КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря ОСОБА_4

прокурора

в режимі відеоконференції обвинуваченого ОСОБА_5

захисника - адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 08 лютого 2025 року включно, з визначенням розміру застави в розмірі 17 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 51 476 000 гривень,-

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває кримінальне провадження № 0000307 від 06 вересня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України.

Від прокурора надійшло клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , оскільки вина останнього повністю підтверджується матеріалами кримінального провадження, ризики, передбачені ч. ст. 177 КПК України, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшилися та не перестали існувати, інші менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти уникненню ризиків не процесуальної поведінки з боку обвинуваченого.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року, вищевказане клопотання задоволено та обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 08 лютого 2025 року включно, з визначенням розміру застави в розмірі 17 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 51 476 000 гривень.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року скасувати, відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити обвинуваченому ОСОБА_5 діючий запобіжний захід у виді тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме, продовжити останньому запобіжний захід до 08 лютого 2025 року у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 та покласти на ОСОБА_5 обов`язки: прибути за кожною вимогою суду; не покидати місце свого проживання в нічний період доби з 21 години до 07 години, за адресою: АДРЕСА_1 , крім випадків повітряної тривоги та надання невідкладної медичної допомоги; повідомляти суд про зміну місця проживання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що стороною обвинувачення системно не наводяться докази існування ризиків, а також відомості, які вказують, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують подальше ув`язнення ОСОБА_5 . Вважає, що висновки про можливість ухилення ОСОБА_5 від органів прокуратури та суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України) є необґрунтованими й такими, що не відповідають фактичним обставинам. Стороною обвинувачення постійно зазначається, що ОСОБА_5 усвідомлюючи тяжкість покарання інкримінованого йому кримінального правопорушення, може вжити заходів щодо переховування від суду, у тому числі виїхати до тимчасово окупованої території України або рф. Однак, дане твердження є безпідставним, оскільки прокурором під час триваючого з липня 2022 року судового провадження не було надано, а судом досліджено жодного доказу, який би хоч якось давав підстави об`єктивному спостерігачу дійти висновку, що ОСОБА_5 , і справді має намір переховуватися від органів судової влади. Обвинувачення не володіє доказами намірів ОСОБА_5 виїхати з місця свого проживання до тимчасово окупованої території України чи рф, у розпорядженні обвинувачення відсутні показання будь-яких осіб про такі наміри обвинувачення. Непереконливим, на думку сторони захисту, є і посилання на ризик вчинення ОСОБА_5 іншого кримінального правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК Україна). Так, стороною обвинувачення відмічається, що ризик вчинення іншого кримінального правопорушення підтверджується бажанням доведення злочинних намірів до кінця та вчиненням ним інших протиправних дій, які необхідні для передання представникам спецслужб рф відомостей, що можуть бути використані на шкоду Україні, а також взагалі перехід на бік ворога.Однак, зазначений ризик носить занадто ймовірний характер та не підтверджується жодним доказом. Прокурором не представлені, а в матеріалах судового провадження відсутні докази, які б підтверджували наміри обвинуваченого довести злочинні дії до кінця або вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, сторона захисту посилається на те, що судом не було враховано, що під час досудового розслідування, за наявності більшої кількості констатованих судом ризиків, ймовірної неналежної поведінки ОСОБА_5 , розмір застави був набагато меншим та складав 2 481 000 (два мільйони чотириста вісімдесят одна тисяча) грн. Суттєве збільшення розміру застави позбавлене будь-якої логіки, оскільки після майже трьох років перебування під вартою, декларуючи ОСОБА_5 лише два ризики, сторона обвинувачення пропонує, а суд встановлює заставу, яка понад 20 разів більше за розмір застави, що визначався слідчими суддями згаданого суду при значно менших термінах його ув`язнення та заявленої прокурором більшої кількості ризиків можливого невиконання процесуальних обов`язків.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, які надійшли в порядку ст. 422-1 КПК України та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, а тому, враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, обставини, з якими закон пов`язує можливість, як для застосування, так і для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підстави для скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо останнього на більш м`який.

Так, посилання сторони захисту на відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, на переконання колегії суддів, є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111 КК України, за попередньою змовою групою осіб, пов`язаного із державною зрадою, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом надання представникам іноземної організації ФСБ рф допомоги в проведенні підривної діяльності, що в контексті повномасштабної збройної агресії рф свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій, за який законом передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі строком до 15 років з конфіскацією майна або без такої, тяжкості покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, розвинутих та стабільних зв`язках із спецслужбами держави-агресора, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_5 з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому заявлені ризики не зменшились та виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Твердження сторони захисту про те, що запровадження на всій території України воєнного стану істотно обмежує можливість виїзду за її межі чоловіків призовного віку, що унеможливлює існування ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_5 - колегія суддів вважає непереконливими, оскільки дані обставини не виключають можливості останнього переховуватись в межах території України. Більш того, характер інкримінованого ОСОБА_5 обвинувачення в сукупності з даними про його особу та розвинутими і стабільними зв`язками із спецслужбами держави-агресора, є таким, що підтверджує високу ймовірність існування ризику переховування від суду та можливості вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились.

Зважаючи на наведене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не встановила.

Щодо ж стосується доводів сторони захисту про надмірний розмір застави, то колегія суддів, з урахуванням встановлених на даний час ризиків, характеру та обставин інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, та інших обставин, що мають значення, у даному випадку, вважає, що визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі сімнадцяти тисяч прожиткових мінімумів для працездатних осіб, є цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інші протиправні дії.

Більш того, у рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_5 судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою.

Враховуючи наведене, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону, є обґрунтованою, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 08 лютого 2025 року включно, з визначенням розміру застави в розмірі 17 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 51 476 000 гривень - без зміни.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2