судді ОСОБА_1
справа № 405/8493/21
провадження № 51-353км25
Не погоджуюсь із мотивами, які стали підґрунтям до ухвалення Верховним Судом рішення від 16 квітня 2025 року про скасування оскаржених ухвал судів попередніх інстанцій і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Вважаю, що висновки Суду не враховують, що в цьому провадженні не дотримано вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), не враховано принципу правової визначеності як складової верховенства права, за яким йдеться про передбачуваність особою ситуацій та інших юридичних наслідків застосування норм права та якості нового закону, який Суд в цьому провадженні розтлумачив в найменш сприятливий для особи спосіб.
1. За приписами ст. 5 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення. Допустимість доказів визначається положеннями цього Кодексу, які були чинними на момент їх отримання.
Отже, всі посилання на норми процесуального закону в окремій думці і відповідні оцінки стосовно їх дотримання стороною обвинувачення і судом враховують вимоги ст. 5 КПК.
Обґрунтованими і переконливими, на моє переконання, є висновки судів попередніх інстанцій про те, що в цьому провадженні особу повідомлено про підозру після закінчення строку досудового розслідування і, відповідно, обвинувальний акт направлено до суду поза межами такого строку.
Відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 140 Кримінального кодексу України (далі - КК), внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) 11 жовтня 2018 року.
За ч. 2 ст. 140 ККпередбачено відповідальність за кримінальне правопорушення, яке відповідно до ч. 3 ст. 12 КК є нетяжким злочином.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 219 КПК у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину строк досудового розслідування з моменту внесення відомостей до ЄРДР до дня повідомлення особі про підозру становив 12 місяців.
Отже, строк досудового розслідування мав закінчитись в жовтні 2019 року. Разом із тим, 20 вересня 2019 року постановою слідчого кримінальне провадження було закрито, проте 26 грудня 2019 року вказана постанова слідчого скасована прокурором, тобто через 97 днів після її винесення.
02 січня 2020 року слідчим винесено постанову про закриття кримінального провадження, яка 26 травня 2020 року скасована прокурором, тобто через 145 днів після її винесення.
Таким чином, з урахуванням положень ч. 6 ст. 284та ч. 6 ст. 36 КПК останнім днем строку досудового розслідування (97 днів + 145 днів) є 09 червня 2020 року.
Ухвалами слідчого судді від 03 червня 2020 року та від 09 червня 2021 року строк досудового розслідування двічі продовжувався на 12 місяців кожного разу.

Водночас, загальними положеннями ч. 1 ст. 294 КПК(в редакції на 03.06.2020) було визначено, що у разі, коли якщо досудове розслідування кримінального правопорушення до моменту повідомлення особі про підозру неможливо закінчити у строк, зазначений в абз. 2 ч. 1 ст. 219 цього Кодексу, вказаний строк може бути неодноразово продовжений слідчим суддею за клопотанням прокурора або слідчого, погодженого з прокурором, на строк, встановлений пунктами 1-3 ч. 2 ст. 219 КПК.

При цьому в ч. 3 ст. 294 КПК визначено тривалість строків продовження досудового розслідування, осіб, уповноважених на прийняття рішення про їх продовження, суб`єктів звернення з відповідним клопотанням та прокурорів, уповноважених його погодити.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, клопотання про продовження строку досудового розслідування на 12 місяців від 26 травня 2020 року було погоджено прокурором Кіровоградської місцевої прокуратури, клопотання про продовження строку досудового розслідування на 12 місяців від 01 червня 2021 року було погоджено прокурором Кіровоградської місцевої прокуратури, що вказує на те, що всупереч приписів ч. 3 ст. 294 КПКці клопотання погодженіпроцесуальними прокурорами, а не керівником регіональної прокуратури або його першим заступником чи заступником, заступниками Генерального прокурора, як того вимагає Закон, отже у слідчих суддів відсутні були належні підстави до їх задоволення, отже, їх рішення не мають належних юридичних наслідків, що не залишилось поза належною увагою судів попередніх інстанцій.

Обґрунтованими вважаю висновки судів про те, що зазначення в ч. 2 ст. 219 КПК(в подальшому ч. 4 ст. 219 КПК) формулювання «із дня повідомлення особі про підозру» не може братися до уваги, оскільки законодавець чітко відсилає до вказаної норми без умови наявності здійсненого особі повідомлення про підозру.

Як наслідок, обґрунтованим є висновок, що всі слідчі та процесуальні дії, серед яких повідомлення про підозру 22 жовтня 2021 року, вручення та направлення обвинувального акта, затвердженого 30 листопада 2021 року, здійснені за межами строку досудового розслідування та не мають правових наслідків.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 17 лютого 2025 року (справа № 283/1638/23, провадження № 51-6262кмо23) виходила із того, що направлення прокурором обвинувального акта після закінчення досудового розслідування до суду поза межами строків досудового розслідування у кримінальних провадженнях щодо злочинів, які не є тяжкими чи особливо тяжкими проти життя та здоров`я, виключає набуття особою процесуального статусу обвинуваченого, а, отже, унеможливлює розгляд в суді кримінального провадження по суті та тягне за собою закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК (такий висновок щодо застосування норми права визначений у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 711/3111/19, провадження № 51-2890км19).

Саме такими правозастосовними позиціями небезпідставно керувалися суди попередніх інстанцій.

2. 01 січня 2024 року набрав чинності п. 20-8 розділу XI «Перехідні положення» в ред. Закону України від 08 грудня 2023 року № 3509-ІХ «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо посилення самостійності Спеціалізованої антикорупційної прокуратури»(далі - Закон № 3509-ІХ) встановлює, що положення ч. 1 ст. 219 КПК застосовуються до всіх кримінальних проваджень, досудове розслідування або судовий розгляд яких не завершено до набрання чинності вказаним Законом.

Разом із тим, із набранням чинності приписи Закону № 3509-ІХ є нормами кримінального процесуального закону, а отже не можуть суперечити загальним засадам і положенням цього закону, з огляду на що застосовуються, якщо узгоджуються із ними.

На відміну від закону України про кримінальну відповідальність, новий кримінальний процесуальний закон ніколи не має зворотної дії, навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу, оцінка за новими правилами процесуальних дій та рішень - неможлива, що безпосередньо виходить зі змісту ст. 5 КПК.

Отже, положення п. 20-8 розділу XI «Перехідні положення» Закону № 3509-ІХ у їх взаємозв`язку із приписами статей 5, 8, 9 КПК не містять підґрунтя до іншої кримінальної процесуальної оцінки вказаних вище процесуальних рішень і процесуальних дій.

За приписами ч. 3 ст. 9 КПК закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати цьому Кодексу. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому Кодексу.

3. Законом № 3509-ІХ внесено також зміни до статей 219, 294 КПК за якими строк досудового розслідування обчислюється з моменту повідомлення особі про підозру.

Разом із тим, приписи ч. 5 ст. 294 КПК про те, що строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає, Законом № 3509-ІХ не змінювались, як не змінені і правила, встановлені в ст. 5 КПК.

Якою б не була правова система, якими б чіткими не були формулювання законодавчих положень, включно з положеннями кримінального права, судове тлумачення завжди буде необхідним, оскільки послуговує саме тому, аби розвіювати сумніви, які можуть виникати щодо тлумачення норм права (Kafkaris проти Кіпру [ВП], § 141).

Проте таке тлумачення не може бути виключно буквальним, як в цьому провадженні, і не враховувати взаємозв`язків процесуальних норм між собою чи ігнорувати загальні принципи кримінального процесуального закону.

4. Окремо хочу звернути увагу на те, що в постанові від 09 вересня 2024 року (справа № 759/7254/22, провадження № 51-532кмо24) об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду визначила, що Суд вирішує винесені на його розгляд питання з урахуванням положень ст. 5 КПК та ст. 219 КПК, які діяли до набрання законної сили приписів Закону № 3509-IX, тобто до 01 січня 2024 року.

Вважаю хибним висновок про те, що застосуванню у цьому провадженні підлягають приписи ч. 1 ст. 219 КПК в редакції Закону № 3509-IX, що унеможливлюють закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК.

5. Як вже зазначалося вище, якщо досудове розслідування до моменту повідомлення особі про підозру неможливо закінчити у строк, він міг бути неодноразово продовжений на строк, встановлений пунктами 1-3 ч. 2 ст. 219 КПК (в подальшому пунктами 1-3 ч. 4 цієї статті).

Отже, на моє переконання, ухвали слідчого судді від 03 червня 2020 року та від 09 червня 2021 року про продовження строку досудового розслідування на 12 місяців за кожною із них, постановлені всупереч приписів КПК(на час розгляду клопотання), оскільки слідчі судді діяли за межами наданих Законом повноважень щодо строку продовження досудового розслідування не більше ніж на 6 місяців кожного разу. Вказане не узгоджується також із приписами ст. 19 Конституції України і не додає аргументів на користь рішення про скасування оскаржених ухвал судів попередніх інстанцій.

Суди обґрунтовано взяли до уваги і надали належну оцінку тим обставинам, що за ухвалою слідчого судді від 03 червня 2020 року строк досудового розслідування було продовжено на 12 місяців, тобто до 09 червня 2021 року. Водночас, у відповідності до приписів кримінального процесуального законуслідчий суддя в межах своїх повноважень міг продовжити строк досудового розслідування виключно до 6 місяців, тобто до 09 грудня 2020 року.

6. Відповідно до ч. 5 ст. 294 КПК строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає. Його закінчення є юридичним фактом.

Ураховуючи приписи Конституції України, юридичні позиції Конституційного Суду України, Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, вважаю, що норми-принципи, сформульовані в КПК, зобов`язують державу гарантувати і забезпечити права і свободи людини у спосіб та в межах, визначених Конституцією та законами України, а також утриматись від притягнення особи до юридичної відповідальності у разі помилкових або незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади та інших органів або осіб, які виконують функції держави.

Очевидним є те, що під час досудового розслідування слідчий суддя, прокурор, слідчий, які зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК та інших актів законодавства, діяли із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону щодо строків досудового розслідування, що суперечить засаді законності, визначеній в ст. 9 КПК.

За такі порушення Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII(далі - Закон № 2147-VIII) встановлено відповідну санкцію - ч. 1 ст. 284 КПК доповнено п. 10, за яким кримінальне провадження закривається в разі, якщо закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 цього Кодексу, крім випадку повідомлення особі про підозру у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи.

Звертає на себе увагу те, що в цьому провадженні ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 03 травня 2023 року відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК за тих самих обставин, про які йшлося вище.

Така ухвала окремому апеляційному оскарженню не підлягає, проте може бути предметом оцінки під час апеляційного перегляду.

В подальшому, місцевий суд ухвалою від 07 червня 2024 року задовольнив аналогічне клопотання захисника, оскільки спирався на правильну оцінку вагомих для цього обставин.

Вважаю, що судовий розгляд не був завершений 03 травня 2023 року через помилкові висновки місцевого суду в ухвалі від 03 травня 2023 року, які за критеріями ст. 412 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала не відповідає вимогам ст. 370 КПК, суд вчасно не виконав покладений на нього обов`язок щодо закриття кримінального провадження за п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК.

7. Касаційний суд мав врахувати те, що належна оцінка апеляційним судом безпідставної відмови в застосуванні п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК за ухвалою місцевого суду від 03 травня 2023 року через призму вказаного вище, дає підґрунтя до закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК.

В контексті приписів ст. 6 Конвенції суд має утриматись від притягнення особи до юридичної відповідальності внаслідок незаконних рішень та дій під час досудового розслідування та судового розгляду.

За приписами п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами. Правила судового розгляду визначені в главі 28 КПК.

Судове провадження з перегляду судових рішень в апеляційному та касаційному порядку не є судовим розглядом і саме із такого виходила об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 01 квітня 2024 року (справа № 178/50/20, провадження № 51-2713кмо23) щодо застосування Закону № 3509-ІХ.

Отже, питання про застосування п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК, має бути вирішено в цьому провадженні з урахуванням вказаних вище обставин.

8. Принцип правової визначеності є однією із основоположних засад права і передбачає, зокрема, чіткість та зрозумілість кримінального процесуального законодавства у відповідній сфері регулювання суспільних відносин. Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування)(абз. 5 пп. 3.2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020).

Юридична визначеність передбачає, серед іншого, що кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзаци четвертий - шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).

Застосоване в цьому провадженні тлумачення п. 20-8 в редакції Закону № 3509-IX, вважаю, не відповідає принципам верховенства права, законності, юридичної визначеності та не враховує вимоги ст. 5 КПК.

Суддя

ОСОБА_1.