Справа № 522/7087/24
Провадження № 1-кп/522/1803/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000119 від 25.02.2024 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Михайлівка Саратського району Одеської області, громадянина України, українця, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

25.02.2024 приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_3 прийшов до приміщення квартири АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_6 , де він проживав разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_6 .

В ході спілкування, між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 раптово виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_6 запропонувала ОСОБА_3 взяти свої особисті речі та покинути її квартиру.

В цей час ОСОБА_3 реалізуючи свій прямий умисел, направлений на пошкодження чужого майна шляхом його підпалу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, усвідомлюючи те, що внаслідок його дій можуть постраждати сторонні особи та їх майно, взяв з підлоги у приміщенні кухні пластикову пляшку з легкозаймистою речовиною «Уайт-Спірит», та почав нею обливати підлогу у кухонному приміщенні. Надалі, ОСОБА_3 взяв на кухонному столі запальничку та підпалив нею підлогу кухонного приміщення, внаслідок чого відбулось загоряння підлоги та табуретки.

В подальшому, ОСОБА_3 покинув місце вчинення кримінального правопорушення.

Встановлено, що пуста полімерна пляшка з етикеткою «УАЙТ-СПИРТ» містить сліди зміщених світлих нафтопродуктів (бензин, гас, дизельне паливо).

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , свою провину у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України визнав, та пояснив, що він дійсно у вказані у обвинувальному акті час та місці шляхом підпалу підлоги кухні пошкодив майно потерпілої. У вчиненому щиро покаявся.

Потерпіла в судовому засіданні просила суворо не карати обвинуваченого та звільнити його з-під варти, матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого вона не має.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою винуватість у скоєні кримінального правопорушення, підтвердивши викладене в обвинувальному акті, фактичні обставини ніким з учасників судового провадження не оспорюються, відсутні заперечення та сумніви у добровільності їх позицій, суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає їх доведеними та кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч.2 ст. 194 КК України за ознаками - умисне пошкодження чужого майна шляхом підпалу.

При призначені покарання ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 суд відносить те, що він визнав свою вину, щиро покаявся, відсутність матеріальних та моральних претензій з боку потерпілої та її думка щодо призначення покарання обвинуваченому не пов`язаного з триманням під вартою.

Обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_3 судом не встановлені.

При визначенні мотивів призначення покарання суд керується наступним.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 виду та міри покарання, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та встановлені обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи викладене суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченогоч.2 ст. 194 КК України покарання не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України.

Суд зауважує, що призначене покарання відповідає позиції ЄСПЛ, викладеної у рішеннях по справах «Бакланов проти росії» від 09.06.2015 та «Фрізен проти росії» від 24.03.2015, в яких ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних свобод особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У рішенні по справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Питання про речові докази вирішуються судом відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 368-371, 373, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 194 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки.

На підставі п.1,2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_3 , до набрання вироку законної сили змінити з тримання під вартою на особисте зобов`язання звільнивши його з-під варти у залі суду негайно.

Зарахувати ОСОБА_3 у строк відбування покарання час перебування його під вартою з 27.02.2024 по 04.04.2025.

Речові докази по справі:

-чоловічі труси, оранжевого кольору; чоловічі труси, темно синього кольору; чоловічі джинси, синього кольору; чоловіча футболка, салатового кольору; чоловіча футболка, червоного кольору;, чоловіча футболка, чорного кольору; чоловіча футболка, синього кольору; чоловіча футболка, з довгими рукавами, синього кольору, з полосами чорного кольору; чоловіча футболка, з довгими рукавами, оранжевого кольору; чоловіча футболка, з довгими рукавами, бардового кольору вважати повернутими;

-пуста полімерна пляшка з етикеткою «УАЙТ-СПИРТ» - знищити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта у сумі 6058 грн. 24 коп.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя: ОСОБА_1