Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/131/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 390-1 Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2025 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції в залі суду у м. Кропивницькому кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05.11.2024, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку смт. Теофіполь, Теофіпільського району, Хмельницької області, українку, громадянку України, з середньо освітою, одружену, не працюючу, мешканку АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.390-1 КК України та призначено їй покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.

Згідно ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_9 такі обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання, а також періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 заподіяну моральну шкоду в сумі 50000 ( п`ядесят тисяч) гривень.

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_12 визнана винуватою та засуджена за злочин у сфері злочинів проти правосуддя, а саме: невиконала обмежувальний припис, при наступних обставинах.

З вересня місяця 2021 року ОСОБА_9 стала проживати за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає власниця квартири ОСОБА_11 та її син ОСОБА_13 .

Проживаючи в вищевказаній квартирі ОСОБА_9 систематично почала ображати ОСОБА_11 , а саме виражалася на її адресу нецензурною лайкою, тобто вчиняла проти неї домашнє насильство.

Так, постановами Петрівського районного суду Кіровоградської області від 11.10.2022 року, 28.10.2022 року, 18.11.2022 року та 05.12.2022 року ОСОБА_9 було визнано винною у вчиненні правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП за фактами домашнього насильства відносно ОСОБА_11 та накладені адміністративні стягнення у вигляді штрафу.

В подальшому, 01.02.2022 року рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області ОСОБА_9 видано обмежувальний припис на строк шість місяців, яким встановлено заходи тимчасового обмеження її прав, а саме:

заборонено перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 ;

наближатись відстань менше 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_11 ;

заборонено вести телефонні розмови з ОСОБА_11 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку ;

особисто і через третіх осіб, переслідувати її та в будь який спосіб спілкуватися з нею.

Достовірно знаючи про наявність обмежувального припису та встановлені заборони, маючи умисел на його невиконання, в порушення вимог ч.4 ст.350-6 ЦПК України, відповідно до якої видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, ОСОБА_9 відмовилася покидати місце проживання ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 , 05.03.2023 року, 13.03.2023 року, 23.03.2023 року перебувала за вищевказаною адресою, особисто контактувала ОСОБА_11 , виражалася нецензурною лайкою в її сторону, погрожувала фізичною розправою та виганяла останню з квартири.

Незважаючи на неодноразові попередження з боку працівників поліції щодо необхідності виконання вищевказаного обмежувального припису ОСОБА_9 , маючи умисел на його невиконання, продовжила нехтувати заборонами встановленими судом.

В порушення вимог ч.4 ст.350-6 ЦПК України, відповідно до якої видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, ОСОБА_9 відмовилася покидати місце проживання ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, 31.05.2023 року виїздом поліції за місцем проживання ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_9 продовжує проживати за вказаною адресою, дозволяє особисте спілкування з ОСОБА_11 , тобто не виконує вимоги обмежувального припису.

Аналогічні факти встановлені працівниками поліції під час виїзду 07.06.2023 року та 18.06.2023 року за адресою: АДРЕСА_1 на перевірку заяв ОСОБА_11 щодо невиконання вимог обмежувального припису.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок відносно ОСОБА_9 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ст. 390-1 КК України і призначити покарання у виді 1 року обмеження волі, без застосування положень ст.75 КК України.

Також просить речові докази: диск з відеозаписом в кримінальному провадженні №0000276 від 01.06.2023, 2 диски з відеозаписом в кримінальному провадженні №0000179 від 01.06.2023 та документи, які долучені обвинуваченою в кримінальному провадженні №0000179 від 03.04.2023 залишити при матеріалах кримінального провадження. У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість та у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість полягає в наступному.

Так, при визначенні ОСОБА_9 покарання судом першої інстанції зазначено про врахування ступеня тяжкості вчиненого злочину, який є проступком, а також даних про особу обвинуваченої, яка за місцем проживання характеризується задовільно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась.

Разом з тим, суд першої інстанції звільняючи ОСОБА_9 від відбування покарання не врахував у повній мірі особу останньої та обставини справи, які вказують на відсутність підстав до застосування ст.75 КК України.

Так, судом не враховано, що 01.02.2023, тобто з часу винесення обмежувального припису до останнього судового засідання 05.11.2024 обвинувачена не здійснила жодних заходів, направлених на виконання обмежувального припису, продовжувала жити за адресою проживання ОСОБА_11 та вчиняти відносно неї дії всупереч судового рішення, у зв`язку з чим остання упродовж тривалого часу фактично не мала можливості проживати в себе вдома та була вимушена нести моральні страждання, які вплинули на її життєдіяльність.

Під час судового розгляду ОСОБА_9 не вчинила жодних дій, направлених на виконання обмежувального припису ігноруючи тим самим судове рішення. Лише перед винесенням вироку, обвинувачена усвідомлюючи доведеність під час судового розгляду її винуватості в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні та бажаючи уникнути справедливого покарання, звільнила житло за адресою: АДРЕСА_1 , у якому рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 01.02.2023 року їй в інтересах потерпілої від домашнього насильства ОСОБА_11 було заборонено перебувати та вчиняти інші дії стосовно останньої.

Пом`якшуючих вину ОСОБА_9 обставин не встановлено, щире каяття останньої у зв`язку із зміною нею показів лише наприкінці судового слідства в сукупності з невизнанням всіх обставин кримінального правопорушення судом обґрунтовано не підтверджено.

Прокурор вважає, що застосовуючи положення ст.75 КК України при призначенні ОСОБА_9 покарання, суд не врахував суспільну небезпеку скоєного нею кримінального правопорушення, характер його вчинення у вигляді зухвалого ігнорування протягом тривалого часу обвинуваченою рішення суду, направленого на захист потерпілої від домашнього насильства особи та спричинення тим самим ОСОБА_11 негативних наслідків у вигляді позбавлення її нормальної життєдіяльності.

Звільнивши обвинувачену від відбування покарання без врахування вищезазначених даних, характеризуючих особу винної, та обставин вчинення кримінального правопорушення застосувавши положення ст.75 КК України, судом без врахування вимог ст. 50 КК України, призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є явно несправедливим через його м`якість.

Прокурор вважає, що виправлення ОСОБА_9 з метою недопущення скоєння нею нових злочинів можливе лише у випадку призначення їй покарання у виді обмеження волі без застосування ст.75 КК України.

Крім того, прокурор зазначає про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке полягає в наступному.

Так, в ході судового розгляду справи стосовно ОСОБА_9 були оглянуті та досліджені докази, а саме а саме диск з відеозаписом в кримінальному провадженні №0000276 від 01.06.2023, 2 диски з відеозаписом в кримінальному провадженні №0000179 від 01.06.2023 та документи, які долучені обвинуваченою в кримінальному провадженні №0000179 від 03.04.2023.

Вказані речові докази, а також процесуальні документи, якими визначено їх процесуальний статус - постанови про визнання їх речовими доказами та передачу на зберігання, після їх дослідження та огляду на стадії судового слідства, були долучені судом до матеріалів справи, описані в мотивувальній частині вироку та їм надана оцінка в сукупності з іншими доказами при прийнятті рішення.

Разом з тим, всупереч вимог ст. 374 КПК України в резолютивній частині оскаржуваному вироку судом не прийнято рішення відповідно до ст. 100 КПК України, щодо жодного із зазначених речових доказів, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та згідно з п.3 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора на підтримку апеляційних вимог, представника потерпілої, який підтримав апеляційні вимоги прокурора, захисника та обвинувачену, які заперечували щодо задоволення апеляційних вимог прокурора, перевіривши обґрунтування поданої апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, провівши судове слідство в межах дослідження характеризуючи даних обвинуваченої, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України, за що її засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції, є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам справи, і яким суд першої інстанції дав правильну та об`єктивну оцінку.

На підставі цих доказів, достатність та достовірність яких не була поставлена під сумнів вагомими доводами чи доказами сторони захисту під час судового розгляду, суд першої інстанції правильно визнав ОСОБА_9 винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ст.390-1 КК України, кваліфікувавши її дії, як невиконання обмежувального припису.

Зважаючи на те, що фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за ст.390-1 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, тому колегія суддів судове рішення в цій частині не переглядає.

Таким чином, колегія суддів не входить до оцінки доказів по кримінальному провадженню, та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_9 винуватою невиконанні обмежувального припису і правильно кваліфікував його її дії за ст.390-1 КК України.

Що стосується апеляційних доводів прокурора про м`якість призначеного обвинуваченій покарання то колегія суддів знаходить їх безпідставними та зазначає наступне.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченій ОСОБА_9 покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченої, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й розміру покарання обвинуваченій, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є проступком, дані про особу обвинуваченої, яка задовільно характеризується за місцем проживання, раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності. Окрім того, як встановлено під час апеляційного розгляду ОСОБА_9 має неповнолітнього сина 2007 року народження.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої, та обставин, які обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання в межах санкції ст.390-1 КК України та про можливість звільнення її від покарання з встановленням випробувального строку.

На переконання колегії суддів таке покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. З урахуванням мети покарання, що несе в собі, крім кари, ще й виправлення обвинуваченої та запобігання вчиненню нових злочинів, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання є справедливим і повністю відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Підстав вважати призначене обвинуваченій ОСОБА_9 покарання несправедливим внаслідок м`якості, з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі прокурора - колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводі апеляційної скарги прокурора про допущену судом першої інстанції невідповідності вироку положенням ст. 374 КПК України, в частині вирішення долі речових доказів, то вони заслуговують на увагу.

Як убачається з матеріалів провадження, в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції стосовно ОСОБА_9 були оглянуті та досліджені докази, а саме диск з відеозаписом в кримінальному провадженні №0000276 від 01.06.2023, 2 диски з відеозаписом в кримінальному провадженні №0000179 від 01.06.2023 та документи, які долучені обвинуваченою в кримінальному провадженні №0000179 від 03.04.2023.

Вказані речові докази, а також процесуальні документи, якими визначено їх процесуальний статус - постанови про визнання їх речовими доказами та передачу на зберігання, після їх дослідження та огляду на стадії судового слідства, були долучені судом до матеріалів справи, описані в мотивувальній частині вироку та їм надана оцінка в сукупності з іншими доказами при прийнятті рішення.

Проте, як убачається з мотивувальної та резолютивної частини вироку, суд питання речових доказів у кримінальному провадженні відповідно до вимог ст.100 КПК України не вирішив.

Виходячи з вищенаведеного, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а вирок суду першої інстанції зміні в частині вирішення питання щодо речових доказів.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05.11.2024 стосовно ОСОБА_9 змінити в частині вирішення питання про долю речових доказів.

Речові докази по справі, а саме: диск з відеозаписом в кримінальному провадженні №0000276 від 01.06.2023, 2 диски з відеозаписом в кримінальному провадженні №0000179 від 01.06.2023 та документи, які долучені обвинуваченою в кримінальному провадженні №0000179 від 03.04.2023 залишити при матеріалах кримінального провадження.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4