ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/130/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/140/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.121 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2025 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою суду у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу відмовлено. Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено. Продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, до 23 год. 59 хв. 25 квітня 2025 року. Заяву законного представника неповнолітнього ОСОБА_9 ОСОБА_10 про визнання ОСОБА_9 потерпілим та залучення її до участі у кримінальному провадженні як законного представника задоволено. Визнано ОСОБА_9 потерпілим та залучено його в якості потерпілого у кримінальному провадженні №0000220, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 травня 2024 року, про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Залучено ОСОБА_10 як законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0000220, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 травня 2024 року, про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. Вручено потерпілому ОСОБА_9 та його законному представнику ОСОБА_10 пам`ятку про права та обов`язки потерпілого в кримінальному провадженні.

Суд мотивував своє рішення тим, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 у виді тримання під вартою не зникли та з плином часу не змінилися, оскільки є підстави вважати, що він може переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні з огляду на те, що він обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, тяжкість покарання, що йому загрожує у випадку визнання винуватим, а тому тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 є виправданим заходом, оскільки справжній інтерес суспільства, який полягає у забезпеченні законності та запобігання порушенню прав осіб, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права обвинуваченого на свободу.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2025 року та змінити ОСОБА_7 запобіжний захід на домашній арешт в нічну пору доби, враховуючи явну необґрунтованість клопотання сторони обвинувачення.

Свої вимоги мотивує тим, що 10 лютого 2025 року адвокатом ОСОБА_8 було подано клопотання до Теребовлянського районного суду про зміну обвинуваченому запобіжного заходу, яке слухалось судом із порушенням строку, передбаченого ст.186 КПК України (на 15 день з часу його подання замість встановленого КПК триденного строку).

Також вказує, що стороною обвинувачення не надано жодного доказу, який би підтверджував наявність обґрунтованої підозри чи наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а продовжуючи термін дії запобіжного заходу суд зіслався на попередні ухвали слідчих суддів, що є істотним порушенням процесуального права, оскільки в кожному окремому випадку суд мав би дослідити обставини, які обумовлюють обрання особі запобіжного заходу.

Натомість, долучений стороною захисту висновок судово-медичної експертизи трупа, вказує на такий механізм утворення у потерпілого тілесних ушкоджень (крововиливу під оболонку головного мозку), який може бути утворений через падіння на тверду, переважаючу за площею поверхню. Даний висновок жодним слідчим суддею при обранні запобіжного заходу не досліджувався і в якості доказу обґрунтованості підозри не надавався, механізм спричинення тілесних ушкоджень не з`ясовувався. Слідчі судді досліджували лише довідку про насильницьку причину смерті.

На підставі наведеного захисник вважає, що ОСОБА_7 вже 10 місяців перебуває під вартою за ймовірне вчинення кримінального правопорушення, яке слід кваліфікувати за ст.128 КК України.

Також вказує на те, що судом було помилково зазначено термін апеляційного оскарження винесеної ухвали, який складає 5 днів, а не 7 як зазначено в ухвалі.

Адвокат звертає увагу на те, що в ухвалі зазначені положення норм КПК, які втратили чинність, а саме в абзаці 4 на аркуші 3 ухвали зазначається, що суд, незалежно від наявності клопотань зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченого до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Тобто цитується положення ст. 331 КПК України, яке втратило чинність ще в жовтні 2022 року, що є неприпустимим, адже зміни, що були внесені, покликані забезпечити рівність сторін у судовому процесі та позбавити суд невластивих йому функцій.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги і вважає ухвалу законною та обґрунтованою та просить залишити її без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що на розгляді Теребовлянського районного суду перебуває кримінальне провадження №0000220 від 14 травня 2024 року по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 було застосовано під час досудового розслідування цього кримінального провадження, який надалі неодноразово продовжувався, востаннє до 28 лютого 2025 року

Однак, до спливу вказаного строку судове провадження завершити не вдалося і ухвалою від 25 лютого 2025 року суд продовжив строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до 25 квітня 2025 року.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відсутні обставини, які би вказували на зменшення чи відсутність на даний час ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які були встановлені при застосуванні відносно ОСОБА_7 цього запобіжного заходу.

При цьому, як видно зі змісту ухвали суду, було враховано, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні умисного тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, а тому усвідомлюючи міру покарання за вчинений ним злочин, він може:

переховуватись від суду, так як зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування чи суду, адже суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Крім того, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 на час затримання не мав постійного офіційного місця роботи і таких міцних соціальних зв`язків, які би з достатньою ймовірністю гарантували те, що він не покине місце постійного проживання з метою ухилення від суду;

незаконно впливати на свідків, оскільки ОСОБА_7 безпосередньо знайомий з особами, які є свідками в цьому кримінальному провадженні та очевидцями події правопорушення, яка відбувалася частково в їх присутності, а тому він матиме реальну можливість впливати на вказаних учасників провадження, з метою надання неправдивих або неповних показань, узгодження показань між собою, що може негативно вплинути на стан судового розгляду та його результати, оскільки відповідно до вимог ст.ст.95,225 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннях, які він отримав безпосередньо в удовому засіданні.

Наведені обставини підтверджують правильність висновків суду першої інстанції про те, що сукупність наявних ризиків, які були підставою для застосування запобіжних заходів, продовжують існувати, а тому на даний час відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Також, перевіривши надані апеляційному суду матеріали провадження і доводи сторін, колегія суддів приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції в даному випадку не суперечать практиці ЄСПЛ. Так, стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі: у рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може слугувати для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень; у справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Доводи захисника про безпідставність висновків суду першої інстанції про доведеність існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів відхиляє, оскільки чинний КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний чи обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваних чи обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК. Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. В оскарженій ухвалі суд першої інстанції за результатами розгляду клопотанні прокурора і сторони захисту зробив відповідні висновки прогнозованості характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Так, враховуючи в сукупності тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , характер та обставини інкримінованих йому діянь, дані про особу підозрюваного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що прокурором у клопотанні доведено продовження існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п.1,3 ст.177 КПК України, а саме можливості підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні.

Доводи сторони захисту про те, що дані проведеної в цьому кримінальному провадженні судово-медичної експертизи дають підстави для кваліфікації діянь обвинуваченого за іншою статтею КК України, як менш тяжкий злочин, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, постановленої в підготовчому судовому засіданні, оскільки на даній стадії судового розгляду суд не може досліджувати докази і давати оцінку доведеності пред`явленого особі обвинувачення та правильності кваліфікації прокурором дій обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги, що в оскарженій ухвалі суд першої інстанції процитував положення ст.331 КПК України в редакції, яка діяла до жовтня 2022 року, не є підставою для скасування оскарженої ухвали в даному випадку, оскільки внесені Законом від 18 жовтня 2022 року № 2690-IX зміни до ч.3 ст.331 КПК стосувалися виключно того, що питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою суд не може розглядати без відповідного клопотання сторони обвинувачення. Як видно з матеріалів цього кримінального провадження 25 лютого 2025 року питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 розглянув за клопотанням прокурора про продовження строку дії цього запобіжного заходу, що відповідає положенням ст.331 КПК в редакції, що була чинною на день прийняття цього процесуального рішення.

Оцінюючи доводи захисника про порушення судом першої інстанції визначеного ч.4 ст.201 КПК строку розгляду клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу, поданого захисником 10 лютого 2025 року, апеляційний суд приходить до висновку, що вони є обґрунтованими, однак таке порушення процесуального строку не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу.

Не є істотним порушенням вимог КПК і підставою для скасування оскарженої ухвали суду також доводи захисника про те, що в оскаржуваній ухвалі зазначено більший строк апеляційного оскаржений ніж встановлений законом - 7 днів замість 5 днів.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до переконання, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 відповідає конкретним обставинам цього провадження та відомостям про особу обвинуваченого. Таким чином, з урахуванням викладеного та інших встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для продовження строку тримання під вартою.

Порушень вимог КПК України, які могли би стати підставою для скасування ухвали суду, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, а тому її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.

Керуючись ст.404,419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2025 року про продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді