головою на тверде покриття підлоги, після чого останній помер. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_5 спричинив малолітньому ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді травми голови у виді переломів кісток склепіння черепа, забою головного мозку, крововиливів під тверду мозкову оболонку, крововиливів під м`які мозкові оболонки зі здавленням речовини головного мозку та розвитком набряку-набубнявіння головного мозку, саден та синців голови, саден та синців на шиї, тулубі та кінцівках, найтяжчі з яких відповідно до висновку судово-медичного експерта №05-6-02/380 від 13.02.2025 є тяжкими тілесними ушкодженнями, що перебувають в причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_7 .

Ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 09.12.2024 ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому продовжено, останнього разу ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 04.02.2025 до 08.03.2025 включно.

Клопотання обґрунтоване тим, що ризики, визначені під час обрання та продовження застосування щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на даний час не зменшилися та продовжують існувати, відтак просить продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів. Зокрема прокурор вказує на ризики, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5 частини першої статті 177 КПК України, що полягають в тому, що обвинувачений, усвідомлюючи, наскільки суворим є покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винним за вчинення тяжкого злочину, може ухилятися від суду. Перебуваючи на волі, обвинувачений може вчиняти кримінальні правопорушення, оскільки притягувався до кримінальної відповідальності, на розгляді суду перебуває подання про направлення його для відбування покарання, крім того, проводиться досудове розслідування за фактом самовільного залишення ним військової служби. Перебуваючи на волі, обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні з метою схилити їх до дачі показань, щоб зменшити або уникнути відповідальності за вчинене, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме симулювати хвороби щоб затягнути кримінальне провадження.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_6 , позицію якого підтримав обвинувачений ОСОБА_5 , просив змінити запобіжний захід на домашній арешт, що діятиме цілодобово. ОСОБА_5 не мав та на даний час не має наміру переховуватися від слідства, протиправно впливати на свідків, потерпілого чи вчиняти противоправні дії, навпаки, сприяв досудовому розслідуванню, надавав потрібну для цього інформацію та брав участь у слідчих діях. Має постійне місце реєстрації та проживання в будинку батьків, які не заперечують проти його проживання за місцем реєстрації.

Розглянувши заявлені клопотання, дослідивши подані сторонами кримінального провадження письмові докази виключно в межах, необхідних для вирішення питання щодо підстав для продовження запобіжного заходу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

За частиною першою та пунктом 9 частини другої статті 131 КПК України, з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення кримінального провадження, до яких, зокрема, належать запобіжні заходи.

Згідно з частиною першою статті 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 цієї статті, а саме: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Також, статтею 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Отже, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України (частина 2 статті 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Обґрунтованість підозри.

Заперечуючи проти продовження тримання під вартою, обвинувачений ОСОБА_5 вказав, що категорично не визнає наведеного у обвинувальному акті формулювання обвинувачення.

Керуючись основним завданням та метою підготовчого судового засідання, суд, розглянувши дану заяву обвинуваченого, звертає увагу на наступне.

Згідно висновку про застосування норм права, сформованого в постанові ККС ВС від 29.09.2021 в справі №409/1465/16-к, відповідно до повноважень суду під час підготовчого судового засідання, передбачених ч. 3 ст. 314 КПК України, питань, які суд вирішує з метою підготовки до судового розгляду згідно зі ст. 315 КПК України, підготовче судове засідання в судовому провадженні є обов`язковою, самостійною стадією кримінального процесу, основною метою проведення якого є визначення судом можливості на законних підставах призначити кримінальне провадження до судового розгляду.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення під час направлення обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Вказана позиція кореспондується з правовою позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 03.07.2019 по справі №273/1053/17, відповідно до якої кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

З усталеної прецедентної практики ЄСПЛ зокрема сформованої у справах «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства», «Лабіта проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Ільгар Маммадов проти Азейбарджану», «Нечипорук і Йонкало проти України», вбачається, що існування обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які змогли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Обґрунтована підозра не передбачає наявності переконання «поза розумним сумнівом» щодо вчинення особою кримінального правопорушення. Однак, вона повинна ґрунтуватись на об`єктивних фактах, встановлених на підставі наданих стороною обвинувачення доказів.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994, де суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Отже, при вирішенні питання щодо обґрунтованості підозри та достатньої вагомості доказів суд, на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів, повинен визначити лише, чи є причетність обвинуваченого до вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень вірогідною та достатньою для продовження строку дії застосованого відносно нього запобіжного заходу.

Обґрунтованість підозри щодо вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення підтверджується сукупністю зібраних доказів, перелік яких наведений у обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, серед яких протоколи огляду, показання потерпілого та свідків, дані слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_5 , висновки судово-медичної та психологічної експертиз.

Суд дійшов висновку, що наявні у провадженні докази є достатньо вагомими, свідчать про обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки об`єктивно зв`язують його з подією кримінального правопорушення, тобто підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що обвинувачений міг вчинити злочин.

Щодо наявності ризиків.

Оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Зі змісту ч. 2 ст. 177 і п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК убачається, що при вирішенні питання про застосування або продовження запобіжного заходу в частині встановлення наявності заявлених стороною обвинувачення ризиків суд керується стандартом доведення «достатні підстави».

Існування кожного вказаного у ч. 1 ст. 177 КПК ризику повинно підтверджуватися фактами, наявність яких має бути переконливо продемонстровано (п. п. 85, 86 рішення Європейського Суду з прав людини /далі - ЄСПЛ/ від 30.01.2018 у справі «Макаренко проти України» /Makarenko v. Ukraine, заява №622/11).

При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити в майбутньому.

З огляду на викладене, доводи сторін кримінального провадження оцінюються з огляду на обставини вчинення кримінально протиправного діяння, сформульовані в обвинувальному акті, дані про поведінку особи під час кримінального провадження та наявність обставин, передбачених ч. 1 ст. 178 КПК України.

Щодо ризику переховування від органів досудового розслідування та суду.

В своєму клопотанні прокурор посилається на те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, притягувався до кримінальної відповідальності в минулому, самовільно ухилився від військової служби.

Ризик переховування від суду є актуальним незалежно від стадії кримінального провадження та обумовлений серед іншого можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

У розумінні прецедентної практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте відповідне обвинувачення, у сукупності з іншими обставинами, збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

З огляду на тяжкість пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України, небезпідставним є посилання сторони обвинувачення на існування ризику переховування його від суду.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого ОСОБА_5 переховуватися від суду, що узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001 року, заява № 33977/96), де зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, а також у рішенні по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 року, заява № 31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти. У рішенні по справі «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Разом з тим тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про існування у цьому провадженні ризику переховування обвинуваченого від суду.

Згідно роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі №1/0/2-22 від 03.03.2022 року «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», у пункті 8 зазначено, що оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Вказані обставини існують об`єктивно, поза волею учасників кримінального провадження, суттєво ускладнюють здійснення правосуддя та виконання правоохоронними органами повноважень щодо контролю за поведінкою осіб, щодо яких застосовано заходи забезпечення кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, з огляду на наявні відомості про притягнення його до кримінальної відповідальності в минулому, зокрема за майнові злочини, ризик направлення для відбування покарання у виді позбавлення волі, оскільки на розгляді суду перебуває відповідне подання органу пробації, факт ухилення обвинуваченого від військової служби, що полягає в тому, що він після поранення та реабілітації, не повернувся до служби, а ухилився від її проходження, вказує на ймовірність переховування від суду та в сукупності з іншими обставинами кримінального провадження підтверджує наявність відповідного ризику.

Щодо міцності соціальних зв`язків.

Судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_5 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання в житлі батьків, однак не має джерела прибутку, не одружений, на його утриманні малолітні та неповнолітні діти, інші особи не перебувають.

Суддя вважає, що вказаних даних для висновку про наявність у обвинуваченого достатньо міцних соціальних зв`язків у місці його проживання недостатньо. В таких умовах ризик того, що обвинувачений може вчинити спроби ухилитися від суду, не може бути виключений.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні.

Оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, суд виходить з встановленого КПК України порядку отримання показань від свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах та вважає, що ризик такого впливу зберігається до отримання показань безпосередньо судом під час розгляду справи по суті.

Тим самим, наявність ризику впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від них та дослідження їх судом, при цьому, установлені в провадженні обставини свідчать про те, що заявлені ризики не зменшились, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків з метою зміни або відмови їх від показів.

Суд також враховує, що з огляду на стадію кримінального провадження в силу вимог ст. 290 КПК України, стороні захисту, у тому числі обвинуваченому ОСОБА_5 , відкриті матеріали досудового розслідування, вручено обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, відтак обвинувачений обізнаний про перелік свідків у кримінальному провадженні. При цьому приймається до уваги, що на даний час в справі здійснюється підготовче провадження, судом дослідження доказів, в тому числі і допити потерпілого, свідків не здійснено.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 КПК (частина 4 статті 95 КПК України).

Існування відповідного ризику обумовлено тим, що показання свідків щодо обставин вчинення злочину можуть суттєво вплинути на становище обвинуваченого, а тому наявні обґрунтовані підстави вважати, що останній, у разі звільнення з-під варти, наділений потенційною можливістю впливати на свідків у кримінальному провадженні з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації кримінальної відповідальності, особливо з огляду на ту обставину, що серед свідків є малолітня особа. Аналогічне стосується і потерпілого.

Щодо ризику продовжити протиправну поведінку.

Доведений ризик і того, що обвинувачений ОСОБА_5 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки не має належного та постійного джерела доходу, що може спонукати його до вчинення майнових злочинів, притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливого злочину, ухилився від повернення на військову службу, що може стати підставою для повідомлення йому про підозру у вчиненні відповідного злочину. Вказане в сукупності схиляє суд до думки про свідомий протиправний характер поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 .

Отже суд приходить до переконливого висновку про існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України.

Щодо існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 с. 177 КПК України, що полягає в тому, що обвинувачений може вчинити спроби перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, то такий не спирається на жодні об`єктивні чи суб`єктивні обставини, існування яких доводилося перед судом, відтак суд не вбачає існування даного ризику.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6 ст. 176 КПК України.

Виходячи з положень п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою може бути застосовано, зокрема, до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України, є тяжким злочином.

Крім того, судом встановлено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Розглянувши клопотання сторони обвинувачення та захисту, заслухавши позицію потерпілого та обвинуваченого ОСОБА_5 , суд дійшов висновку, що застосований щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою є обґрунтованим, повністю виключає можливості переховування його від суду, здійснення незаконного впливу на свідків та потерпілого, продовжити протиправну діяльність, ризики чого на даний час є реальними та дійсними.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, що пов`язаний із застосуванням насильства та потяг за собою смерть малолітньої дитини, у обвинуваченого відсутні міцні соціальні зв`язки у місці його проживання, з метою уникнення незаконного впливу на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні, запобігання вчиненню інших кримінальних правопорушень, для виключення можливості ухилитися від суду, вважаю, що більш м`якого запобіжного заходу очевидно недостатньо.

У зв`язку із викладеним клопотання сторони обвинувачення слід задовольнити, що виключає задоволення клопотання зі сторони захисту про обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого насильницького злочину, що спричинив загибель людини, суд не вбачає підстав для застосування до нього застави, що відповідає вимогам п. 1-2 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Керуючись ст. 177, 178, 183, 314-316, 331, 336, 369-372, 284, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 10-30 год 20.03.2025 в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області за адресою м. Сміла, вул. Соборна, 94.

Розгляд кримінального провадження здійснювати суддею одноособово.

У судове засідання викликати учасників судового провадження.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 - задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосованого щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів - до 04.05.2025 включно, без визначення розміру застави.

Роз`яснити, що учасники провадження не позбавлені права звернення до суду у встановленому законом порядку з клопотанням про зміну чи скасування запобіжного заходу впродовж дії запобіжного заходу, однак суд має право залишити без розгляду клопотання про зміну запобіжного заходу, подане раніше тридцяти днів з дня постановлення попередньої ухвали про застосування, зміну або відмову у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядалися судом.

Ухвала підлягає негайному виконанню, однак в частині продовження строку тримання під вартою може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Ухвала, в частині продовження застосування запобіжного заходу, набирає законної сили після закінчення строків на її оскарження, а в разі оскарження - після розгляду скарги апеляційним судом, якщо така не буде скасована.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та захиснику негайно після її проголошення та направити до ДУ «Черкаський слідчий ізолятор» для виконання.

Повний текст ухвали складений 10.03.2025.

Головуючий ОСОБА_1