ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/416/25
Провадження №1-кс/477/343/25
УХВАЛА

про відмову в задоволенні клопотання

02 квітня 2025 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Жовтневого районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві клопотання заступника начальника відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 , подане в межах кримінального провадження за №0000064 від 22 січня 2024 року про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2025 року заступник начальника відділуМиколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000064 від 22 січня 2024 року із клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, що було вилучено 17 березня 2025 року під час проведення санкціонованого обшуку житла та іншого володіння особи за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 згідно переліку.

В обґрунтування поданого клопотання вказує, що у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження №0000064 від 22 січня 2024 року, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 189, частиною другою статті 146, частиною другою статті 127, частиною першою статті 309, частиною першою статті 209 КК України.

17 березня 2025 року в межах вказаного кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду Миколаївської області проведено обшук житла та іншого володіння особи за місцем проживання ОСОБА_4 , з метою відшукання і вилучення речей та документів, що мають доказове значення у кримінальному провадженні.

Під час проведення обшуку органом досудового розслідування виявлено та вилучено майно, згідно переліку.

Оскільки майно, вилучене в ході проведення обшуку, що здійснено на підставі ухвали слідчого судді, може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає критеріям речових доказів, визначених частиною першою статті 98 КПК України, тому з метою забезпечення збереження речових доказів прокурор ОСОБА_3 звернувся з даним клопотанням у якому просив накласти арешт на тимчасово вилучене майно.

02 квітня 2025 року представником ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_5 подано заперечення на клопотання прокурора, у яких просив у задоволенні клопотання відмовити, посилаючись на те, що вилучене під час обшуку майно не має жодного відношення до кримінального правопорушення пов`язаного із незаконним позбавленням волі та катуванням ОСОБА_6 .

Кошти та золоті вироби, що вилучені за місцем його проживання набуті ним у законному порядку та не містять ознак майна на відшукання яких надано дозвіл ухвалою слідчого судді про проведення обшуку.

Вважає, що вилученням належного ОСОБА_4 майна, як особи, яка не має жодного відношення до вчинення кримінального правопорушення є порушенням його права власності.

Крім того, посилається і на ту обставину, що вилучені кошти не можуть мати ознак майна пов`язаного із легалізацією коштів здобутих злочинним шляхом, на що покликається прокурор у своєму клопотанні.

У судове засідання прокурор ОСОБА_3 не з`явився, подавши заяву про розгляд клопотання за його відсутності. Просив клопотання задовольнити.

ОСОБА_4 , як власник вилученого майна та його представник адвокат ОСОБА_5 , у судове засідання не з`явилися.

Згідно з положенням частини четвертої статті 107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши докази по даних матеріалах, приходжу до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як установлено слідчим суддею, у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження №0000064 від 22 січня 2024 року, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 189, частиною другою статті 146, частиною другою статті 127, частиною першою статті 309, частиною першою статті 209 КК України, що підтверджується витягом з кримінального провадження №0000064 від 18 березня 2025 року.

За встановленими під час досудового розслідування обставинами вбачається, що 17 грудня 2017 року, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з невстановленою в ході досудового розслідування особою, із застосуванням сили обмежили свободу ОСОБА_6 , утримуючи його в підвальному приміщенні протягом декількох годин.

Продовжуючи незаконно утримувати ОСОБА_6 проти його волі, ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з невстановленою в ході досудового розслідування особою супроводжуючи ці дії протягом декількох годин, систематичними знущаннями, нанесли потерпілому чисельні удари руками та ногами, по голові, тулубу, кінцівкам, в тому числі здавлюючи плоскогубцями шкіру в районі геніталій, принижуючи його честь та гідність, тобто завдаючи сильного фізичного болю та морального страждання, вчиняючи вказані дії з метою отримати від потерпілого ОСОБА_6 зізнання у вчинені відносно ОСОБА_7 шахрайський дій.

З метою відшукання доказів вчинення вказаного вище кримінального правопорушення, орган досудового розслідування у березні 2025 року звернувся до слідчого судді з клопотанням про надання дозволу на проведення обшуку житла та іншого володіння осіб, які перевірялися органом досудового розслідування на предмет причетності до вчинення кримінального правопорушення.

17 березня 2025 року в ході проведення санкціонованого обшуку житла та іншого володіння особи за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 , який за доводами органу досудового розслідування перевірявся на предмет причетності до вчинення кримінального правопорушення було виявлено та вилучено майно, згідно переліку.

З метою збереження речових доказів, прокурор ОСОБА_3 , шляхом направлення клопотання засобами поштового зв`язку, 24 березня 2025 року звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно.

Вирішуючи клопотання в межах заявлених вимог та відповідно до наданих сторонами доказів, слідчий суддя виходить з такого.

Главою 3 КПК України унормовано визначення та порядок набуття процесуального статусу сторонами та іншими учасниками кримінального провадження, а також обсяг їх прав та обов`язків.

Зокрема §5 Глави 3 КПК України визначаються особливості процесуального статусу інших учасників кримінального провадження, до яких законодавцем віднесено і третю особу, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Так, нормами статті 64-2 КПК України визначено, що третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особа, наведений перелік прав та обов`язків такої особи, а також визначені обставини, що обумовлюють набуття особою відповідного процесуального статусу.

В свою чергу, порядок застосування заходів забезпечення кримінального провадження і зокрема арешту майна визначений положеннями Глав 10 та 17 КПК України.

Згідно частини першої статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України, у випадку передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За системним тлумаченням положень статті 64-2 КПК України, частини третьої статті 170 КПК України та статті 98 КПК України, на майно, що було вилучено у ході обшуку житла та іншого володіння особи за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 може бути накладено арешт за умови наявності у вилученого майна, ознак, передбачених статтею 98 КПК України.

З клопотання про арешт майна, поданого прокурором ОСОБА_3 встановлено, що такий арешт необхідний з метою збереження речових доказів та для отримання можливості проведення в подальшому всіх необхідних слідчих (розшукових) дій та забезпечення можливості притягнення винних осіб до відповідальності.

У свою чергу, як встановлено під час розгляду клопотання прокурора про арешт майна, ухвалою слідчого судді від 06 березня 2025 року про надання дозволу на проведення обшуку за вказаною адресою, надано дозвіл на обшук з метою виявлення та вилучення речей та документів, що мають доказове значення у кримінальному провадженні, зокрема мобільних терміналів стільникового зв`язку, сім-карт, стартових пакетів, комп`ютерної техніки та планшетів, електронних носії інформації, чорнових записів, грошових коштів здобутих злочинним шляхом, золотого браслету приблизною вагою 70 грам, належному потерпілому ОСОБА_6 , золотого ланцюжка з ладанкою приблизною вагою 50 грам, належному потерпілому ОСОБА_6 та інших предметів і речей, що можуть зберігати інформацію про протиправну діяльність, використовуватися для вчинення кримінального правопорушення, або таке, що набуте в результаті вчинення кримінального правопорушення.

Обшук проводився за місцем проживання ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 , який перевірявся органом досудового розслідування на предмет причетності до вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, згідно з прямо встановленими в ухвалі слідчого судді про проведення обшуків обмежень, в ході обшуків підлягали виявленню та можливому вилученню, в тому чи іншому порядку не будь-які речі та документи, виявлені на місці проведення обшуку, а виключно те, щодо якого мається достатні дані для висновку поза розумним сумнівом, що вказані речі та документи, які мають відношення до фактів пов`язаних із вимагання, заволодінням майном шахрайським способом та катуванням та які перебувають у володінні осіб, що перевірялися органом досудового розслідування на предмет причетності до вчинення кримінального правопорушення, зокрема ОСОБА_4 .

При цьому, як встановлено в судовому засіданні з клопотання прокурора, зокрема, протоколу обшуку від 17 березня 2025 року, під час проведення обшуку здійснювалося вилучення усіх віднайдених за місцем проживання ОСОБА_4 коштів, та двох виробів у виді хрестика з металу жовтого кольору.

Обґрунтовуючи необхідність накладення арешту, прокурор ОСОБА_8 у своєму клопотанні посилався лише на те, що вилучені кошти можуть мати ознаки майна, здобутого протиправним шляхом, через що 18 березня 2025 року внесено відповідні відомості до ЄРДР.

Оцінюючи вказані доводи органу досудового розслідування, слідчий суддя вважає їх неспроможними з огляду на те, що вилучене під час проведення обшуку органом досудового розслідування майно, не містять будь-яких об`єктивних даних вважати причетним ОСОБА_4 до дій, пов`язаних із набуттям коштів у протиправний спосіб, що в подальшому надавало б останньому можливість їх легалізації, шляхом здійснення діяльності з обміну валют.

Як вбачається з ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку від 06 березня 2025 року, відшуканню та вилученню підлягали не будь які золоті вироби, а виключно вироби, окреслені певними родовими ознаками, зокрема, золотий браслет приблизною вагою 70 грам та золотий ланцюжок з ладанкою приблизною вагою 50 грам.

Таким чином, на переконання слідчого судді, вилучення в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 двох хрестиків з металу жовтого кольору під виглядом є таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства та явно виходить за межі, регламентовані ухвалою про обшук.

Крім того, в даному випадку були відсутні підстави й для вилучення коштів ОСОБА_4 з огляду на відсутність достатніх підстав вважати їх такими, що набуті протиправним шляхом, з огляду на те, що сума таких коштів не є такою, що безумовно свідчила б про неможливість їх накопичення у правомірному порядку.

Таким чином, враховуючи викладене, вилучені в ході обшуку 17 березня 2025 року речі та документи не можна розглядати як такі, які «здобуті від злочинної діяльності, засоби та/або знаряддя вчинення злочину, тощо» за відсутності належних та допустимих доказів цього, і, отже, вказане майно не є таким, на відшукання та вилучення якого надано дозвіл ухвалою слідчого судді.

Відомостей, що зазначене майно підтверджує злочинну діяльність осіб, які перевіряються органом досудового розслідування до вчинення злочину пов`язаного з вимаганням, заволодінням майном шахрайським способом та катуванням ОСОБА_6 матеріали клопотання не містять та слідчим суддею не встановлені.

Також, вивченням змісту протоколу обшуку від 17 березня 2025 року встановлено і те, що під час обшуку у ОСОБА_4 вилучено належний останньому мобільний телефон, та при його вилученні отримано пароль від логічного захисту, що надало органу досудового розслідування доступ до змісту телефонних розмов, повідомлень, контактів, тощо.

Тому і підстави для накладення арешту на вказане майно слідчий суддя знаходить досить сумнівними.

Згідно частини третьої статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 16 КПК України встановлено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок проведення обшуку, тимчасового вилучення майна, накладання на нього арешту, тощо, встановлено главами 16, 17 КПК України та статтями 234-236 КПК України.

З усталеної судової практики вбачається, що правильність розгляду скарг на бездіяльність стосовно неповернення тимчасово вилученого майна значною мірою залежить від чіткості переліку, сформованого в ухвалі слідчого судді про обшук. Слідчим суддям, з огляду на непорушність права власності, слід ретельно оцінювати доводи скаржника стосовно того, що вилучення певного майна здійснене з виходом за межі, регламентовані ухвалою про обшук.

Аналогічно, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 липня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» вказав, що невизначене формулювання обсягу обшуку дало змогу органу влади на власний розсуд вирішувати, які матеріали підлягають вилученню, що призвело до вилучення, крім документів, які стосуються справи, деяких особистих речей. ЄСПЛ зазначив, що відсутність вказівки на конкретну мету обшуку є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Так само, позиція ЄСПЛ наведена в рішенні від 15 липня 2003 року у справі «Ернст та інші проти Бельгії», де вказано, що ордер на проведення обшуку не містив інформації щодо мети проведення обшуку та про предмети, які підлягали вилученню. Таким чином, слідчих було наділено широкими повноваженнями, обшуки не були пропорційними.

Таким чином, суд, вирішуючи дане питання, фактично вирішує, чи наявні у даному випадку у діях органів досудового розслідування порушення вимог статті 41 Конституції України, глав 16, 17 КПК України та статей 16, 234-236 КПК України.

Відповідно до частини другої статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частиною першою статті 173 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Керуючись статтями 170-173, 175, 372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання заступника начальника відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна, яке вилучене 17 березня 2025 року в ході проведення обшуку житла та іншого володіння особи за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 відмовити.

Відповідно до частини третьої статті 173 КПК України відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі всього тимчасово вилученого майна.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ ОСОБА_9