Провадження №11-кп/801/348/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2025, якою продовжено ОСОБА_8 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні № 0000281 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2025 продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 на шістдесят днів до 23.03.2025 включно та визначено заставу в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста) гривень з покладенням відповідних обов`язків.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 порушується питання про скасування вказаної ухвали в частині визначення розміру застави та постановлення нової ухвали, якою визначити заставу в розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 600 гривень.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції встановив максимальний рівень застави, що є непомірним тягарем для обвинуваченого.

Заявляє, що ризики незаконного впливу на свідків та спотворення матеріалів кримінального провадження перестали існувати, значно знизився ризик переховування ОСОБА_8 від суду та прокуратури. Також зазначає, що ОСОБА_8 має соціальні чинники стримуючого характеру, а саме, він має постійне місце проживання разом зі своєю матір`ю у місті Вінниці, позитивно характеризується за місцем проживання, а тому не буде вчиняти інші кримінальні правопорушення чи продовжувати кримінальне правопорушення у якому обвинувачується.

Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні, прокурора, яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Положеннями ст. 422-1 КПК України передбачено порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Так, суд першої інстанції врахував тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не зменшились та виправдовують обраний запобіжний захід.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, не працює, був оголошений у розшук і тривалий час переховувався, а тому з урахуванням вищеперерахованого, реальними залишаються ризики, зазначені в оскаржуваній ухвалі.

Наявність у обвинуваченого стримуючих факторів соціального характеру, а саме того, що він має постійне місце проживання разом зі своєю матір`ю у місті Вінниці та позитивно характеризується за місцем проживання не є достатніми для висновку про нівелювання існуючих ризиків на даній стадії судового провадження.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики переховування ОСОБА_8 від суду, незаконного впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинення іншого кримінального правопорушення продовжують існувати, що виправдовує тримання його під вартою.

Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, являються голослівними та спростовуються матеріалами провадження.

Твердження захисника про те, що розмір застави, визначений його підзахисному, є завідомо непомірний для нього, колегія суддів не приймає до уваги.

Згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначив альтернативний запобіжний захід у виді застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених кримінальним процесуальним законом, підстав для зменшення якого колегія суддів не вбачає.

Виходячи зі змісту ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Частиною 5 статті 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається у межах, зокрема щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На думку суду апеляційної інстанції, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , характеру кримінального правопорушення, суд при визначенні розміру застави прийшов до вірного висновку, визначивши ОСОБА_8 заставу в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908 400 гривень.

Підстав вважати вказаний розмір застави непомірним, як про це зазначає адвокат в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, розмір застави повинен визначатися тим степенем довіри, при якому перспектива втратити заставу, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Отже, розмір застави повинен бути помірним та пропорційним щодо конкретної людини та обставин, вчиненого ним кримінального правопорушення, тому суддя дійшов правильного висновку щодо розміру застави.

Посилання апелянта на те, що визначений розмір застави є непомірним для обвинуваченого не може слугувати підставою для зменшення розміру застави, оскільки внесення застави є правом, а не обов`язком обвинуваченого.

На думку колегії суддів, запропонований захисником розмір застави 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб не зможе гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Мотиви адвоката в апеляційній скарзі щодо непомірного розміру застави самі по собі не можуть бути єдиним обґрунтуванням застосування щодо ОСОБА_8 меншого розміру застави, оскільки розмір застави визначається з урахуванням також сукупності інших обставин.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 22.01.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4