КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000558 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Херсон, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, та їй призначено покарання, із застосуванням вимог ст. 69 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 10 років та без конфіскації майна.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що відповідно до статей 1-3, 6 Конституції України - Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава; суверенітет України поширюється на всю її територію; Україна _________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/1653/2025 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 7 ст. 111-1 КК України Доповідач ОСОБА_1

є унітарною державою; територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі статтями 17, 19, 65, 68 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього українського народу; на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом; на території України не допускається розташування іноземних військових баз; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов?язком громадян України; кожен зобов?язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей; незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Згідно з Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VIII, російську федерацію визнано державою-агресором.

Всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв?язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі (Гельсинський заключний акт) від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН, Декларації про недопущення інтервенції та втручання у внутрішні справи держав Генеральної Асамблеї Організації Об?єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16.12.1970 № 2734 (XXV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету, та від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), російською федерацію 24.02.2022 здійснено повномасштабне військове вторгнення на територію України, у зв?язку із чим розпочато ведення агресивної війни проти України та захоплення її території.

Наслідком збройної агресії російської федерації проти України стала воєнна окупація значної частини державної території України, у тому числі міста Херсон та Херсонської області із розміщенням на вказаній місцевості підрозділів збройних сил російської федерації.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Законом України № 2102-1X від24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб. Законом України № 2119-1Х від 15.03.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб. Законом України № 2212-1Х від 21.04.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Законом України N? 2263-ІХ від 22.05.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб. Законом України № 2500-IX від 15.08.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

У зв?язку із веденням агресивної війни з боку російської федерації проти України, з початку березня 2022 року (точна дата в ході досудового розслідування не встановлена) захоплено місто Херсон.

Так, ОСОБА_7 , будучи громадянкою України, займаючи посаду начальника відділення соціально-виховної та психологічної роботи ДУ «Північна ВК №90», розташованої на території тимчасово окупованої території міста Херсон, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалась приблизно о 04 годині ранку 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, підтримуючи рішення та дії держави-агресора, з метою переслідування своїх особистих інтересів, перебуваючи на території міста Херсон, маючи умисел на зайняття посади так званого старшого інспектора відділу по контролю за виконанням покарань, не пов?язаних з ізоляцією засуджених від суспільства, Управління служби виконання покарань по Херсонській області, та реалізуючи його, вступила в злочинну змову з окупаційними військами російської федерації та, отримавши від них пропозицію на зайняття посади так званого старшого інспектора відділу по контролю за виконанням покарань, не пов?язаних з ізоляцією засуджених від суспільства, Управління служби виконання покарань по Херсонській області, в порушення вимог Конституції та Законів України, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, а також негативні наслідки, що можуть настати внаслідок їх реалізації, умисно, добровільно погодилась на вказану пропозицію.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, приблизно у травні 2022 року (точна дата в ході досудового розслідування не встановлена) ОСОБА_7 , будучи громадянкою України, перебуваючи на тимчасово окупованій території міста Херсон, розуміючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, а також негативні наслідки, що можуть настати внаслідок їх реалізації, зі своїх особистих мотивів та бажання отримати посаду в незаконному правоохоронномуоргані, погоджуючись на пропозицію представників держави-агресора - російської федерації, умисно, добровільно зайняла посаду так званого старшого інспектора відділу по контролю за виконанням покарань, не пов?язаних з ізоляцією засуджених від суспільства, Управління служби виконання покарань по Херсонській області, тобто посаду у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи вирок суду незаконним і необґрунтованим через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить його скасувати та кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України через не встановлення достатніх доказів для доведення її винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвалюючи рішення про визнання ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводу сторони захисту про порушення правил визначення підслідності, допущених в ході досудового розслідування.

Так, 19.04.2022 року прокурором Київської місцевої прокуратури ОСОБА_5 до ЄРДР за № 0000142 внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, - держава зрада.

Відповідно до ч. 2 ст. 216 КПК України, розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ст. 111-1 КК України здійснюють слідчі органів безпеки.

02.05.2022 року постановою першого заступника Генерального прокурора ОСОБА_9 визначено підслідність кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України у кримінальному провадженні № 0000142 від 19.04.2022 року за слідчими слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві.

04.08.2022 року заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 виніс постанову про доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000142 від 19.04.2022 року іншому органу досудового розслідування, а саме другому слідчому відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, з підстав неефективності проведення досудового розслідування слідчими Національної поліції.

28.09.2022 року слідчим другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, ОСОБА_11 винесено постанову про перекваліфікацію кримінального правопорушення у кримінальному провадженні № 0000142 від 19.04.2022 року з ч. 1 ст. 111 КК України на ч. 7 ст. 111-1 КК України.

03.11.2022 року прокурором Київської міської прокуратури ОСОБА_5 винесено постанову про виділення з матеріалів досудового розслідування № 0000142 від 19.04.2022 року матеріали за фактом зайняття ОСОБА_7 посади в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України. Відповідні відомості внесені до ЄРДР за № 0000558 від 03.11.2022 року, кримінальне провадження направлене для подальшого розслідування до другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві.

03.11.2022 року слідчим другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, до ЄРДР внесені відомості про вчинення посадовими особами ДУ «Північна виправна колонія № 90» кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, які зайняли посаду у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території міста Херсона.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свуободоб громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", підслідність кримінальних правопорушень, вчинених на тимчасово окупованій території, визначається Генеральним прокурором або першим заступником чи заступником Генерального прокурора, який виконує обов`язки Генерального прокурора. Матеріали досудового розслідування щодо кримінальних правопорушень, кримінальні провадження щодо яких знаходяться на стадії досудового розслідування, повинні бути передані у розумний строк органам досудового розслідування, визначеним Генеральним прокурором або першим заступником чи заступником Генерального прокурора, який виконує обов`язки Генерального прокурора.

Враховуючи, що злочин, який інкримінується ОСОБА_7 , вчинений на тимчасово окупованій території, а саме в м. Херсоні, прокурор ОСОБА_5 фактично перебрав на себе повноваження Генерального прокурора (першого заступника Генерального прокурора, заступника який виконує обов`язки Генерального прокурора) та незаконно доручив розслідування кримінального провадження ТУ ДБР, розташованого у м. Києві.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 216 КПК України, слідчі органів Державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень вчинених, зокрема, працівником правоохоронного органу. Однак, на час вчинення злочину, який інкримінується ОСОБА_7 , вона не належала до категорії «працівник правоохоронного органу», так як наказом начальника ДУ «Північна виправна колонія № 90» від 13.05.2022 року № 69 о/с була звільнена з посади начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-психологічної роботи (належним чином засвідчена копія трудової книжки із відповідним записом була досліджена в судовому засіданні).

Зайняття особою посади в «незаконно створеному правоохоронному органі» вочевидь не може розглядатися як підстава для суб`єктної підслідності злочину Державному бюро розслідувань, з урахуванням положень Закону «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів».

Крім того, 01.03.2024 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва справа за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, визнана такою, що пов`язана з окупацією, та повинна розглядатися з урахуванням особливостей встановлених Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», зокрема із урахуванням ч. 2 ст. 12 Закону, яка визнає правила визначення підсудності злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях.

Натомість суд першої інстанції, надаючи оцінку твердженню сторони захисту про допущені порушення правил визначення підслідності, обмежився лише посиланням на те, що під час судового розгляду таких порушень не встановлено, належної оцінки допустимості доказів, отриманих внаслідок проведення досудового розслідування неуповноваженою посадовою особою, не надав, положення вказаного вище закону не застосовував.

Крім того суд першої інстанції у вироку послався на документи та показання свідків, які не були предметом дослідження в судовому засіданні.

Так, перед початком дослідження доказів сторони обвинувачення прокурор подав до суду письмове клопотання з переліком письмових доказів, які він вважав за потрібне дослідити в судовому засіданні.

Разом з тим, судом у вироку зазначено, що прокурором, крім іншого, були надані суду та досліджені документи: протокол допиту свідка ОСОБА_12 від 15.05.2022 (завірена копія), протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 19.09.2022 (завірена копія), протокол допиту свідка ОСОБА_14 від 16.09.2022 (завірена копія), протокол допиту свідка ОСОБА_15 від 16.09.2022 (завірена копія), протокол допиту свідка ОСОБА_16 (завірена копія).

Але вказані копії протоколів допитів свідків прокурором в якості доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів суду не надавалися, в судовому засіданні не оголошувалися та не досліджувалися, що підтверджується технічним записом засідання та клопотанням прокурора про встановлення обсягу письмових доказів сторони обвинувачення, які підлягають дослідженню в судовому засіданні, яке долучене до матеріалів провадження.

Безпосередньо в судовому засіданні був допитаний лише свідок ОСОБА_12 , від виклику та допиту інших свідків прокурор відмовився, оскільки не зміг забезпечити їх явку до суду, що підтверджується технічним записом судового засідання.

Проте, при допиті вищевказаних свідків в ході досудового розслідування їх показання за допомогою допустимих технічних засобів не фіксувалися, будь-які відеозаписи допиту свідків в судовому засіданні не досліджувались, що підтверджується технічним записом судового засідання.

На підставі оцінки доказів, наданих сторонами, відповідно до положень ч. 1 ст. 84 та ч. 2 ст. 94 КПК України, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КПК України, підтверджується наступними доказами: показаннями свідка ОСОБА_17 , протоколом допиту свідка ОСОБА_18 , протоколом за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 29.06.2022 року.

Однак свідок Жигора або Живора в судове засідання не викликався та не допитувався, копія його протоколу допиту, а тим більш оригінал протоколу допиту, прокурором не надавався, в судовому засіданні не оголошувався та не досліджувався. При цьому, видається абсолютно не зрозумілим відсутність у вироку оцінки копій протоколів допиту інших свідків, які начебто були надані прокурором в якості доказів сторони обвинувачення.

В свою чергу, за клопотанням прокурора в судовому засіданні був допитаний єдиний свідок сторони обвинувачення, а саме ОСОБА_19 , який на час повномасштабного вторгнення працював на посаді начальника дільниці слідчого ізолятора ДУ «Північна виправна колонія № 90». Аналіз показань цього свідка, які були ним надані в судовому засіданні, свідчать, що останній не надав жодної інформації, що підтверджує факт зайняття ОСОБА_7 будь-якої посади в незаконному правоохоронному органі.

Натомість суд, роблячи висновок про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, - зайняття посади старшого інспектора відділу контролю за виконанням покарань, не пов`язаних з ізоляцією засуджених від суспільства, Управління служби виконання покарань по Херсонській області, зазначив у вироку про те, що цей факт підтверджується показаннями свідка ОСОБА_17 .

Таким чином, суд, надаючи оцінку показанням свідка, допитаного в судовому засіданні, вдався до перекручування та викривлення змісту цих показань. Внаслідок чого прийшов до суперечливих висновків щодо вказаного доказу, який начебто підтверджує винуватість особи в інкримінованому злочині.

Однак свідок ОСОБА_17 не зміг пояснити, чи займала ОСОБА_7 будь-яку посаду, в тому числі старшого інспектора у незаконному правоохоронному органі - «Управління служби виконання покарань по Херсонській області», лише зазначивши, що остання залишилась у місті внаслідок тяжкого сімейного становища та складнощів виїзду з окупованої території, загрози життю та здоров`ю людей, які на це зважилися.

Також суд безпідставно прийшов до висновку, що винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 підтверджується протоколом про результати негласних слідчих (розшукових) дій від 26.06.2022 року, де безпосередньо ОСОБА_7 начебто надає згоду на продовження роботи, що суперечить точному змісту вказаного протоколу.

Так в судовому засіданні був досліджений протокол про результати негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 26.06.2022 року, яка проведена на підставі ухвали слідчого судді Київського апеляційного суду від 20.04.2022 року, в частині розмови осіб ідентифікованих як ОСОБА_7 та ОСОБА_20 . Повний зміст протоколу не досліджувався в повному обсязі за рішенням прокурора, так як не містить інформації, що має значення для розгляду справи щодо обвинуваченої.

Із протоколу вбачається, що перед початком розмови начальник ДУ «Північна виправна колонія № 90» ОСОБА_20 , звертаючись до невідомої особи, яка знаходиться в кабінеті, каже, що він буде розмовляти з ОСОБА_21 .

В ході розмови ОСОБА_20 питає співрозмовницю, чи залишається вона, на що остання дає згоду та цікавиться чи загрожує це статтею, на що ОСОБА_20 відповідає, що тепер стаття загрожує всім.

В подальшій розмові ОСОБА_20 пропонує співрозмовниці «прийняти» відділ кадрів (зі змісту розмови не зрозуміло відділ кадрів якого органу мається на увазі, враховуючи, що ДУ «Північна виправна колонія № 90» на той час працювала за українським законодавством), на що остання заперечує, аргументуючи, що не має потрібного досвіду. У відповідь ОСОБА_20 просить її просто прийняти справи на протязі тижня-двох, а він знайде особу на посаду відділу кадрів.

В ході судового розгляду справи стороною захисту були надані письмові докази, а саме судове рішення, яке підтверджує, що саме громадянка Тропіна зайняла спочатку посаду в.о. начальника відділу кадрів у ДУ «Північна виправна колонія № 90», а потім посаду начальника відділу кадрів незаконного правоохоронного органу - «Управління виконання покарань по Херсонській області» та на теперішній час кримінальне провадження щодо неї розглядається в Херсонському міському суді Херсонської області.

Кримінальна відповідальність за ч. 7 ст. 111-1 КК України настає саме за зайняття посади в незаконному правоохоронному органі. Тобто в судовому засіданні саме факт зайняття посади в незаконному правоохоронному органі, а також добровільність зайняття такої посади, повинні бути доведені стороною обвинувачення належними та допустимими доказами.

Суд, оцінюючи вказаний доказ, зазначає, що він підтверджує той факт, що ОСОБА_7 надає згоду на продовження роботи, хоча остання стверджує, що надала згоду лише залишитися допрацювати до кінця місяця в ДУ «Північна виправна колонія № 90» за українським законодавством, після чого звільнилася. В ході судового розгляду показання обвинуваченої ОСОБА_7 залишилися не спростованими та підтверджуються іншими доказами у справі.

Фактично судом визнано, що протокол про результати негласної слідчої (розшукової) дії не містить доказів зайняття ОСОБА_7 посади «старшого інспектора Управління служби виконання покарань по Херсонській області». Висновок суду про те, що сказана ОСОБА_7 , в розмові з ОСОБА_20 , фраза «я залишаюсь» свідчить про зайняття обвинуваченою певної посади в незаконному правоохоронному органі є лише припущенням.

Сторона захисту категорично не може погодитися із висновками суду про те, що ніякими даними не підтверджується версія обвинуваченої ОСОБА_7 щодо не співпраці з окупаційною владою.

Також у сторони захисту не має зрозумілих пояснень, чому сторона обвинувачення, інкримінуючи колишньому начальнику відділу ДУ "ПВК №90" ОСОБА_7 вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-1 КК України, зупинилась на посаді старшого інспектора незаконного правоохоронного органу Управління служби виконання покарань по Херсонській області, хоча матеріали справи не містять жодного доказу та навіть згадки зайняття такої посади.

Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Захист вважає, що в судовому засіданні сторона обвинувачення не довела належними та допустимими доказами винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченому ч. 7 ст. 111-1 КК України, у зв`язку із чим вирок суду першої інстанції, яким обвинувачену визнано винуватою у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на вісім років з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на десять років та без конфіскації майна, є незаконним та необґрунтованим.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим, і таким, що порушує Конституцію України, норми Міжнародного права, Кримінальний кодекс України, Кримінальний процесуальний кодекс України, а також Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», просить його скасувати, а кримінальне провадження щодо неї закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України через не встановлення достатніх доказів для доведення її винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в суді першої інстанції своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, вона не визнала, пояснюючи це тим, що на початку повномасштабного вторгнення була діючим працівником ДУ «Північна виправна колонія № 90» у місті Херсон. Працювала на посаді інспектора відділу по контролю за виконанням судових рішень дільниці слідчого ізолятора за рахунок посади начальника соціально-виховної та психологічної роботи. 01.03.2022 року місто Херсон було окуповано, тому Херсонські місцеві суди припинили своє функціонування і питання продовження строків тримання під вартою було віднесено до судів, які розташовані на підконтрольній території України.

Попри окупацію колонія працювала по українському законодавству. Підтвердженням цьому є те, що Міністерством юстиції України 30 квітня 2022 року їй присвоєно звання майора внутрішньої служби (цей запис є в її послужному списку, який вона надала суду як доказ).

Жодних вказівок як діяти в умовах окупації адміністрації колонії і її співробітникам, від Департаменту не надходило. Ситуація була вкрай важкою, на територію колонії періодично приїжджали російські військові. Тому керівництво колонії прийняло рішення, що вони працюють за українським законодавством, максимально виконують роботу, тому що існує ризик, що Департамент взагалі може масово всіх звільнити.

Телефонний дзвінок начальника колонії 09.05.2022 року для неї остаточно поставив крапку у прийнятті рішення звільнитися зі служби за власним бажанням. Коли він зателефонував, вона набралася сміливості і запитала, що хоче залишитися і працювати, тим паче, що колонія і досі працювала за українським законодавством, але чи загрожує це статтею, на що начальник відповів, що вона загрожує уже всім, тим самим він підтвердив її побоювання, що Департамент може їх усіх звільнити. Ще він запропонував прийняти їй відділ кадрів, оскільки попередня начальниця пішла на пенсію. Вона відповіла, що не знає цієї роботи, тоді начальник поросив її прийняти справи співробітників, а через тиждень-два призначить начальника кадрів.

Наступного дня вона прийшла до першого заступника начальника колонії і розповіла, що начальник запропонував їй очолити відділ кадрів і що вона відмовилася. Як з`ясувалося, по-перше начальних її набрав помилково, тому, що він вважав, що розмовляє з Тропіною, яка у подальшому і очолила відділ кадрів, а по-друге вона повідомила, що прийняла для себе рішення звільнитися зі служби.

12.05.2022 року вона написала рапорт на звільнення зі служби за власним бажанням та 13.05.2022 року була включена до наказу та відпрацювавши до 31.05.2022 року звільнилася зі служби, про що свідчить запис у трудовій книжці. Посади в незаконному органі влади не займала.

14.05.2022 року російськими військовими було обстріляне селище, де мешкала її бабуся, внаслідок чого остання загинула, всі гроші пішли на її поховання. Грошей на виїзд з міста не залишилося. Єдиним джерелом доходу були аліменти колишнього чоловіка, який залишився працювати у колонії. Вона залишилися в місті з маленьким сином і мамою.

11.11.2022 року, коли звільнили місто Херсон, до неї приїхали співробітники СБУ та ДБР, вона надала показання, пройшла фільтрацію. Ніяких питань до неї у подальшому не виникало, але згодом дізналася, що стосовно неї відкрита підозра. Вона самостійно зв`язалася з прокурором Київської міської прокуратури, повідомила, що знаходиться в місті Херсоні, на що прокурор відповів, що треба приїхати на допит до міста Києва. Вона приїхала з маленьким сином та мамою, але її взяли під варту і з 22.12.2022 року вона перебуває під вартою.

Разом з тим, просить прийняти до уваги, що не вважає себе винуватою і не визнає вину у злочині, який їй інкримінують. Вона була і є на боці українського народу і Держави, а підтвердженням цього є те, що вона плідно співпрацювала з контррозвідкою Служби безпеки України.

В порушення норм права суд першої інстанції не надав правову об`єктивну оцінку усім обставинам кримінального провадження, проігнорував очевидну відсутність події злочину, взагалі не взяв до уваги наявне порушення правил визначення підслідності кримінального провадження, що призвело до помилкового ухвалення обвинувального вироку.

На дату повідомлення про підозру вона вже була звільнена з посади інспектора відділу по контролю за виконанням судових рішень дільниці слідчого ізолятора ДУ «Північна виправна колонія № 90» і не належала до категорії «працівників правоохоронного органу», тому жодних правових підстав здійснювати досудове розслідування стосовно неї ТУ ДБР, розташованого у місті Києві, не було. Таким чином, безспірно доведено про наявне порушення підслідності у даному кримінальному провадженні.

01.03.2024 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва справа за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, визнана такою, що пов`язана з окупацією та повинна розглядатися з урахуванням особливостей встановлених Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», зокрема із урахуванням ч. 2 ст. 12 Закону, яка визнає правила визначення підсудності злочинів, вчинених на тимчасово окупованих територіях.

Нажаль суд першої інстанції, надаючи оцінку твердженню сторони захисту про допущення порушення правил підслідності, послався на те, що під час розгляду справи таких порушень не встановлено та належної оцінки допустимості доказів, отриманих внаслідок того, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженим органом, не надав.

Тобто, вочевидь, що висновки суду, зазначені у вироку, взагалі не відповідають фактичним обставинам справи. Судом першої інстанції в оскаржуваному вироку не наведено жодного доказу її вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Суд, нехтуючи основним Європейським принципом - презумпцією невинуватості, її основоположними правами і свободами, посилаючись тільки на докази сторони обвинувачення, ухвалив стосовно неї обвинувальний вирок, при цьому пославшись у вироку на процесуальні документи фактового кримінального провадження - витяг із Єдиного реєстру досудових розслідувань від 19.04.2022 року, супровідні листи, рапорти та інші документи, що суперечить вимогам ст.ст. 84, 85 КПК України, бо процесуальними джерелами доказів є речові докази, висновки експертів, покази свідків щодо обвинувачення, а не постанови про створення групи прокурорів тощо.

Перед початком дослідження доказів сторони обвинувачення прокурор подав до суду письмове клопотання з переліком письмових доказів, які він збирався дослідити в судовому засіданні. До клопотання прокурора були долучені оригінали документів та завірені належним чином копії цих процесуальних документів, які в судовому засіданні були досліджені і долучені до матеріалів кримінального провадження.

Однак, у порядку ст. 349 КПК України, прокурором не були надані суду для дослідження протоколи допиту свідків, але суд першої інстанції у вироку вказує, що вони були надані і досліджені, зокрема: протокол допиту свідка ОСОБА_12 від 15.05.2022 (завірена копія), протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 19.09.2022 (завірена копія), протокол допиту свідка ОСОБА_14 від 16.09.2022 (завірена копія), протокол допиту свідка ОСОБА_15 від 16.09.2022 (завірена копія), протокол допиту свідка ОСОБА_16 (завірена копія).

Крім того, прокурор під час розгляду обвинувального акта офіційно відмовився від виклику та допиту свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , а про свідка ОСОБА_18 взагалі не вказав, безпосередньо в судовому засіданні був допитаний лише свідок ОСОБА_12 .

Однак суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок послався на протокол допиту свідка ОСОБА_18 , без зазначення навіть дати цього протоколу. Свідок Живора чи Жигора в судове засідання не викликався і не допитувався, оригінал протоколу чи його копія прокурором у суді не надавалася і не досліджувалася.

Також судом взагалі не надано оцінки і копіям протоколів допиту інших свідків, які начебто були надані прокурором як доказ. Це призвело до грубого порушення основ судочинства.

Що стосується показань свідка ОСОБА_12 , то суд вдався до перекручування та викривлення їх змісту, відверто ігноруючи безспірний доказ її невинуватості.

Також суд першої інстанції безпідставно послався на її телефонну розмову з начальником колонії, яка відбулася 09.05.2022 року, оскільки в ній була лише пропозиція очолити посаду начальника відділу кадрів, на яку вона не погодилася.

При цьому обвинувачена ще раз наголошує, що колонія працювала по українському законодавству, що підтверджується її рапортом на звільнення від 12.05.2022 року та призначенням на запропоновану їй посаду іншу особу - Тропіну, що спростовує навіть існування події злочину.

Кримінальна відповідальність за ч. 7 ст. 111-1 КК України настає за зайняття посади в незаконному правоохоронному органі.

Ні показання свідка ОСОБА_12 , ні телефонна розмова з начальником колонії не підтверджують зайняття нею посади в незаконному правоохоронному органі.

В оскаржуваному вироку не наведено жодного обґрунтованого доказу на підтвердження її вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Вирок ґрунтується тільки на припущеннях та на документах, які не є та не можуть бути доказами у даній справі та які повністю спростовують подію злочину.

При цьому суд першої інстанції, в порушення норм міжнародного та національного законодавства взагалі не надав жодної правової оцінки доказам сторони захисту, які повністю спростовують подію злочину, наведену в обвинувальному акті, такими доказами є її рапорт на звільнення від 12.05.2022 року, витяг з наказу про звільнення від 13.05.2022 року, копія трудової книжки.

Як на ще один доказ її невинуватості обвинувачена посилається на постанову про відкриття виконавчого провадження від 03.03.2017 року щодо стягнення аліментів з її колишнього чоловіка на утримання їхнього малолітнього сина. Саме через необхідність отримувати аліменти від колишнього чоловіка, який залишився працювати в ДУ «Північна виправна колонія № 90», вона інколи з`являлася у приміщення колонії. Не виключено, що у такі дні її бачили працівники колонії.

Безпідставно суд не надав жодної оцінки її послужному списку та характеристиці з місця роботи, а також іншим обставинам, зокрема, що вона не збиралася переховуватися від слідства, коли дізналася про кримінальне провадження, самостійно вийшла на зв`язок з прокурором Київської міської прокуратури, за власні кошти приїхала до Києва.

Поза увагою суду першої інстанції залишився ще один важливий доказ її невинуватості - її допомога та співпраця з контррозвідкою Служби безпеки України, що підтверджується листом Київської міської прокуратури від 28.11.2023 року.

Однак суд ухвалив стосовно неї обвинувальний вирок, не враховуючи жодного доказу сторони захисту та посилаючись лише на недопустимі процесуальні документи сторони обвинувачення.

Обвинувальний вирок стосовно неї був ухвалений на припущеннях, що є порушенням ст. 368 КПК України. Сторона обвинувачення не довела належними та допустимими доказами її винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КПК України, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційних скарг, а також заперечення прокурора проти їх задоволення, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, наряду з іншими питаннями повинен вирішити: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, в обвинувальному вироку суд, наряду з іншим, повинен навести докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно з положеннями ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

При цьому безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Недотримання засади безпосередності призводить до порушення інших засад кримінального провадження: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пп. 10, 13, 15 ст. 7 КПК України). Тому засада безпосередності виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду, недотримання її судом, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 23 та ст.86 КПК України, означає, що докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, не можуть бути визнані допустимими і враховані при постановленні судового рішення судом, крім випадків, передбачених зазначеним кодексом, а отже, судове рішення, відповідно до ст. 370 цього кодексу, не може бути визнано законним і обґрунтованим і, згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України, підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого законом від 17 липня 1997 року, кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесення йому вироку.

Наведені положення протоколу узгоджуються з вимогами закону щодо права на справедливий судовий розгляд, змагальності сторін, безпосередності дослідження доказів, їх допустимості.

За приписами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з вимогами ст. 374 КПК України, мотивувальна частина обвинувального вироку має містити, серед іншого, докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо обвинуваченого і кожного його обвинувачення, із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.

При цьому суду належить дати аналіз усіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинувачених, у висновках експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути обов`язково мотивованим у вироку.

Визнаючи ОСОБА_7 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, суд першої інстанції послався на ті обставини, що винуватість ОСОБА_7 повністю доведена сукупністю наданих доказів.

У вироку суду зазначено, що на підтвердження події злочину та винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні прокурором надані суду та безпосередньо у судовому засіданні досліджені документи, а саме: витяг з ЄРДР № 0000558 від 03.11.2022 року; постанова про виділення матеріалів досудового розслідування від 03.11.2022 року з додатками; витяг з ЄРДР № 0000142 від 19.04.2022 року (завірена копія); супровідний лист ГУ ВБ СБУ від 18.04.2022 № 9/1-2439 (завірена копія); рапорт від 18.04.2022 № 9/1-2438 (завірена копія); рапорт від 19.04.2022 (завірена копія); доручення в порядку ст. 36 КПК України від 19.04.2022 № 31/3-517вих-22 (завірена копія); лист ГУ ВБ СБУ від 02.06.2022 № 9/1-3407 (завірена копія); протокол допиту свідка ОСОБА_12 від 15.05.2022 (завірена копія); доручення в порядку ст. 36 КПК України від 23.05.2022 № 31/3-591 вих-22 (завірена копія); постанова про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування від 04.08.2022 (завірена копія); супровідний лист Київської міської прокуратури від 19.09.2022 року від 19.09.2022 № 31/3-1394вих-22 (завірена копія); супровідний лист ГУ ВБ СБУ від 19.09.2022 № 9/1-6403 (завірена копія); протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 19.09.2022 (завірена копія); протокол допиту свідка ОСОБА_14 від 16.09.2022 (завірена копія); протокол допиту свідка ОСОБА_15 від 16.09.2022 (завірена копія); протокол допиту свідка ОСОБА_16 (завірена копія); постанова про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 15.08.2022 (завірена копія); постанова про виділення матеріалів досудового розслідування від 28.09.2022 (завірена копія); супровідний лист ГУ ВБ СБУ від 12.08.2022 № 9/1-5353 (завірена копія); протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 29.06.2022 № 9/1-1186 (завірена копія); протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 29.06.2022 № 9/1-1187 (завірена копія); протокол за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 29.06.2022 № 9/1-1184 (завірена копія); додаток до протоколів за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 29.06.2022 № 9/1-1186т, 9/1-1187т, 9/1-1184т - microSD на якій містяться матеріали негласних розшукових заходів; постанова про оголошення в розшук підозрюваної від 07.11.2022; доручення оперативному підрозділу на проведення слідчих (розшукових) дій від 07.11.2022; ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29.11.2022 року по справі № 757/34115/22-к; доручення оперативному підрозділу на проведення слідчих (розшукових) дій від 09.12.2022; лист т.в.о. начальника Головного управління внутрішньої безпеки від 07.11.2022 року з додатком; ухвала Київського апеляційного суду від 21.12.2022; ухвали слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва від 22.12.2022 по справі № 757/34115/22-к та від 27.12.2022 по справі № 757/37613/22-к; повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри від 17.01.2023.

Також суд зазначив, що стороною захисту на спростування події злочину та вини ОСОБА_7 у його вчиненні надані та безпосередньо у судовому засіданні досліджені документи, а саме: відповідь з Київської міської прокуратури вих. 31/3-15405-23 від 28.11.2023 року; громадська характеристика відносно ОСОБА_7 від Голови квартального комітету № 15 Дніпровського району м. Херсону; ухвала Заводського районного суду м. Миколаєва по справі № 487/3483/23; копія посвідчення ОСОБА_7 ; копія послужного списку ОСОБА_7 ; копія трудової книжки ОСОБА_7 ; копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.03.2017 року серія ВП № 53241623.

В мотивувальній частині вироку зазначено, що судом було допитано обвинувачену, свідків, досліджено надані сторонами документи та речові докази, які суд оцінив в сукупності з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку.

Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного вироку та матеріалів кримінального провадження, судом було лише допитано обвинувачену ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 .

Що стосується інших доказів, то суд лише перерахував їх, взагалі не розкриваючи їх зміст та не зазначаючи, які обставини ними підтверджуються або спростовуються, і не вказуючи, чому прийняв до уваги докази, надані стороною обвинувачення, та відхилив докази сторони захисту. Тобто суд в обґрунтування своїх висновків щодо винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 не проаналізував усі докази у провадженні та фактично не дав їм ніякої оцінки.

Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку взагалі не мотивував, чому він відхилив доводи сторони захисту про недоведеність вини обвинуваченої, не навів переконливих доводів, чому не приймає до уваги доводи захисника. Фактично без будь-якої оцінки залишились показання обвинуваченої ОСОБА_7 , в яких вона заперечує свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Те, що судом було порушено принцип безпосередності дослідження доказів підтверджується і змістом журналу судового засідання та записом технічної фіксації судового засідання, з яких також слідує, що протокол допиту свідка ОСОБА_18 взагалі не досліджувався та й правові підстави для такого його дослідження судом не зазначені.

Таким чином, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції у повній мірі не дотримався наведених вище вимог кримінального процесуального закону і, всупереч положенням ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку лише перерахував докази, проте не зазначив, які саме фактичні дані, що містяться у цих доказах, підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у цьому провадженні, та не дав оцінку цим доказам з точки зору їх допустимості, належності, достатності, взаємозв`язку, а лише формально вказав на це.

Допущені судом порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними та такими, що перешкодили суду ухвалити обґрунтоване судове рішення, вирок суду не відповідає положенням ст.ст. 370, 374 КПК України, є немотивованим та необґрунтованим, а тому його не можна визнати законним.

З огляду на встановлені обставини, положення ч. 1 ст. 412 КПК України, колегія суддів приходить висновку про необхідність скасування оскаржуваного вироку через істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості досліджувати докази, які не були предметом дослідження в суді першої інстанції.

З огляду на те, що колегія суддів прийшла до висновку про необхідність скасування вироку з процесуальних підстав, тому доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_22 та обвинуваченої ОСОБА_7 , якими вони обґрунтовують позицію щодо недостатності доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення з проханням про закриття кримінального провадження, колегія суддів вважає передчасним, а тому їх апеляційні скарги належить задовольнити частково.

Доводи сторони захисту в цій частині слід перевірити при новому розгляді кримінального провадження, а також необхідно вжити всіх передбачених законом заходів до повного, всебічного і об`єктивного розгляду фактичних обставин провадження, докази дослідити відповідно до вимог кримінального процесуального закону, дати їм належну оцінку та постановити законний і обґрунтований вирок.

Водночас, з урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України та не має місця проживання і стійких соціальних зв`язків на території м. Києва, з метою запобігання ризику переховування від суду (з огляду на тяжкість покарання, яке їй загрожує у разі визнання винуватою), необхідно обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 21.03.2025 включно.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року стосовно ОСОБА_7 - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 21.03.2025 року включно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3