ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/794/25 Справа № 206/4845/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду кримінальне провадження №0000580 від 10.08.2024 за апеляційною скаргою першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, маючого середню освіту, не працюючого, не одруженого, не має на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб, без реєстрації місця мешкання, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє 30 липня 2021 року Ленінським районним судом м.Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 Кримінального кодексу України (далі- КК) до позбавлення волі строком на 5 років. 21 лютого 2024 року звільнений з Синельниківської виправної колонії по відбуттю строку покарання,-

визнано винним та засуджено за ч.4 ст.185 КК до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_8 від відбуття призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки.

На підставі п.п.1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК на ОСОБА_8 покладені наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено особисте зобов`язання.

Цивільний позов не заявлявся.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.ст.100, 124Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_8 , будучи раніше неодноразово засудженим за вчинення злочинів проти власності, останній раз 30.07.2021 Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК до позбавлення волі строком на 5 років, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив і повторно вчинив умисний злочин, за наступних обставин:

27.07.2024 року приблизно о 19 годині 15 хвилин, ОСОБА_8 прийшов до будинку АДРЕСА_2 за місцем проживання знайомого ОСОБА_7 , де спільно з останнім розпочали вживати спиртні напої.

Цього дня, приблизно о 19 годині 25 хвилин ОСОБА_8 знаходячись в приміщенні кухонної кімнати, побачив на столі мобільний телефон марки «Samsung SM-A032F/DS, 32Gb», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , чорного кольору, що належить ОСОБА_7 . У цей час у ОСОБА_8 виник злочинний корисливий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно в умовах воєнного стану, а саме вказаного мобільного телефону марки «Samsung SM-A032F/DS, 32Gb», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , чорного кольору, належного ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_8 , будучи обізнаним, що 24.02.2022 на підставі Указу Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської федерації, на території України введено воєнний стан, а також те, що у подальшому, відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 08.05.2024 № 3684-IX, строк дії воєнного стану в Україні з 05 годин 30 хвилин 09 травня 2024 року продовжено строком на 90 діб вчинив умисне кримінальне правопорушення проти власності.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчиненого повторно в умовах воєнного стану, перебуваючи в приміщенні кухні будинку №68 по вулиці Коростенська ( стара назва Чебоксарська) в місті Дніпро, діючи умисно, керуючись корисливим мотивом та метою, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення майнової шкоди потерпілому ОСОБА_7 , скориставшись відсутністю ОСОБА_7 у приміщенні кухонної кімнати, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони носять таємний характер, взяв до рук мобільний телефон марки «Samsung SM-A032F/DS, 32Gb», ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , чорного кольору та поклав до правої кишені своїх шорт.

Доводячи вищевказаний злочинний умисел, до кінця, ОСОБА_8 , разом з викраденим майном, належним потерпілому ОСОБА_7 , покинув приміщення будинку АДРЕСА_2 та, в подальшому, розпорядився ним на власний розсуд.

Своїми умисними, незаконними діями ОСОБА_8 заподіяв потерпілому ОСОБА_7 згідно висновку судово-товарознавчої експертизи майнову шкоду на загальну суму 4299,67 гривень.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновків суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правової кваліфікації його дій за ч.4 ст.185 КК, порушує питання про скасування вироку суду в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вважає, що рішення суду про звільнення ОСОБА_8 на підставі ст.75 КК від відбування покарання з випробуванням є необґрунтованим та невмотивованим.

В обґрунтування посилається на те, що суд взагалі не врахував ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, скоєних обвинуваченим, який посягнув на одне з найцінніших соціальних благ право власності, основу стабільного функціювання правового суспільства, тим паче під час дії воєнного стану в Україні, що додатково підвищує суспільну небезпеку вчиненого діяння.

Крім того, як зауважує апелянт, надавши перевагу загальносоціальним даним про особу обвинуваченого, суд залишив поза увагою відомості, що характеризують його у плані потенційної суспільної небезпеки. Зокрема, судом першої інстанції під час прийняття рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання не враховано низки обставин, а саме того, що протягом 1990-2021 років ОСОБА_8 вчинив ряд умисних корисливих злочинів проти власності, за які 6 разів був засуджений до покарання у виді позбавлення волі, зокрема 5 разів до реальної міри покарання, судимості за які не зняті та не погашені в установленому законом порядку.

Звільнившись 21 лютого 2024 року з місця позбавлення волі у зв`язку з відбуттям покарання, ОСОБА_8 до нормального життя не повернувся, не працевлаштувався і знову продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши менше ніж через пів року нове умисне тяжке корисливе кримінальне правопорушення.

Зазначені вище обставини, на думку прокурора, характеризують обвинуваченого з негативного боку, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку та стійке небажання стати на шлях виправлення, про недостатність застосованих до ОСОБА_8 засобів кримінально-правового впливу для досягнення мети спеціальної превенції. Це свідчить про те, що ОСОБА_8 надану державою довіру не виправдав і повернувся до забезпечення власного існування та задоволення власних потреб за рахунок протиправного заволодіння чужим майном (крадіжок), що мало б враховуватися судом при визначені можливості та доцільності застосування положень ст.75 КК.

Також на думку апелянта, суд безпідставно визнав пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття, оскільки відповідно до оскаржуваного вироку, обвинувачений не виявив бажання виправити ситуацію, а викрадене ОСОБА_8 майно було повернуто працівниками правоохоронних органів під час здійснення досудового розслідування. Самим же обвинуваченим не вжито жодних заходів з метою зменшення та/або відшкодування завданої злочином шкоди, тобто висловлене ним у суді щире каяття, на переконання сторони обвинувачення, є удаваним, спрямованим лише на уникнення від покарання, яке б відповідало ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та його наслідкам.

Поміж іншого в апеляційній скарзі прокурор зазначає, що вчиняючи крадіжки в умовах воєнного стану, ОСОБА_8 знехтував всіма моральними та загальнолюдськими цінностями і в надскладний для держави час, коли всі зусилля країни спрямовані на подолання агресії, здійснив посягання на майно співгромадян, тому ці обставини впливають на ступінь тяжкості вчиненого.

З урахування вищенаведеного прокурор просить апеляційний суд скасувати вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.4 ст.185 КК у виді позбавлення волі строком на 5 років.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги та яка наполягала на її повному задоволенні, вислухавши потерпілого, який згоден з вироком суду, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, а також правова кваліфікація його дій за ч.4 ст.185 КК ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених судом в порядку ч.3 ст.349 КПК доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими та не оспорюються прокурором в апеляційній скарзі, а тому апеляційним судом відповідно до ч.1 ст.404 КПК не перевіряються.

Разом з цим доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог статей 50,65 КК та роз`яснень, що містяться у п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого ОСОБА_8 на підставі статті 75 КК від відбування покарання з випробуванням, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Однак суд першої інстанції належним чином не мотивував свого рішення про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання відповідно до ст.75 КК та не обґрунтував висновку про можливість виправлення останнього без відбування покарання, враховуючи дані щодо особи ОСОБА_8 , його неодноразові судимості за вчинення тяжких умисних корисливих злочинів, який належних посткримінальних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, офіційно ніде не працює, постійного законного джерела доходу не має, що, як слушно вказується апелянтом, є причиною вчинення обвинуваченим злочинів проти власності, та завдану шкоду добровільно потерпілому не відшкодував.

Як слушно зазначає в апеляційній скарзі сторона обвинувачення, суд безпідставно визнав пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття, оскільки відповідно до оскаржуваного вироку, обвинувачений не виявив бажання виправити ситуацію, а викрадене ОСОБА_8 майно було повернуто працівниками правоохоронних органів під час здійснення досудового розслідування. Тобто висловлене ним у суді щире каяття є удаваним, спрямованим лише на уникнення від покарання, яке б відповідало ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та його наслідкам.

Отже, на переконання апеляційного суду, вищезазначене свідчить про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого ОСОБА_8 , його схильність до вчинення нових кримінальних правопорушень та стійке небажання стати на шлях виправлення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Таким чином, на думку колегії суддів, застосування положень статті75 КК щодо обвинуваченого ОСОБА_8 є необґрунтованим, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню засудженого і попередженню вчиненню нових злочинів, та є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину, його наслідкам та даним про особу обвинуваченого.

У відповідності до п.4 ч.1 та ч.2 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з п.2 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема, є - застосування закону, який не підлягає застосуванню.

За змістом статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд апеляційної інстанції, згідно з п.4 ч.1 ст.420 КПК, скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а вирок місцевого суду підлягає скасуванню в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, з ухваленням апеляційним судом свого вироку.

Дотримуючись приписів ч.15 ст.615 КПК, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку апеляційний суд обмежується проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414 та 418, 420 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2024 року відносно ОСОБА_8 за ч.4 ст.185 КК - скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч.4 ст.185 КК у виді позбавлення волі строком на 5 років.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_8 обчислювати з дня приведення до виконання вироку апеляційного суду.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили після його проголошення, але на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4