Дата документу 05.02.2025 Справа № 332/4027/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/4027/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/255/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при секретарі ОСОБА_6 ,

розглянула 05 лютого 2025 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, неодружений, на утриманні малолітніх дітей не має, офіційно не працює, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 11 жовтня 2005 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.3 ст.15, ч.1 ст.185, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186, ст.70 КК У країни до позбавлення волі строком на 4 роки. На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнено від відбуття покарання з випробувальним терміном на 2 роки;

- 16 січня 2006 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ст.71 КК України частково приєднано покарання за вироком від 11 жовтня 2005 року, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 2 місяці;

- 24 березня 2010 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ч.1 ст.71 КК України частково приєднано покарання за вироком від 16 січня 2006 року, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць. Звільнений 20 листопада 2012 року за відбуттям строку покарання;

- 06 серпня 2013 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном на 3 роки;

- 27 листопада 2014 року Михайлівським районним судом Запорізької обл. за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.186, ч.1 ст.309 КК України до позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців. На підставі ст.71 КК України частково приєднано покарання за вироком від 06 серпня 2013 року, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років. На підставі ст.81 КК України, 29 травня 2018 року умовно достроково звільнений з невідбутим строком 1 рік 10 місяців 30 діб;

- 29 жовтня 2018 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном на 1 рік;

- 18 вересня 2019 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя, за ч.2 ст.185, ч.2, ст.15, ч.2 ст.185, ч.1 ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ч.1 ст.71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком від 29 жовтня 2018 року, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць. Звільнений 08 липня 2022 року за відбуттям строку покарання;

- 10 січня 2024 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі;

- 21 лютого 2024 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України остаточно призначене покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції з приміщення ДУ «Дніпровська УВП №89».

Обвинувачений ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 05 квітня 2024 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання за цим вироком з покаранням, призначеним вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2024 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 3 (три) місяці.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили ухвалено не обирати.

Строк відбування покарання за цим вироком ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання 05 листопада 2023 року, зараховано строк попереднього ув`язнення в строк відбування покарання.

Стягнуто із ОСОБА_7 в дохід держави 1434,00 грн витрати на залучення експерта.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та застосувати положення ч.1 ст.69 КК України.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що не погоджується з призначеним покаранням.

Вказує, що у зв`язку з військовою агресією рф він залишився безробітним, опинився у скрутному фінансовому становищі, що побудило його на вчинення крадіжки.

У вчиненому злочині він щиро кається.

Зазначає, що в нього залишилась мати похилого віку, та крім нього їй нікому допомогти.

Крім того, посилається на те, що він має захворювання туберкульоз легенів.

Також, зазначає, що він зробив для себе висновки та обіцяє, що більше жодних злочинів скоювати не буде.

Згідно з вироком суду, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим відповідним законом №2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє по теперішній час.

Так, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, достовірно знаючи, що на території України згідно Указу Президента України введено воєнний стан, вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), за таких обставин.

09 червня 2023 року, у період часу з 17:10 по 17:35, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи за адресою: м. Запоріжжя, вул. Історична, біля буд. №25, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, достовірно знаючи, що на території України згідно Указу Президента України введено воєнний стан, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, через незачинені водійські двері проникнув до автомобіля марки «Кобальт», д.р.н.: НОМЕР_1 , що знаходився за вказаною вище адресою, звідки таємно викрав тканеву сумку чорного кольору, яка належить потерпілому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій знаходилися речі потерпілого, а саме: мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 9А» у корпусі блакитного кольору вартість якого, згідно з висновком експерта судової товарознавчої експертизи №2912 від 23 червня 2023 року, становить 1 864 гривні 52 копійки, гаманець з готівковими коштами у сумі 500 гривень, 3 (три) зв`язки з ключами.

В подальшому, заволодівши вказаним майном, ОСОБА_7 зник з місця події та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, тим самим спричинивши ОСОБА_9 , матеріальну шкоду на загальну суму 2364 гривні 52 копійки.

Своїми умисними діям ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідь судді;

обвинуваченого та захисника, які частково підтримали апеляційну скаргу, окрім того, просили задовольнити клопотання захисника про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з декриміналізацією відповідно до ЗУ №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року;

прокурора, яка вважала, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підтримала клопотання захисника обвинуваченого та вважала, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 підлягає закриттю на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України;

потерпілого, який заперечував проти задоволення як апеляційної скарги так і вищевказаного клопотання захисника обвинуваченого про закриття кримінального провадження;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі та клопотанні захисника, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, а клопотання захисника є таким, що підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо обґрунтованості призначеного йому покарання, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих кримінальних правопорушень, судимість не знята і не погашена у встановленому законом порядку, на обліку у лікаря психіатра і лікаря нарколога не перебуває, разом з тим з 1990 по 2000 роки неодноразово оглядався лікарем-психіатром, хворіє на певне захворювання, не одружений, на його утриманні неповнолітніх або малолітніх дітей немає, офіційно не працевлаштований, згідно з рапортом-характеристикою, ОСОБА_7 характеризується посередньо.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

З урахуванням всіх обставин провадження та відомостей про особу обвинуваченого, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення, але на мінімальний строк.

Також, суд правильно застосував положення ч.4 ст.70 КК України, призначивши ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю злочинів, оскільки правопорушення за цим вироком обвинувачений вчинив до ухвалення щодо нього попереднього вироку суду.

Отже, на час ухвалення оскаржуваного вироку суд першої інстанції правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого про протилежне є безпідставними.

Разом з цим, доводи захисника викладені в його клопотанні про необхідність скасування оскаржуваного вироку і закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України, на підставі положень пункту 4-1 частини першої статті 284 КПК України, є слушними, зважаючи на таке.

09 серпня 2024 року (тобто після ухвалення оскаржуваного вироку) набрав чинності Закон України від 18 липня 2024 року №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон №3886-IX), яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч.1 ст.51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною другою статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч.1 ст.51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене, аналіз вказаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст.51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн., крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

З оскаржуваного вироку убачається, що подія правопорушення мала місце у 2023 році. Діями обвинуваченого було заподіяно матеріальну шкоду потерпілому на суму 2364,52 гривень.

Станом на 01 січня 2023 року неоподатковуваний мінімум доходів громадян складав 1342 грн, тобто розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, на момент вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, становив 2684 грн.

Як регламентовано частиною 1 статті 3 КК України, законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина 6 статті 3 КК України).

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч.1 ст.5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Враховуючи те, що вартість майна, яким заволодів ОСОБА_7 (2364,52 гривень) є меншою за розмір, з якого відповідно до Закону №3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а саме менш ніж 2684 грн, колегія суддів вважає, що, з огляду на передбачений статтею 58 Конституції України і статтею 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та з урахуванням вищенаведеного, вчинене ОСОБА_7 кримінальне правопорушення не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене ч.4 ст.185 КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність за певні діяння у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Відповідно до положень ч.3 ст.479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Викладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постанові Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі №278/1566/21.

Відповідно до вимог ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та положення ст.417, п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України підлягає закриттю, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, відповідно вищевказаний вирок суду підлягає скасуванню.

В свою чергу, оскільки кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України підлягає закриттю на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, попередній вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 підлягає самостійному виконанню.

Керуючись п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, ст.ст.404-405, 407-409, 417 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 05 квітня 2024 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, скасувати та кримінальне провадження закрити на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_7 виконувати самостійно.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а ОСОБА_7 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії цієї ухвали.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_5 ОСОБА_4