УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 287/342/24

провадження № 51-5504 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року,

Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини

За вироком Ємільчинського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців. Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим в умисному спричиненні тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Як установив суд, 07 січня 2024 року близько 22:30 год між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які перебували в будинку за аресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_7 , відбувся конфлікт, в ході якого у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , реалізуючи який, ОСОБА_5 , повалив ОСОБА_6 на підлогу, після чого за допомогою ножа, якого тримав у правій руці, порізав останньому ліву та праву руки. Після того як ОСОБА_6 підвівся з підлоги та намагався втекти, ОСОБА_5 завдав йому удар ножем в ділянку грудної клітки ззаду, в результаті чого заподіяв тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на п. 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить змінити ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року щодо ОСОБА_5 , призначити йому покарання у видів позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 КК звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 3 роки із покладенням обов`язків, передбачених п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК.

Обґрунтовуючи свою вимогу захисник вказує, що засуджений щиро розкаявся, визнав вину, відшкодував частину коштів на лікування потерпілому, є захисником, має на утриманні п`ятеро дітей, одна з яких є інвалідом дитинства. Вказує, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що засуджений не працює, хоча в матеріалах провадження є копія військового квитка, відповідно він є військовослужбовцем, однак виведений поза штат у зв`язку з хворобою дружини для догляду за дітьми. В матеріалах провадження наявна позитивна довідка-характеристика за місцем проживання ОСОБА_5 . Вважає, що за наявності вказаних обставин є підстави для призначення його підзахисному покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та застосування до нього положень ст. 75 КК.

Вважає, що рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає вимогам ст. 94, 370, 419 КПК.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом'якшують або обтяжують покарання. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Місцевий суд керувався наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який вчинив тяжкий злочин, вину у вчиненні якого визнав повністю під час судових дебатів, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів проти власності, характеризується негативно, на утриманні має п`ятеро неповнолітніх дітей, на шлях виправлення не став, не усвідомив соціального негативу вчинення кримінальних правопорушень, думку потерпілого про призначення покарання.

Також місцевий суд урахував висновок органу пробації, відповідно до якого є висока ймовірність вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення та високий рівень ризику небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, а його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк неможливе та становить високу небезпеку для суспільства.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання місцевий суд не встановив.

Таким чином, оцінивши наведені обставини у їх сукупності, місцевий суд дійшов висновку, що обвинуваченому має бути призначене покарання необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК.

Із зазначеною позицією місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання погодився й апеляційний суд.

Відповідно до змісту оспорюваної ухвали при перегляді вироку суд, зазначив, що місцевим судом при призначенні покарання ОСОБА_5 було враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого, який має на утриманні п`ятеро неповнолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, неодноразово судимий, за вчинення умисних злочинів проти власності, характеризується негативно, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням, умовно - достроково, однак висновків для себе не зробив з попередніх судимостей та вчинив новий ще більш тяжчий умисний злочин проти життя та здоров`я особи.

Окрім того, апеляційний суд слушно зазначив, що місцевим судом враховано, досудову доповідь центру пробації, з якого вбачається, що є висока ймовірність вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення та високий рівень ризику небезпеки для суспільства.

З огляду на викладене підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 121 КК очевидно несправедливим внаслідок його суворості, апеляційний суд не знайшов.

Також суд спростував доводи апеляційної скарги сторони захисту, аналогічні доводам касаційної скарги, щодо можливості призначення ОСОБА_5 менш суворого покарання та застосування положень ст. 75 КК.

Обґрунтовуючи своє рішення, цей суд послався на тяжкість та характер вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпеку, наслідки злочину, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, на час вчинення злочину військовий обов'язок по захисту держави не виконував, як сам пояснив обвинувачений був виведений поза штат.

Також суд оцінив посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_5 має п`ятеро неповнолітніх дітей, те, що він є військовослужбовцем, відшкодував шкоду, однак обґрунтовано вказав, що ці обставини не зменшують суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, в тій мірі, яка дає можливість звільнити його від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, або ж призначити менш суворе покарання.

З такими висновками погоджується й колегія суддів та вважає, що обраний засудженому захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає.

Рішення суду апеляційної інстанцій є обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 419 КПК та не викликає сумнівів у його правильності.

У касаційній скарзі захисника не міститься переконливих і достатніх аргументів щодо порушення матеріального чи процесуального права, а тому і немає необхідності в перевірці матеріалів справи.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3