Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2024 року м. Рівне

Справа № 570/3862/16-к

Провадження № 11-кп/4815/330/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

представника адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» та власними технічними засобами потерпілого і його представника кримінальне провадження № 0000218 щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Здолбунів Рівненської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника-адвоката ОСОБА_10 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2024 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, і призначено покарання дев`ять років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Обрано ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_6 , ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, в розмірі 112 500 грн, 500 000 грн моральної шкоди та витрати за надання правової допомоги в розмірі 5000 грн; на користь держави - документально підтверджені витрати на залучення експерта за проведення судових експертиз - 8063,58 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_8 до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ОСОБА_11 - залишено без розгляду.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 08 листопада 2015 року приблизно о 20 год 15 хв, керуючи автомобілем «ВАЗ 217230», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині автодороги Київ-Чоп зі сторони м. Київ у напрямку м. Львів, порушуючи підпункт б) пункту 2.3 та пункт 12.3 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - Правила дорожнього руху), проявив неуважність до дорожньої обстановки, при виникненні небезпеки для руху заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу негайно не вжив та на 326 км + 700 м вказаної автодороги, поблизу повороту до готельно-ресторанного комплексу «Айвенго», що за адресою: Рівненська область Рівненський район с. Колоденка вул. Зелена, 53, виїхав на праве узбіччя, де допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які знаходилися поза межами проїзної частини.

Внаслідок ДТП ОСОБА_12 загинула на місці події, ОСОБА_13 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 померла у Рівненській центральній міській лікарні, ОСОБА_14 - тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_15 - легкі тілесні ушкодження.

У поданих апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник-адвокат ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , покликаються на суворість призначеного покарання і доводять, що судом при ухваленні вироку не було враховано ряд пом`яшуючих обставин, зокрема, визнання вини обвинуваченим, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди потерпілим, перебування на утриманні малолітньої доньки, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також особу обвинуваченого, який раніше ні до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався.

Просять вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2024 року в частині призначеного покарання змінити, призначити ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286 КК України покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України і на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробувальним терміном.

В письмових запереченнях потерпілий ОСОБА_8 вважає вирок законним та зазначає, що судом першої інстанції при призначенні покарання в повній мірі враховано характер і ступінь вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який не визнавав свою провину і затягував розгляд кримінального провадження протягом тривалого часу, що поглиблювало його моральні страждання, внаслідок загибелі дружини, тяжкі наслідки, які настали від його дій, у виді смерті двох осіб та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а тому просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Наголошує, що обвинувачений ОСОБА_6 впродовж 8 років (включно з досудовим розслідуванням кримінального провадження) своєї вини не визнавав та лише перед судовими дебатами визнав свою провину, а відтак, вважає розкаяння і визнання вини ОСОБА_6 формальним, метою якого, на його думку, є лише пом`якшення покарання за вказаний злочин.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 , підтримані обвинуваченим ОСОБА_6 на задоволення апеляційних вимог, доводи прокурора, потерпілого ОСОБА_8 та його представника адвоката ОСОБА_9 , які вважають вирок законним, обгрунтованим і просять залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні даного кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні й досліджених судом доказів, яким дана правильна юридична оцінка, що не заперечується в апеляційних скаргах й не оспорюється ніким з учасників провадження.

Із апеляційних вимог апелянтів вбачається, що вони фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог щодо призначення ОСОБА_6 , котрий визнав свою вину в останньому слові, щиро розкаявся та частково відшкодував завдану шкоду, покарання, яке, на їхню думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Доводи сторони захисту та обвинуваченого про можливість застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 69 КК України, як і положень ст. 75 КК України, не заслуговують на увагу.

Відповідно до вимог ст. 69 КК України і роз`яснень п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При цьому, у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і впливають на пом`якшення покарання.

Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Апелянти стверджують, що в суді першої інстанції ОСОБА_6 підтвердив своє щире розкаяння та добровільне часткове відшкодування потерпілим майнової і моральної шкоди, про що наголошують і в апеляційній інстанції.

Колегія суддів зазначає, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

А відтак, покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Мета покарання - це те, чого прагне досягти держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила злочин. Закон чітко визначає такі цілі покарання, як: кара як відплата засудженому за вчинений злочин; виправлення засудженого; запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим; запобігання вчиненню нових злочинів з боку інших осіб.

При обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував характер та ступінь вчиненого злочину, віднесеного законом до тяжких злочинів, особу ОСОБА_6 , який посередньо характеризується, протягом всього розгляду кримінального провадження щиро не розкаювався і свою вину визнавав частково, лише в кінці розгляду справи під час виступу в останньому слові розкаявся і визнав повністю свою вину у вчиненому злочині, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, часткове відшкодування потерпілим завданої шкоди, думку всіх потерпілих, і призначив йому в межах своїх дискреційних повноважень законне покарання, належним чином вмотивувавши прийняте рішення, яке, з врахуванням обставин вчиненого злочину та тяжких, непоправних наслідків смерті двох осіб і отримання ще двома особами тілесних ушкоджень, одне з яких є тяжким, не можна вважати надто суворим.

Відповідно до вимог закону судом призначено і додаткове покарання у виді позбавлення права ОСОБА_6 керування транспортними засобами.

Що ж до положень ст. 75 КК України, то звільнення від відбування покарання можливе лише тоді, коли суд дійде висновку про виправлення засудженого без відбування покарання за наявності цілого комплексу обставин, що помякшують покарання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і наголошує, що ОСОБА_6 грубо порушив Правила дорожнього руху, проявивши байдуже ставлення до життя і здоров`я громадян, що призвело до смерті двох осіб, які були матерями неповнолітніх дітей, котрі залишилися напівсиротами, та отримання ще двома пішоходами тілесних ушкоджень, в тому числі, і тяжких, тоді, як відповідно до Конституції України, людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

Звільнення особи від реального відбування покарання за встановлених обставин не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями.

Колегія суддів бере до уваги не лише обставини вчинення ДТП ОСОБА_6 , що стало непоправним наслідком для потерпілих, а і той факт, що згідно висновку експертизи № 1350 ОСОБА_6 перебував в стані алкогольного сп`яніння. Зокрема, зазначено, що 08.11.2015 року о 23.24 год ОСОБА_6 знаходиться в стані алкогольного сп`яніння 1,6 проміле, а 09.11.2015 року о 00.18 год стан алкогольного сп`яніння складав 1,08 проміле.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_6 вживав алкоголь вже після ДТП для зняття стресу, а, відтак, не можливо встановити, чи був він в стані алкогольного сп`яніння в момент ДТП.

Між тим, вказані обставини підтверджують, з чим погоджується і колегія суддів, легковажну поведінку ОСОБА_6 до наслідків, котрий під час оформлення ДТП вживав спиртні напої.

При апеляційному розгляді потерпілий ОСОБА_8 зазначив, що не вбачає в діях ОСОБА_6 щирого розкаяння, оскільки визнання ним вини майже в кінці розгляду кримінального провадження, досудове розслідування і розгляд якого тривало декілька років, свідчить лише про те, що останній намагається такими діями пом`якшити покарання.

Також потерпілий ОСОБА_8 і представник потерпілого адвокат ОСОБА_9 наголосили, що тривалий розгляд провадження для доведення вини ОСОБА_6 , котрий її вперто не визнавав, спричинив додаткові моральні страждання для ОСОБА_8 , котрий внаслідок злочинних дій ОСОБА_6 втратив дружину і матір своїх дітей, а його посткримінальна поведінка, спрямована на залагодження своєї провини, та щире каяття лише в останньому слові виключає його реальне каяття, і є лише намаганням пом`якшити своє становище.

Потерпілий стверджує, що ОСОБА_6 дійсно робив спроби відшкодувати йому заподіяну шкоду, однак відшкодування мало умовний характер, пов`язаний із згодою на застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України.

З урахуванням наведеного, правових підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 28 лютого 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали, а ОСОБА_6 - в той же строк - з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2