Справа № 524/2477/25
Провадження №1-кп/524/465/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2025 Автозаводський районний суд м. Кременчука у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

провівши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці підготовче засідання кримінального провадження №0000208 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука, українця, громадянина України, освіта середня-спеціальна, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов обвинувальний акт від 27.02.2025 року та реєстр матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню за фактом вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

Прокурор просить призначити справу до судового розгляду, вважає, що обвинувальний акт складений із дотриманням вимог ст. 291 КПК України, підстав для закриття справи, внесення подання про визначення підсудності немає. Також прокурор заявив клопотання про продовження відносно ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні запобіжного заходу у виді домашнього арешту, посилаючись на вагомість доказів обвинувачення, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винним, наявних ризиків переховування обвинуваченого від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Обвинувачений, його захисник та потерпілий підтримали позицію прокурора. Не заперечували проти клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого.

Заслухавши прокурора, обвинуваченого, його потерпілого, потерпілого, вивчивши обвинувальний акт, суд вважає, що справа підлягає призначенню до судового розгляду з наступних підстав.

Дане кримінальне провадження підсудне Автозаводському районному суду м. Кременчука.

Підстав для прийняття рішень, передбачених п.п.1-4 ч.3 ст.314 КПК України, закриття кримінального провадження чи його зупинення немає.

Обвинувальний акт складено у відповідності до вимог кримінально-процесуального законодавства, при його затвердженні прокурором дотримані вимоги закону.

За таких обставин є достатні підстави для призначення даного кримінального провадження до судового розгляду.

Відповідно до ст.27 КПК України кримінальне провадження не потребує закритого судового засідання і може розглядатися у відкритому судовому засіданні суддею одноособово.

Відповідно до ст.. 61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична чи юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншими суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом пред`явила цивільний позов.

Згідно ст.. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністью) обвинучаеного, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Потерпілий ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення шкоди.

На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне визнати ОСОБА_6 цивільним позивачем, ОСОБА_4 цивільним відповідачем.

Крім того потерпілий ОСОБА_6 подав до суду клопотання про арешт усього рухомого та нерухомого майна обвинуваченого ОСОБА_4 . У клопотанні зазначив, що ним пред`явлено цивільний позов у вказаному кримінальному провадженні про стягнення з обвинуваченого грошових коштів в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. З метою забезпечення вказаного цивільного позову просить накласти арешт на все рухомого та нерухомого майно обвинуваченого.

Потерпілий підтримав клопотання про арешт майна з метою забезпечення цивільного позову.

Прокурор вважав клопотання передчасним.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення клопотання.

Вивчивши клопотання, його доводи та підстави для накладання арешту, дослідивши обвинувальний акт та цивільний позов, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна суд згідно ч.2 ст.173 КПК України повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2)можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1частини другої статті 170 цього Кодексу); 3)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1)можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди,завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч.5 ст. 173 КПК України, у разі задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, суд повинен зазначити: 1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження суд повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст.132 КПК України визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Клопотання про арешт не містить жодного доказу наявності у обвинуваченого майна у власності .

Судове рішення має бути чіткім та зрозумілим для виконання. Всупереч цьому, потерпілий не зазначив переліку майна заявленого до арешту, його ідентифікуючі ознаки, кількісні та якісні характеристики. Цей недолік є самостійною підставою відмови у поданому клопотанні, а також неприйнятним і свавільним обмеженням власника у користуванні та розпорядженні його власністю (п.1 ст. 1 Першого протоколу).

Розгляд вимог у цьому клопотанні проводиться на засадах змагальності, диспозитивності (ст.ст. 22, 26 КПК України).

Згідно ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Тобто до повноважень суду не належить компенсація недоліків дій/бездіяльності сторони у справі.

Подане в цьому кримінальному провадженні клопотання про накладення арешту на все майно обвинуваченого для забезпечення цивільного позову є надмірним заходом, який не відповідає критеріям розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ч.1 ст.2 КПК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Втручання в право мирно користуватись своїм майном передбачає справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, між іншим, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження (п.5 ч.2 ст.173 КПК України).

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на яку спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства"). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Накладення арешту на все майно обвинуваченого порушує принцип співмірності та є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

З урахуванням обставин кримінального провадження, викладених потерпілим у клопотанні, суд приходить до висновку про відсутність правової підстави для задоволення клопотання.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, суд встановив наступне.

Відповідно до ухвали суду від 17.02.2025 строк запобіжного заходу у виді домашнього арешту ОСОБА_4 спливає 18 квітня 2025 року.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Так, в судовому засіданні прокурором доведено існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Стаття 181 КПК України передбачає, що домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Ухвала про обрання запобіжного заходу в вигляді домашнього арешту передається для виконання органу внутрішніх справ за місцем проживання обвинуваченого. Відповідно до ч. 6 цієї ж статті строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора.

Суд, заслухавши доводи учасників судового провадження, оцінюючи суспільну небезпечність та тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, його стан здоров`я, матеріальне становище, з метою запобіганням ризикам, що передбачені ст..177 КПК України, а саме запобіганням спробам обвинуваченого переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, суд вважає необхідним задовольнити клопотання прокурора та продовжити відносно обвинуваченого строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком до 60 днів з покладенням раніше визначених обов`язків передбачених ст. 194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 27, 31, 32, 33, 61,62, 132, 170,171, 179, 194, 314-316 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Кримінальне провадження №0000208 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Автозаводского районного суду м. Кременчука на 14годину 30 хвилин 15 квітня 2025 року.

Кримінальне провадження розглядати суддею одноособово.

Визнати ОСОБА_6 цивільними позивачами, ОСОБА_4 цивільним відповідачем.

У задоволенні клопотання потерпілого ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000208 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України відмовити.

Клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді домашнього арешту задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонивши йому залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 22-00 години вечора до 06-00 години ранку наступного дня.

Зобов`язати ОСОБА_4 прибувати за першою вимогою до суду та покласти обов`язки передбачені ст. 194 КПК України:

не відлучатися з м. Кременчука без дозволу суду; повідмолямти суд про зміну місця свого проживання, роботи чи навчання; утриматися від спікування зі свідками та потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.

Строк дії запобіжного заходу та покладених обов`язків визначити до 06 червня 2025 року включно.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що відповідно до частини 5 статті 181 КПК України, працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків, використовувати електронні засоби контролю.

Направити копію ухвали для виконання та контролю органу внутрішніх справ за місцем проживання обвинуваченого.

Викликати в судове засідання учасників судового провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_7