ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року

м. Київ

справа № 759/7753/22

провадження № 51-1106 км 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000885 за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року ОСОБА_9 визнано невинуватим та виправдано, у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у незаконному придбанні та зберіганні бойових припасів, вибухових пристроїв, без передбаченого законом дозволу.

Зокрема, ОСОБА_9 , будучи добровольцем територіальної оборони добровольчого формування територіальної громади « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, але не пізніше 18 квітня 2022 року, діючи умисно, без передбаченого законом дозволу, незаконно придбав бойові припаси та вибухові пристрої, а саме 112 патронів, з яких 64 калібру 7,62х39 та 48 калібру 9х18, промислово виготовлений 30 мм постріл з ОФЗ снарядом, ручну осколкову гранату Ф-1, гранату РГН, та зберігав за місцем свого проживання за адресою АДРЕСА_1 , до моменту виявлення їх та вилучення працівниками поліції в ході обшуку 18 квітня 2022 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 залишено без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 14 лютого 2023 року - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої доводи, вказує, що місцевий суд дійшов безпідставного висновку про недопустимість як доказу протоколу обшуку, під час якого було вилучено бойові припаси та вибухові пристрої, та всі інші похідні від нього докази за доктриною «плодів отруйного дерева», оскільки у своєму рішенні не вказав, які саме конституційні або ж конвенційні права і свободи людини при цьому були порушені.

При цьому звертає увагу, що суд не надав оцінку показанням ОСОБА_9 про зберігання ним саме бойових трофеїв, та не дослідив, якими нормативно-правовими актами передбачено прийняття на облік трофейного майна, порядок, спосіб та форму його видачі і зберігання членам добровільного формування територіальної громади «Мрія», у складі якої і перебував ОСОБА_9 .

Зазначає, що місцевий суд, виправдовуючи ОСОБА_9 , посилаючись на положення ст. 42 КК, дійшов безпідставного висновку про те, що останній діяв в умовах виправданого ризику, а тому в його діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення.

У свою чергу суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками місцевого суду, розгляд кримінального провадження здійснив формально, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, безпідставно послався на положення ст. 39 КК, свої висновки належним чином не мотивував, чим порушив вимоги ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), та як наслідок, необґрунтовано залишив без зміни виправдувальний вирок суду першої інстанції.

У письмових запереченнях захисник ОСОБА_7 , діючи в інтересах виправданого ОСОБА_9 , вказує про необґрунтованість касаційної скарги прокурора, а тому просить відмовити у її задоволенні.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурори ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Захисник ОСОБА_7 заперечував щодо задоволення касаційної скарги прокурора, просив оскаржуване судове рішення залишити без зміни.

Виправданий ОСОБА_9 повідомлений про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У касаційній скарзі прокурор вказує про безпідставність висновку суду про недопустимість як доказу протоколу обшуку, під час якого було вилучено бойові припаси та вибухові пристрої, та про недопустимість всіх інших похідних від нього доказів за доктриною «плодів отруйного дерева».

Разом з тим, прокурор по суті не заперечує, що під час проведення обшуку у квартирі ОСОБА_9 були допущені порушення вимог КПК, натомість акцентує увагу на тому, що місцевий суд у своєму рішенні не вказав, які саме конвенційні або конституційні права особи було порушено під час проведення цієї слідчої (розшукової) дії.

Верховний Суд, переглядаючи рішення судів попередніх інстанцій, неодноразово наголошував на тому, що застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя задля досягнення мети і вирішення його завдань, визначених приписами ст. 2 КПК (наприклад, постанова ККС у справі № 161/1921/20 (провадження № 51-3024км22)). Дотримання встановленої правової процедури означає, що дії уповноважених суб`єктів мають відповідати вимогам закону, вони мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед слідчим чи прокурором на певному етапі досудового розслідування. Дотримання належної правової процедури забезпечує відповідність кримінального провадження стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, реалізацію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цілей і вирішення завдань кримінального провадження.

У статті 86 КПК закріплено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Законодавче закріплення положень щодо допустимості доказів та визнання їх недопустимими є гарантією забезпечення конституційних прав, свобод та законних інтересів кожного учасника кримінального провадження, їх захисту від неправомірних дій і зловживання владою особами, які здійснюють кримінальне провадження, дотримання належної процедури та ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення суду.

Приписи ч. 3 ст. 62 Конституції України встановлюють, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

У частині 3 ст. 17 КПК визначено презумпцію невинуватості людини як засаду кримінального провадження, за якою підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Попри те, що кримінальний процесуальний закон не визначає критеріїв допустимості доказів у контексті реалізації приписів ст. 86 КПК, вони визначені в доктрині кримінального процесуального права: 1) одержання фактичних даних із належного процесуального джерела; 2) одержання фактичних даних належним суб`єктом; 3) одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; 4) належне оформлення джерела фактичних даних. Отже, доказ повинен бути отриманий із дотриманням належної правової процедури із належного процесуального джерела.

Зазначені критерії підлягають застосуванню з урахуванням положень ч. 1 ст. 412 КПК. Суд зобов`язаний перевіряти законність, повноту і правильність порядку отримання доказів і відхиляти ті з них, які були одержані зі значними непоправними порушеннями встановленого порядку.

Загальнопоширеним і в темпоральному аспекті укоріненим у практиці застосування норм кримінального процесуального закону є такий правозастосовний підхід, за яким докази, отримані в кримінальному провадженні з грубим порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

Вирішення питання про допустимість доказів є прерогативою національних судів, а роль Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) обмежується оцінюванням загальної справедливості провадження, зокрема там, де на підставі доказів, здобутих із порушенням встановленого порядку, особа визнана винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Такий загальнопоширений правозастосовний підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ, яка відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується під час розгляду справ як джерело права.

При цьому приписи ст. 9 КПК визначають однією із основоположних засад кримінального провадження законність, яка є фундаментальною юридичною категорією, критерієм правового життя суспільства і громадян, принципом, методом та режимом суворого, неухильного дотримання, виконання норм права учасниками кримінальних процесуальних відносин і гарантією правомірності застосованого примусу з боку держави.

Колегія суддів окремо звертає увагу на те, що чинний КПК встановлює критерії допустимості доказів, які у разі їх застосування відповідно до пануючої в праві доктрини є дієвим засобом реалізації законності як засади кримінального провадження в контексті виконання вимог ст. 6 Конвенції. Дотична практика ЄСПЛ, яка не виключає висновку про загальну справедливість кримінального провадження у разі обґрунтування винуватості засудженого на підставі окремих, недопустимих за правилами вітчизняного кримінального процесуального закону, доказів не має спонукати суд до ігнорування встановлених у КПК правил оцінки доказів на предмет їх допустимості, а отже, до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Невиконання вимог чинного КПК щодо визнання доказів недопустимими у випадку їх невідповідності встановленим критеріям та одночасне посилання на оціночні критерії практики ЄСПЛ щодо загальної справедливості провадження з метою обґрунтування винуватості особи на підставі доказів, отриманих всупереч встановленому порядку, колегія суддів вважає застосуванням кримінального процесуального закону всупереч приписам загальних засад кримінального провадження, що є неприпустимим, зокрема, з огляду на положення статей 2, 8, 9, 17 КПК, адже за приписами ч. 1 ст. 30 КПК правосуддя у кримінальному провадженні здійснюється судом згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.

В аспекті застосування приписів ст. 86 КПК в цьому провадженні колегія суддів вважає, що допущені під час досудового розслідування порушення КПК щодо порядку його здійснення стосовно отримання доказів стороною обвинувачення безсумнівно призводять до порушення прав і свобод людини і громадянина, вимог статей 19, 62 Конституції України, зокрема про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, і такий висновок спирається, зокрема, на мотиви, викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011.

Порушення приписів ст. 86 КПК (у контексті недотримання вимог щодо порядку проведення обшуку в житлі чи іншому володінні особи та фіксації його результатів) призводить до порушення прав і свобод людини, у тому числі права на захист і справедливий суд, що суперечить положенням статей 19, 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції, оскільки обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Суд, вирішуючи питання про недопустимість як доказу вказаного протоколу обшуку житла, не має підстав наводити додаткові мотиви, які спираються на обґрунтування відповідних аспектів застосування положень ст. 87 вказаного Кодексу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обґрунтовуючи позицію сторони обвинувачення щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, прокурор надав суду для дослідження протокол обшуку від 18 квітня 2022 року за адресою проживання обвинуваченого та відеозапис проведення вказаної слідчої дії.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції визнав такий доказ з додатком до нього недопустимим, оскільки під час проведення обшуку було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Як зазначив суд, з огляду на показання обвинуваченого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 (понятий під час проведення зазначеної слідчої дії), обшук мав формальний характер, не відповідає часу, меті і завданню його проведення. Судом встановлено, що згідно з показаннями обвинуваченого, працівники правоохоронних органів з`явилися у нього в квартирі о 8-9 годині ранку, тоді як відповідно до змісту протоколу обшук був розпочатий лише о 13:30. Такі показання узгоджуються й показаннями свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що до того, як відкрилися двері та почалася відео фіксація, у квартирі окрім обвинуваченого та його брата вже знаходилися працівники правоохоронних органів.

З огляду на викладене місцевий суд дійшов висновку, що обшук у порушення вимог статей 223, 236 КПК фактично проведений без понятих та відео фіксації, а його підсумок у подальшому обрамлено у процесуальну форму (протокол) з отриманням відповідних результатів.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставність наведених вище висновків місцевого суду, апеляційний суд не встановив підстав для їх задоволення, та, як наслідок, погодився із рішенням суду першої інстанції.

Оцінивши доводи прокурора, які за своїм змістом є аналогічними доводам його апеляційної скарги стосовно допустимості як доказу протоколу обшуку та додатку до нього, дослідивши матеріали кримінального провадження та мотиви ухвалених судових рішень, колегія суддів вважає, що за встановлених обставин висновки судів попередніх інстанцій є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду.

Враховуючи, що протокол обшуку від 18 квітня 2022 року та відеозапис до нього були визнані недопустимим доказам, то за доктриною «плодів отруйного дерева» місцевий суд обґрунтовано визнав недопустимим й похідні від нього докази, зокрема, акт перевірки об`єкта на наявність вибухових матеріалів від 18 квітня 2022 року, довідки про категорію вибухонебезпечності виявлених вибухових матеріалів, а також висновки експертів № СЕ-19/111-22/10928-БЛ від 20 квітня 2022 року, № СЕ-19/111-22/10930-БЛ від 20 квітня 2022 року, № СЕ-19/111-22/11570-ТР від 28 квітня 2022 року, № СЕ-19/111-22/10913-ВТХ від 06 травня 2022 року.

Водночас прокурор у своїй касаційній скарзі наголошує, що суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про недопустимість доказів, розгляд кримінального провадження здійснив формально, не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, свої висновки належним чином не мотивував, чим порушив вимоги ст. 419 КПК.

Однак такі доводи прокурора колегія суддів вважає безпідставними.

Судове рішення є актом реалізації судової влади. Якість судового рішення - це один із основних критеріїв ефективності правосуддя. Судове рішення високої якості - це рішення, яке досягає правильного результату - наскільки це дозволяють надані судді матеріали - у справедливий, швидкий, зрозумілий та недвозначний спосіб. Оцінка якості кожного рішення повинна здійснюватися тільки через використання права оскарження, установленого законом.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку, та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, зокрема, як визначено положеннями статей 370, 419 КПК, має бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

Положеннями ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК визначено, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.

Тобто, суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, що надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

На переконання колегії суддів, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури апеляційний суд вказаних вимог закону дотримався.

Так, відмовляючи у задоволенні доводів апеляційної скарги прокурора, суд апеляційної інстанції в ухвалі вказав, що висновки суду першої інстанції про відсутність доказів винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому дій, є обґрунтованими.

Зокрема, в ухвалі апеляційний суд зазначив, що обставини, які стали підставою для визнання протоколу обшуку з додатком недопустимим доказом, знайшли своє підтвердження за наслідком повторного дослідження судом апеляційної інстанції як протоколу обшуку, так і відеозапису до нього.

Відтак, обґрунтованими, логічними та такими, що узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, апеляційний суд визнав висновки місцевого суду про недопустимість за доктриною «плодів отруйного дерева» похідних доказів, що свідчить про недоведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому дій.

Таким чином, під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 за апеляційною скаргою прокурора, перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, надав на всі доводи відповіді, зазначивши в ухвалі обґрунтування своїх висновків.

Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що встановлені місцевим судом обставини, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи прокурора про формальний розгляд апеляційної скарги сторони обвинувачення через дублювання посилання суду на нерелевантні норми закону.

Зі змісту вироку вбачається, що, обґрунтовуючи свої висновки, місцевий суд дійсно послався на недотримання вимог частини 4 замість частини 7 ст. 223 КПК. Однак, мотивуючи своє рішення, місцевий суд виклав зміст саме ч. 7 ст. 223 КПК, про порушення якої і було констатовано у вироку. А тому допущена неточність, якої припустився і суд апеляційної інстанції, не свідчить про те, що доводи апеляційної скарги прокурора не отримали передбаченої законом, належної процесуальної перевірки.

Водночас, з огляду на встановлені місцевим та апеляційним судами порушення вимог кримінального процесуального закону під час проведення обшуку, з наявністю яких погоджується і суд касаційної інстанції, а також враховуючи відсутність встановленого у законному порядку предмету злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає необхідності для перевірки інших доводів прокурора в частині не надання, на його думку, оцінки іншим доказам, а також доводів про безпідставність висновків судів про наявність у діях ОСОБА_9 крайньої необхідності або діяння, пов`язаного з ризиком, оскільки перевірка цих доводів у підсумку не призведе до висновку про неправильність остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Ухвала суду апеляційної інстанцій є законною, обґрунтованою, вмотивованою та відповідає вимогам процесуального закону, підстав для її скасування або зміни не встановлено.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року стосовно ОСОБА_9 - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3