н/п 1-кс/766/1376/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року

Слідчий суддя Херсонського міського суду Херсонської області ОСОБА_1

за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 , підозрюваної ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Херсонського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області ОСОБА_6 про застосування ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваній у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

в с т а н о в и л а:

Слідчий звернулася до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Обґрунтування клопотання:

Слідчим СВ Херсонського РУП ГУНП в Херсонській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000117 від 26.07.2024, за підозрою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України.

За версією органу досудового розслідування у невстановлені дату та час, але не пізніше 23 вересня 2022 року, ОСОБА_4 , 1 будучи проросійсько налаштованою перебуваючи на тимчасово окупованій території Херсонської області, без примусу, з корисливих мотивів та метою отримання грошової винагороди, добровільно погодилась на пропозицію невстановлених досудовим розслідуванням осіб, щодо участі у проведенні на території тимчасово окупованого м. Херсона Херсонської області незаконного референдуму про вихід Херсонської області зі складу України, утворення самостійної держави та входження її до складу рф на правах суб`єкта рф та була призначена на посаду так званого «представника ДВК № 301», яка діяла на території Дніпровського району, м. Херсон, Херсонської області.

Так, ОСОБА_4 у період з 23 по 27 вересня 2022 року, діючи з прямим умислом, за попередньою змовою з особами так званої «виборчої комісії Херсонської області» та так званими членами ДВК № 301 (щодо яких триває досудове розслідування), вчинила наступні дії направлені на організацію та проведення незаконного референдуму на території Дніпровського району м. Херсон Херсонської області, а саме: здійснювала прийом виборців у приміщеннях Херсонської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №12 з поглибленим вивченням французької мови Херсонської міської за адресою: Херсонська область, м. Херсон, с. Антонівка, вул. Квіткова, 1, видавала бюлетені для голосування, перевіряла виборців відповідно до наявних списків та проводила агітацію мешканців м. Херсона з метою залучення останніх до голосування щодо виходу Херсонської області зі складу України, утворення самостійної держави та входження її до складу російської федерації на правах суб`єкта російської федерації.

В подальшому, 27 вересня 2022 року так звана «виборча комісія Херсонської області» за результатами підрахунку всіх бюлетенів визнала незаконний референдум таким, що відбувся. Відповідно до його результатів було задекларовано 497051 громадян, що становить 87.05 % від загальної кількості виборців, які прийняли участь у голосуванні, виявили бажання за входження Херсонської області у склад рф.

Внаслідок вищевказаних незаконних та неправомірних дій ОСОБА_4 та інших осіб, щодо яких здійснюється розслідування у даному провадженні, стало визнання російською федерацією незаконного референдуму на тимчасово окупованій територій України таким, що відбувся та незаконного приєднання Херсонської області до складу рф.

Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України Колабораційна діяльність, тобто участь в організації та проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території, вчиненій за попередньою змовою групою осіб.

10.02.2025 слідчим підозрюваній ОСОБА_4 через Південний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги залучено захисника за призначенням адвоката ОСОБА_5 .

10.02.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Вина підозрюваної ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень(злочину), передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України, підтверджується сукупністю зібраних в ході розслідування доказів, а саме: протоколами допиту свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ; протоколами пред`явлення для впізнання за фотознімками, згідно якими свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 впізнали ОСОБА_4 ; іншими матеріалами, здобутими у ході досудового розслідування кримінального провадження.

Сторона обвинувачення на підставі оцінки сукупності отриманих доказів стверджує, що причетність особи до вчиненого нею злочину є вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

На сьогоднішній день виникла необхідність в обранні відносно підозрюваної ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку з тим, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває, а обрання підозрюваному запобіжного заходу більш м`якого може перешкодити об`єктивному розслідуванню кримінального провадження.

Метою застосування запобіжного заходу до підозрюваної ОСОБА_4 відповідно до ст. 177 КПК України є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинить інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України, під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов до висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини.

Доцільність застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою пов`язана з тим, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України, яке є тяжким злочином у розумінні ст. 12 КК України, санкцією якого передбачено максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, а отже з метою уникнення такої відповідальності він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

До того ж, згідно із практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Серед іншого, вчиняючи зазначену вище протиправну діяльність, ОСОБА_4 неодноразово контактувала із особами, які могли бути обізнані в її незаконній діяльності та зможуть в подальшому надати викривальні показання щодо аналогічних злочинів. Так до прикладу вищевказаними свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_10 були надані свідчення, які у своїй сукупності підтверджують обставини вчинення кримінального правопорушення, у якому підозрюється ОСОБА_4 .. Враховуючи викладене, остання може незаконно впливати на свідків або інших фігурантів даного кримінального провадження з метою примушування їх до дачі завідомо неправдивих показів або відмови від їх надання, що негативно вплине на хід досудового розслідування в цілому. Викладені доводи дають підстави стверджувати про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Із урахуванням ризиків, передбачених п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які виникли внаслідок дій ОСОБА_4 жоден інший більш м`який запобіжний захід, передбачений ст. 176 КПК України, окрім як тримання під вартою, не забезпечить належну поведінку підозрюваної щодо виконання нею процесуальних рішень та не унеможливить спроби останньої перешкоджати кримінальному провадженню, а відтак запобігти зазначеним ризикам.

Водночас, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, застосовується запобіжних захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України тримання під вартою.

Окрім цього, згідно із абз. 3 п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. ст. 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Таким чином, враховуючи наявність доказів причетності ОСОБА_4 до добровільної участі в проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території, вчиненій за попередньою змовою групою осіб, а також її можливу причетність до вчинення інших кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, в умовах введеного у державі воєнного стану та фактичних бойових дій по всій території України, докази причетності ОСОБА_4 до кримінального правопорушення, направленого проти основ національної безпеки України, запобіжний захід у вигляді застави не здатний забезпечити покладення на підозрювану покладених на неї обов`язків.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, що має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками для суспільства, наявність по справі реальних ознак справжнього реального інтересу, що кримінальне правопорушення направлене проти територіальної цілісності, недоторканості та державного суверенітету України, вчинене в умовах воєнного стану, зважаючи на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, в органу досудового розслідування виникла об`єктивна необхідність у зверненні із клопотанням про застосування запобіжного заходу до підозрюваної ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою без права внесення застави.

Доводи сторін у судовому засіданні:

Прокурор в судовому засіданні просив задовольнити клопотання за підставами, викладеними у клопотанні.

Захисник заперечив проти заявленого клопотання, зазначив, що прокурор не довів та не обґрунтував конкретними обставинами жодного із заявлених ризиків. Щодо переховування підозрюваною від органу досудового розслідування або суду зазначив, що події, про які йдеться у обставинах правопорушення, що інкримінується його підзахисній, сталися ще у вересні 2022 року, після звільнення м. Херсона і до цього часу у підозрюваної було достатньо часу та реальної можливості, щоб зникнути з міста та уникнути відповідальності, однак вона цього не зробила, залишилася працювати у м. Херсоні, повністю визнала свою вину, надала всі показання правоохоронним органам, самостійно з`являлася до слідчого, суду, зважаючи на це, виїжджати у підозрюваної немає необхідності, має постійне місце проживання, проживає разом із чоловіком. Просив застосувати підозрюваній запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Підозрювана у судовому засіданні підтримала позицію свого захисника, повідомила, що одружена, проживає разом із чоловіком ОСОБА_15 , все життя живуть разом, має 2 дітей (дочка і син), які проживають за кордоном (у Польщі), має хворих батьків (свекор 74 роки, свекруха 72 роки), один з яких є прикутим до ліжка і потребує постійного догляду. Протягом 32 років працює в МКП «Херсонелектротранс» прибиральницею. Чоловік працює оператором котельні. Щодо участі у референдумі пояснила, що була направлена керівником підприємства на дільницю для прибирання, а вже безпосередньо на місці їй запропонували записувати осіб, які приходитимуть. Виконання цієї роботи вона узгодила по телефону із керівником за місцем роботи. Про оплату за роботу на дільниці жодних домовленостей не було, кошти запропонували на другий день. Просила не застосовувати до неї запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Мотивація суду:

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з вимогами ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Згідно п.5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді триманні під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який за законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділом Херсонського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області ведеться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000117 від 26.07.2024 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме: колабораційна діяльність, тобто участі в організації та проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території, вчиненій за попередньою змовою групою осіб.

Обставини правопорушення, яке сталося за версією слідства, викладені у клопотанні.

10.02.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Описана у клопотанні фабула у сукупності з наданими прокурором поясненнями та матеріалами кримінального провадження дає слідчому судді підстави дійти висновку про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, а доказів щодо наявності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.5 ст.111-1 КК України матеріали клопотання не містять. Зазначене підтверджується наступним.

Відповідно до диспозиції ч.2 ст.28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

У клопотанні зазначено, що підозра ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення орган досудового розслідування підтверджується такими доказами: показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ; протоколами пред`явлення для впізнання за фотознімками, згідно якими свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 впізнали ОСОБА_4 . Але, в подальшому у клопотанні слідчий зазначає, що фактично обставини кримінального правопорушення підтверджуються тільки свідченнями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є підозрюваними за ч.2 ст.18 ч.5 ст.111-1КК України у даному кримінальному провадженні і перебувають під вартою, а тому не можуть бути одночасно підозрюваними та свідками у даному кримінальному провадженні.

Щодо показань інших свідків, як доказів, слід зазначити наступне.

Так, свідок ОСОБА_8 у своїх показаннях щодо ОСОБА_4 зазначає тільки те, що йому «невідомо чим саме на референдумі вони займались. Але ОСОБА_16 весь час посилалась на Житченко, а тепер вони взяли позицію, що там тільки прибирали і більше нічого не робили. Після проведення референдуму ОСОБА_17 і ОСОБА_16 не розмовляли з приводу проведення референдуму, ні з ким не обговорювали що саме робили, які в них емоції після роботи. ОСОБА_16 потрапила під вплив ОСОБА_17 , адже вона завжди була тиха і робила тільки те, що казали». А на впізнанні по фото свідок ОСОБА_18 впізнав ОСОБА_16 , «як особу, яка з 23 по 28 вересня 2022 року була членом комісії під час проведення референдуму та була не присутня на робочому місці». Тобто, свідок не був очевидцем дій ОСОБА_16 .

Свідок ОСОБА_10 пояснює, що їй «невідомо чим саме на референдумі вони займались. Але ОСОБА_16 весь час посилалась на ОСОБА_19 , а тепер вони взяли позицію, що там тільки прибирали і більше нічого не робили. Після проведення референдуму ОСОБА_17 і ОСОБА_16 не розмовляли з приводу проведення референдуму, ні з ким не обговорювали що саме робили, які в них емоції після роботи. ОСОБА_16 потрапила під вплив ОСОБА_17 , адже вона завжди була тиха і робила тільки те, що казали».

На впізнанні по фото свідок ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_16 , «як особу, яка була відсутня на робочому місці, бо приймала участь у референдумі». Тобто, свідку невідома роль ОСОБА_16 у референдумі, її участі у референдумі він не спостерігав.

А формулювання впізнання в обох протоколах дуже дивне.

У клопотанні слідчий посилається на свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , проте протоколи їх допиту до клопотання не долучено.

Натомість до клопотання долучено копії протоколів допиту свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , проте слідчий з прокурором не посилались на показання вказаних свідків, як на докази в обґрунтування підозри ОСОБА_4 .. Але викладені у протоколах показання зазначених свідків не містять відомостей про участь ОСОБА_4 в організації референдуму групою осіб.

Оцінивши вказані докази в їх сукупності з доводами клопотання та учасників судового засідання, не вирішуючи питання про доведеність вини та остаточної кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи з наданих матеріалів клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри на даному етапі досудового розслідування у вчиненні підозрюваною кримінального правопорушення за викладених у клопотанні обставин тільки за ч.5 ст.111-1КК України.

Слідчий суддя не втручається у питання кваліфікації, але в даному випадку йдеться тільки про обґрунтованість підозри.

Щодо ризиків, то прокурором зазначено про наявність ризиків, передбачених п.п.1, 2, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, слідчий суддя вважає за потрібне зазначити наступне.

Вимоги до клопотання про застосування запобіжних заходів визначені ст.184 КПК України. Згідно вимог вказаної норми КПК України клопотання повинно містити короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому підозрюється або обвинувачується особа. А основну частину клопотання має містити посилання на один або кілька ризиків та виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, визначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини. Тобто слідчий прокурор повинні викладати фактичні обставини і на підставі цих фактичних обставин робити висновок про наявність певного ризику.

В порушення зазначених вимог КПК України, обґрунтовуючи у клопотанні ризики, слідчий з прокурором обмежилися кількома абзацами цитуванням статей КПК України, які визначають поняття ризиків, та загальними фразами без посилання на жоден конкретний факт чи обставину із життя підозрюваної, які б вказували на реальне існування такого ризику. Замість обґрунтування ризиків слідчий з прокурором прикрасили клопотання фразами із рішень ЄСПЛ, які взагалі не повинні бути у клопотанні, вирвані із контексту окремих рішень ЄСПЛ. Рішення ЄСПЛ ухвалені відносно держави, а слідчий з прокурором повинен виконувати вимоги КПК України і складати клопотання відповідно до вимог КПК Українию

Щодо обґрунтування ризиків, передбачених п.п. 2, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слід звернути увагу на те, що стосовно ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, взагалі не зазначено жодного слова, а ризик, визначений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, містить неправдиву інформацію.

Прокурор вимагає застосування до жінки найсуворішого запобіжного заходу, при цьому клопотання складено недбало і формально, окремі фрази у клопотанні вставлені із іншого клопотання, текст якого зберігається на комп`ютері. Зазначена обставина підтверджується наступним.

Так, в обґрунтування ризику вчинення підозрюваної іншого кримінального правопорушення, прокурором зазначено, що підозрювана «неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності, про що свідчать направлені до Херсонського міського суду обвинувальні акти за ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 121 КК України, відповідно до яких проводиться судовий розгляд, але станом на теперішній час ще не винесено кінцевого законного рішення, яке набрало чинності, тому може, перебуваючи на волі, остання безперешкодно може вчинити нове кримінальне правопорушення».

Відповідно до довідки про судимість, долученої до клопотання, стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні будь-які відомості про порушене кримінальне провадження, а тим більше про засудження вказаної особи. Не містить таких відомостей і повідомлення про підозру в частині відомостей, які характеризують особу підозрюваної, зазначено «раніше не судимій».

Інших підстав для наявності вищевказаного ризику прокурором не зазначено.

Щодо недопустимості такого формального підходу до обґрунтування ризиків звертав увагу у своїх рішеннях Європейський суд.

Так, у справі «Нінеску проти Республіки Молдова» (Ninescu v. the Republic of Moldova) (заява № 47306/07, рішення від 15.07.2014 року, остаточне рішення від 15.11.2014) Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що «для виправдання позбавлення заявника свободи національні суди навели безліч підстав, велика частина з яких полягає в перефразуванні підстав застосування запобіжних заходів, передбачених КПК, не пояснивши, як вони можуть бути застосовані до заявника» (п.67).

Особливість запобіжних заходів полягає в тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний може спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди, але цього недостатньо для обрання запобіжного заходу. Якщо про ризик переховування заявлено слідчим, суд має виходити виключно з конкретної оцінки фактів, сукупність яких може доводити або спростовувати вірогідність вчинення підозрюваним негативних дій.

Так, ризик переховування обґрунтований тяжкістю покарання. Суворість покарання є однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування. Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

У клопотанні зазначається, що доцільність застосування до підозрюваної запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою пов`язана з тим, що вона «підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України, яке є тяжким злочином у розумінні ст. 12 КК України, санкцією якого передбачено максимальне покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років, а отже з метою уникнення такої відповідальності вона може переховуватись від органів досудового розслідування та суду». Тобто, ризик втечі обґрунтовується не якимись фактичними обставинами, а фактом вчинення кримінального правопорушення. Із твердження прокурора слідує, що, оскільки вчинив вже злочин, то може і ухилятися.

Інших обставин на підтвердження ризику втечі прокурором не було зазначено.

На переконання слідчого судді найбільш вагомими факторами при оцінці ризику переховування є дані про особистість підозрюваного, адже саме за їх сукупного аналізу можна скласти уявлення про те, наскільки вагомою є вірогідність недобросовісної поведінки особи. З цього приводу Європейський суд зазначав, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova («Бекчиєв проти Молдови») § 58.

Слідчий суддя вважає, що ризик переховування від слідства та суду відсутній.

На відсутність такого ризику вказують обставини життя підозрюваної до вчинення інкримінованого ОСОБА_4 правопорушення, та її поведінку у подальшому. Подія злочину, яке інкримінують підозрюваній, сталася у період часу з 23 по 27 вересня 2022 року (згідно повідомлення про підозру), під час окупації міста Херсона, про підозру ОСОБА_4 було повідомлено 10 лютого 2025 року (через 2 з половиною роки). Підозрюваній відомо, що іншим особам, які певним чином були причетні до проведення референдуму у м. Херсоні пред`явлені підозри, підозрювана розуміла, що їй може бути пред`явлена підозра, мала достатньо часу для втечі чи її організації, у тому числі після деокупації міста Херсона, починаючи з 11.11.2022, але за такий тривалий час не те, що не вчинила жодного поступку, який би свідчив про намір втечі, а й продовжила працювати на тому ж самому місці роботи та проживати із своєю сім`єю за тією ж адресою. У судовому засіданні ОСОБА_4 повідомила, що майже 32 роки пропрацювала в ДЕПО МКП «Херсонелектротранс», як до воєнного стану у країні, так і до сьогоднішнього дня, чого стороною обвинувачення і не заперечується. Слід також звернути увагу на те, що слідчим не вчинено жодної дії для зібрання матеріалів, які б характеризували особу підозрюваної, крім довідки про судимість, та довідок з нарко- та психоневрологічного диспансерів, зокрема з місця роботи, з місця проживання тощо. Таким чином, тривалий час слідчим не вчинялося таких дій.

Крім того, підозрювана має сім`ю чоловіка, батьків похилого віку, один з яких є маломобільним, повнолітніх дітей, що свідчить про її міцні соціальні зв`язки. Вкрай сумнівним є те, що за такої поведінки, наявності сім`ї, підозрювана буде переховуватися від слідства. Поведінка підозрюваної в суді також не свідчить про такі наміри.

Прокурором жодним чином не було зазначено де може переховуватися підозрювана, а також чи є в неї матеріальні ресурси для цього, що є необхідним для організації переховування.

Щодо ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, то слід зазначити, що у клопотанні вказаний ризик заявлено, але жодних доводів на його обґрунтування не вказано. Тобто, ризик заявлено формально.

Щодо ризику впливу на свідків, то вказаний ризик прокурором обґрунтований дуже незрозуміло і в судовому засіданні даний ризик не тільки не знайшов свого підтвердження, але й був спростований конкретними обставинами. Зокрема, поясненнями захисника щодо допиту свідків та змісту їх показань. Прокурор у клопотанні узагальнено формально зазначив, що підозрювана «неодноразово контактувала із особами, які могли бути обізнані в її незаконній діяльності та зможуть в подальшому надати викривальні показання щодо аналогічних злочинів», а також те, що підозрювана «може незаконно впливати на свідків або інших фігурантів даного кримінального провадження з метою примушування їх до дачі завідомо неправдивих показів або відмови від їх надання, що негативно вплине на хід досудового розслідування в цілому». Тобто, йдеться не про вплив на свідків у даному кримінальному провадженні, а про якихось невідомих осіб, з якими контактувала підозрювана, і які можуть надати викривальні покази щодо аналогічних злочинів. Але особи, які можуть викривати злочини, це не свідки, а викривачі. У пункті 3 ч.1 ст.177КПК України чітко визначений ризик: «незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні».

Крім того, незрозуміло про яких «фігурантів» кримінального провадження, на яких може нібито впливати підозрювана, йдеться у клопотанні, особливо зважаючи на те, що у судовому засіданні підозрювана та її захисник повідомили про повне визнання нею своєї вини у причетності до злочину, що призводить до втрати сенсу впливати та чинити будь-який тиск на жодного із свідків у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, прокурором не заявлено ризику впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, а заявлено ризик, який КПК України не передбачено.

Інших ризиків прокурором не заявлено.

Частиною 6 статті 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті (тримання під вартою), тобто зміни стосується тільки виду запобіжного заходу, а підстави для його застосування не змінилися. Основним для застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які не були обґрунтовані і знайшли свого підтвердження під час розгляду клопотання.

Разом з цим, слідчий суддя звертає увагу не те, що запобіжний захід не є покаранням за злочин. Його мета забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваної або обвинуваченої особи. Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій країні, де панує верховенство права.

Ідеться про такі базові принципи: презумпція невинуватості; презумпція свободи; імператив поваги до людської гідності.

Презумпція невинуватості гарантує, що кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде встановлено обвинувальним вироком суду (ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Конституційний суд України зазначає, що метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, від будь-яких форм осуду публічної влади, доки вину не буде доведено (Рішення від 8 червня 2022 року 3-р(ІІ)/2022).

Європейський суд роз`яснює, що п. 2 ст. 6 Конвенції забороняє посадовим особам оголошувати людину винною до винесення їй вироку судом. Можна лише інформувати громадськість про розслідування у кримінальних справах, наприклад, розкривати інформацію про вручення підозри, затримання та зізнання. Але робити це розсудливо та обачно, вибір слів є важливим (Рішення ЄСПЛ від 2 жовтня 2018 року у справі Криволапов проти України).

Отже, до набрання законної сили вироку суду не можна називати людину військовим злочинцем або колаборантом, така людина є особою, яка підозрюється у вчиненні злочину, вчиненого під час воєнного стану або під час окупації відповідних територій країни.

Презумпція свободи гарантує кожному свободу та особисту недоторканність (ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції).

Базові висновки стосовно презумпції на користь залишення особи на свободі Європейський суд з прав людини зробив у справах Вітольд Літва проти Польщі та Амбрушкевич проти Польщі. Зокрема, ЄСПЛ зазначає: недостатньо, щоб позбавлення волі лише відповідало нормам національного права, а ще необхідно, щоб з огляду на обставини справи воно було необхідним.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 червня 2019 року № 7-р/2019 вже визнано неконституційним положення ч. 5 ст. 176 КПК щодо безальтернативності запобіжних заходів у злочинах проти національної безпеки України та зазначав, що формальне судове рішення нівелює мету та суть правосуддя: «встановлення запобіжного заходу виключно у вигляді тримання під вартою особам, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні окремих злочинів, не дозволяє слідчому судді, суду зважити всі відповідні ризики та обставини конкретної справи під час призначення запобіжного заходу, а також позбавляє можливості винести вмотивоване судове рішення та надати належне обґрунтування триманню під вартою, що не узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини».

Із аналізу ч. 2 ст. 29 Конституції України вбачається, що винятків стосовно підстав застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає. У ст. 64 Основного Закону України встановлено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені, зокрема, статтею 29 Конституції України. Це свідчить про те, що безальтернативне обрання особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України суперечить Основному Закону України.

В даному випадку тримання підозрюваної під вартою може виглядати як відбування покарання «авансом», тоді як відповідно до Рішення ЄСПЛ Летельє проти Франції (п.51) попереднє ув`язнення не повинно випереджати покарання у вигляді позбавлення волі, і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що при обранні запобіжного заходу за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України, альтернативою запобіжному заходу в вигляді тримання під вартою є відмова в обранні запобіжного заходу, якщо не вбачається необхідності позбавляти особу її основоположного права на свободу.

Відповідно до ч.3 ст.176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

У суді прокурором не було доведено наявність зазначених ним ризиків, слідчим суддею ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України, встановлено не було, а тому слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання.

Керуючись ст.ст.132, 177, 178, 179, 183, 184, 194, ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и л а:

Відмовити слідчому СВ Херсонського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про застосування ОСОБА_4 , підозрюваній у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 5 ст. 111-1 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвала слідчого судді протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1