Справа №295/815/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2025 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду м. Житомира ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Житомирі винесене в кримінальному провадженні № 0002632 від 05.11.2024 року прокурором Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 , клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та додані до клопотання матеріали, -

в с т а н о в и в :

Прокурор звернувся із указаним клопотанням про продовження строку тримання під вартою, в якому послався на те, що ОСОБА_4 ухвалою Дрогобицького міського суду Львівської області від 14.08.2024 звільнений від відбування покарання у ДУ «Дрогобицька виправна колонія №40» та 22.08.2024 призваний на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2 , після чого направлений для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №235 від 22.08.2024 солдат ОСОБА_4 призначений на посаду старшого стрільця оператора стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької спеціалізованої роти (Шквал) військової частини НОМЕР_1 та цього ж дня зарахований до списків особового складу військової частини, прийнятий на усі види забезпечення, посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 26.08.2024 для проходження курсу базової загальновійськової підготовки солдат ОСОБА_4 вибув у відрядження до військової частини НОМЕР_2 .

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 09.09.2024 солдат ОСОБА_4 вважається таким, що прибув у відрядження з метою проходження базової загальновійськової підготовки у складі зведеного навчального батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з 25.08.2024, зарахований на усі види забезпечення з 09.09.2024.

30.09.2024 відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_4 вибув з військової частин на стаціонарне лікування.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та станом на 18.10.2024 припинений або скасований не був.

Так, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , призваним на військову службу за контрактом, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 40, 49, 128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, зразково виконувати свої службові обов`язки, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, у разі потреби відлучитися в межах розташування військової частини (підрозділу) запитати дозволу в командира відділення, а після повернення доповісти йому про прибуття, розподіляти час у військовій частині протягом доби і протягом тижня згідно з розпорядком дня, встановленого командиром (начальником).

Натомість, за словами прокурора, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , призваним за контрактом, перебуваючи на посаді старшого стрільця оператора стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької спеціалізованої роти (Шквал) військової частини НОМЕР_1 , перебуваючи у відрядженні у військовій частині НОМЕР_2 , закінчивши лікування, 18.10.2024 о 15 годині, в порушення вимог ст.ст. 11, 16, 40, 49, 128, 200 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах воєнного стану, не з`явився вчасно на службу до польового табору навчального батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_3 » військової частини НОМЕР_2 , розташованого на території полігону поблизу АДРЕСА_1 , та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням службових обов`язків до 07 год. 55 хв. 17.01.2025, коли був затриманий працівниками поліції за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , чим закінчив вчинення злочину.

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_2 ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував та проводив час на власний розсуд.

17.01.2025 ОСОБА_4 затримано в порядку п. 1 ч. 1 ст. 208 КПК України та в той же день останньому вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Прокурор вказує у клопотанні, що викладені обставини по суті повідомленої ОСОБА_4 підозри у вчиненні кримінального правопорушення в повній мірі обґрунтовуються отриманими стороною обвинувачення в порядку, визначеному КПК України, доказами: повідомленням військової частини НОМЕР_2 про вчинення кримінального правопорушення від 22.10.2024; рапортом командира роти військової частини НОМЕР_2 про факт самовільного залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_4 ; актом службового розслідування, проведеного військовою частиною НОМЕР_2 щодо самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 військовослужбовцем ОСОБА_4 , яким встановлено відсутність поважних причин у ОСОБА_4 на нез`явлення вчасно на службу до військової частини; наказом командира військової частини НОМЕР_2 про результати службового розслідування щодо нез`явлення вчасно на службу до військової частини військовослужбовцем ОСОБА_4 ; протоколом затримання ОСОБА_4 від 17.01.2025, яким підтверджено факт його перебування за межами військової частини; протоколом допиту свідків військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 , прикомандированих до військової частини НОМЕР_2 , які надали показання по суті самовільного залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_4 , та відсутність у нього будь-яких поважних причин для перебування за її межами; іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Зі змісту клопотання слідує, що 26.02.2025 у вказаному кримінальному провадженні прокурором затверджено обвинувальний акт, який скеровано для розгляду до Житомирського районного суду Житомирської області, проте призначене на 13.03.2025 року підготовче судове засідання у вказаному кримінальному провадженні не відбулося у зв`язку із перебуванням головуючого судді ОСОБА_7 у нарадчій кімнаті.

Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 14.03.2025 продовжено строк раніше застосованого до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 18.03.2025, із визначенням застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 грн.

Прокурор стверджує у клопотанні, що заявлені у клопотанні про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ризики, а саме переховування від органів досудового розслідування, вчинення іншого кримінального правопорушення не зменшились, а тому з метою забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків та для виконання завдань кримінального провадження прокурор просить продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_4 строком до 31.03.2025 включно.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просив продовжити строк запобіжного заходу саме до 26.03.2025 року, з метою надання Житомирському районному суду Житомирської області можливості розглянути клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності для продовження проходження військової служби. Додав, що на виконання положень статті 190 КПК України клопотання подано до суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

У свою чергу, захисник ОСОБА_5 в засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та наголосив, що останнє подано із порушенням правил територіальної підсудності. За його словами, наведені прокурором у клопотанні ризики нічим необґрунтовані, обвинувачений визнає свою вину та готовий захищати Україну.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника.

Заслухавши прокурора, обвинуваченого та його захисника, вивчивши й дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

За змістом статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідка у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

З матеріалів клопотання слідує, що ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 14.03.2025 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 18.03.2025 року включно, із визначенням застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60 560 грн. У разі внесення застави покладено на підозрюваного ряд обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. Встановлено строк дії ухвали в частині тримання під вартою до 18.03.2025 року.

Статтею 199 КПК України врегульований порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:

1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (ч. 5 ст. 199 КПК України).

У разі закінчення строку запобіжного заходу до проведення підготовчого судового засідання прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу може подати клопотання про його продовження. Розгляд такого клопотання здійснюється слідчим суддею за правилами цієї статті (ч. 6 ст. 199 КПК України).

З доданих до клопотання документів та пояснень учасників провадження убачається, що на розгляді Житомирського районного суду Житомирської області перебувають матеріали кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та наступне підготовче судове засідання у справі №278/943/25 призначене на 26.03.2025 о 11 год. 15 хв.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

У свою чергу обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

На переконання слідчого судді, надані стороною обвинувачення докази доводять обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Як вбачається з матеріалів клопотання, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, котре за наведеною у статті 12 КК України класифікацією відноситься до тяжкого злочину.

На думку слідчого судді, наведені у клопотанні та озвучені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що на даний час не зменшилися та продовжують існувати наведені у пунктах 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України ризики, які слугували підставою для обрання відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Надаючи оцінку можливості вчинення обвинуваченим дій, передбачених пунктами 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, слідчий суддя враховує, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova) § 58). Щодо наявності ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду слідчий суддя зважає, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, тобто існує ймовірність притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Отже, очікування можливого суворого вироку може мати значення при визначенні ризику переховування. Співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків переховування у невизначеному майбутньому, із можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі робить цей ризик достатньо високим. Крім цього, сам факт повідомлення ОСОБА_4 про підозру у вчиненні передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України кримінального правопорушення, проведенні останнім вільного часу на власний розсуд протягом майже двох місяців те ж може вказувати на ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

У свою чергу, наявність у ОСОБА_4 судимості свідчить про існування ризику вчинення ним іншого кримінального правопорушення (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

За змістом ч. 8 ст. 176 під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого статтею 407 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, із урахуванням наведених у клопотанні та встановлених в засіданні обставин, пояснень учасників провадження, слідчий суддя дійшов висновку про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 задля запобігання ризикам, зазначеним у пунктах 1, 5 частини 1 статті 177 КПК України, котрі станом на час розгляду клопотання не зменшились.

Слідчий суддя не погоджується із твердженням захисника стосовно порушень правил територіальної підсудності при зверненні із клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, оскільки останнє було подано до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходився орган досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002632 другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Житомирі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому, що цілком відповідає положенням статті 132 КПК України.

З огляду на викладене, із урахуванням думки прокурора, слідчий суддя вважає за необхідне продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 до 26 березня 2025 року.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 184, 186, 193, 194, 197, 199, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 26 березня 2025 року включно.

Строк дії ухвали до 26 березня 2025 року включно.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою протягом 5 днів з моменту вручення їй копії ухвали.

Слідчий суддя