У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/6162/14

№ 1-в/183/91/25

27 лютого 2025 року м. Самар

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту у кримінальному провадженні, відомості по якому внесені до ЄРДР 21.11.2012 року за № 0000021 за обвинуваченням ОСОБА_4 в скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про зняття арешту.

В обґрунтування клопотання ОСОБА_3 зазначив, що вироком від 08 жовтня 2015 року Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_4 засуджена до 8 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями та займатися організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю, строком на 3 роки з конфіскацією майна в дохід держави.

При винесенні вищезазначеного вироку, судом не було розглянуто питання щодо зняття арешту, який було накладено Постановою про накладення арешту на майно обвинуваченого старшим слідчим в ОВС 1 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України підполковником юстиції ОСОБА_5 , на майно, в тому числі на - квартиру

АДРЕСА_1 .

Вважаємо, що арешт, який було накладено Постановою про накладення арешту на майно обвинуваченого старшим слідчим в ОВС 1 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України підполковником юстиції ОСОБА_5 є незаконним та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15.12.1998 року, дана квартира належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , тобто невідомо чому було накладено арешт на всю квартиру (тобто на частку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ), як вбачається з Постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого від 19.11.2012 року, то арешт було накладено на частину квартири за адресою:

АДРЕСА_2 .

Розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 897-р від 26.11.2015 року, було перейменовано

АДРЕСА_3 .

Також, факт права спільної сумісної власності квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належать ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , підтверджується наданою відповіддю на запит Комунальному підприємству «Дніпровському міському бюро технічної інвентаризації» від 29.03.2023 року № 2960.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , яке видане Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 22 жовтня 2021 року та було відкрито спадкову справу, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за № 69235680.

Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу

ОСОБА_8 було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, на підставі Постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого, ОСОБА_9 № 791, 19.11.2012, ГСУ СБУ, ст. слідчим ОСОБА_5 , обтяження на спадкове майно та зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на перелічене вище нерухоме майно.

У зв`язку з тим, що арешт, який було накладено на вищезгадане майно було накладено 10.09.2012 року, а договори дарування було укладено до винесення постанови про накладення арешту, а тим паче майно на яке було накладено арешт належало ОСОБА_6 , яка жодного відношення до кримінальної справи № 0000021 від 21.11.2012 року не має, тому є усі підстави вважати, що арешт було накладено незаконно, а тому на підставі цього просимо його скасувати, задля надання можливості ОСОБА_3 скористатись своїм правом на вступ у спадщину з подальшою можливістю розпоряджатись своїм майном.

17 жовтня 2018 року Велика Палата Верховного Суду в рамках справи №461/233/17-ц, провадження № 14-326цс18 (ЄДРСРУ № 77361936) вказала, що зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження, розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку.

В свою чергу 27 березня 2019 року в рамках справи № 202/1452/18, провадження № 14-559цс18 (ЄДРСРУ № 81139238) Велика Палата Верховного підтвердила раніше сформовану правову позицію та зазначила, що у разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства. І такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України і є ефективним.

??Чинним кримінальним процесуальним законом передбачено способи захисту прав власника або володільця майна, який не є учасником кримінального провадження. Разом з тим, чинним цивільно-процесуальним законом не передбачена можливість такого захисту у порядку цивільного судочинства.

У разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства. І такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України і є ефективним.

Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17 (провадження № 14-119цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц (провадження № 14-366цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц (провадження № 14-418цс18), від 01 лютого 2021 року у справі № 127/21463/19 (провадження № 61-5915св20), від 27 березня 2019 року у справі N 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі N 504/1306/15-ц.

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від 03 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від 07 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц, від 14 вересня 2021 року, № 760/34216/19).

Також, слід зазначити, що КПК 2012 року набув чинності 20.11.2012 року, а арешт на майно було накладено 19.11.2012 року, тобто за нормами КПК 1960 року, а відповідно до висновку, який дійшов Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2021 року у справі № 127/21463/19 (провадження № 61-5915св20), даний спір підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства, а саме:

«Посилання ОСОБА_1 на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції суд вважає помилковим тому, що указана постанова регулює інші відносини, оскільки арешт на майно було накладено під час дії КПК України 1960 року та в справі винесено вирок.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому позивачу суд роз`яснив право на судовий захист у порядку кримінального судочинства. Отже, вказаний спір підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства».

Відповідно до ст. 126 КПК 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно ОСОБА_4 , зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з ч. 1 ст. 214 КПК 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилась і з прийняттям нині чинного КПК, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України»).

Так, у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Відповідно до частини першої статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний (стаття 2 КПК України).

Згідно зі ст. 7,16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Зазначені вимоги співпадають з положеннями частини четвертої статті 21 КПК України, згідно з якою, здійснення кримінального провадження не може бути перешкодою для доступу особи до інших засобів правового захисту, якщо під час кримінального провадження порушуються її права, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України.

У статті 100 КПК України та ст. 962 КК України законодавець використовує термін «власник» та «законний володілець» як альтернативні, тому згідно з цими положеннями не вимагається доведення факту обізнаності про злочинне використання майна обох осіб: власника і законного володільця. Також законом не визначено переваги власника перед законним володільцем чи навпаки.

Відповідно до абз. 2 ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Як вбачається з ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

З 11 вересня 1997 р. в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Отже, наведені положення Конвенції, по-перше, проголошують абсолютну непорушність права власності фізичних та юридичних осіб.

Також, особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Так, принцип непорушності (недоторканності) права власності досить повно і однозначно закріплений у статтях 319, 326 ЦК України. Згідно зі ст. 319 власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 3). Отже, усі власники самостійно здійснюють правомочності і не зобов`язані отримувати на це дозвіл інших осіб, у тому числі державних органів. Згідно ж зі ст. 321 ЦК (ч. 1) право власності є непорушним. Тут не розкривається зміст поняття "непорушність". На наш погляд, його зміст полягає в недоторканності як права власності, так і самого майна власника. Всі інші особи зобов`язані утримуватися від заподіяння Йому шкоди" від безпідставного вилучення його у власника.

Зауважимо, що ст. 41 Конституції України також передбачає принцип непорушності права власності так, відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

У ст. 13 Конституції України чітко встановлюється, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання і що усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст. 19 Конституції України: «Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України».

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення 24.01.1994), в яких заявники скаржилася на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу №1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п.35).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Крім того, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі "П`єрсак проти Бельгії" (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A N 85, C. 16, зазначив, що він "виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував", якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31 жовтня 1995 року у справі "Папамічалопулос та інші проти Греції" (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A N 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки незаконної дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах "Маестрі проти Італії" [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява N 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; "Ассанідзе проти Грузії" [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява N 71503/01, п. 198, ECHR 2004-II; "Ілашку та інші проти Молдови та Росії" [ВП] (), заява N 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII).

У відповідності до усталеної практики ЄСПЛ в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", п. п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Також, слід зазначити, що зняття арешту з вищезазначеного майна не буде суперечити вироку, який було винесено Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області ОСОБА_4 по справі № 183/6162/14, провадження: № 1-кп/183/48/15, кримінальне провадження: 0000021 від 21.11.2012 року, у зв`язку з тим, що даний вирок було виконано та майно яке належало ОСОБА_4 було реалізовано в дохід держави.

На підтвердження того, що Вирок, який було винесено відносно ОСОБА_4 наявна довідка про звільнення серії ДНП № 01596 від 22.03.2019 року, яка підтверджує його виконання та те, що ОСОБА_4 відбувала покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 11.06.2014 р. по 22.03.2019 р. звідки була звільнена по відбутті міри покарання.

Відповідно до Постанови про зняття арешту з майна від 25.10.2019 року за ВП № 55259387, квартира на, яку було накладено арешт старшим слідчим в ОВС 1 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України підполковником юстиції ОСОБА_5 від 19.11.2012 року у ОСОБА_9 № 791, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_4 , була реалізована відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 23.09.2019 No 433124 ДП «СЕТАМ».

Також, підтвердженням того, що вирок було виконано, а майно, яке належало ОСОБА_4 було реалізоване у дохід держави є те, що державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було винесено Постанову про повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням ВП № 55259387 від 28.12.2020 року, у якій зазначено, що було встановлено, що згідно отриманих відповідей на запити у боржника відсутнє майно на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Отже, аналізуючи вищевикладене, доходимо до висновку, що усе майно, яке належало ОСОБА_4 було реалізоване в дохід держави, іншого майна, яке може перебувати у володінні ОСОБА_4 немає, а тому арешт, який було накладено на квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , слід скасувати на підставі того, що добровільним набувачем даного майна є ОСОБА_6 , а законним спадкоємцем даного майна є ОСОБА_3 , тому арешт було накладено незаконно.

Відповідно до довідки, яка була надана ОСОБА_4 Амур-Нижньодніпровським районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області № 21/1/1902-23 від 25.04.2023 року, яка також, підтверджує факт повного виконання Вироку Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі № 183/6162/14, провадження: № 1-кп/183/48/15 ОСОБА_4 та у якій зазначено, що ОСОБА_4 22.03.2022 року була знята з обліку Амур-Нижньодніпровського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області як засуджена, яка відбула додаткове покарання у виді позбавлення права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями та займатися організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання в конвенційне право особи на мирне володіння ним збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

З огляду на зазначене будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна в такому разі із заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Разом з тим скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Відповідну правову позицію сформульовано ВС в постанові від 15.05.2013 №6-26цс13, а також у постанові ВС від 15.05.2019 по справі № 372/2904/17-ц.

«Відповідно до п. 9 розд. ХІ «Перехідні положення» КПК 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення в порядку, що діяв до набрання чинності цим кодексом. Ця норма узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 5 КПК, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК 1960 року.

Проте положеннями цього кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження в кримінальній справі: або одночасно з винесенням постанови про її закриття (ч.1 ст.214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (ч.6 ст.126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК 1960 року не встановлював.

Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, Особа 1 не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої, а як власник майна чинним на той час кримінально-процесуальним законом не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту».

Даного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 15 травня 2019 року по справі № 372/2904/17-ц.

Постанова про накладення арешту на майно ухвалена старшим слідчим в ОВС відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України підполковник юстиції ОСОБА_5 10.09.2012 року, тобто до набрання чинності новим КПК України.

Отже, виходячи із п. 9 розділу 11 Перехідних положень КПК України 2012 року, постанова про арешт майна продовжує свою дію до цього часу.

За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу Україні, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

«Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина перша статті 174 КПК України 2012 року).

Отже, у випадках, визначених вказаною статтею, власник або інший володілець майна під час досудового розслідування не позбавлений права звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна».

Даного висновку дійшов Верховний Суд у постанові по справі № 760/34216/19 від 14 вересня 2021 року.

Питання щодо підсудності розгляду даної справи виходимо з наступного.

У зв`язку з тим, що Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесено Вирок ОСОБА_4 по справі № 183/6162/14, провадження № 1-кп/183/48/15 від 08 жовтня 2015 року та судом не було розглянуто питання щодо скасування арешту, яке було накладено на майно, то вважаємо доцільним звернутись до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з даним клопотанням, щодо вирішення питання скасування арешту, який було накладено Постановою про накладення арешту на майно обвинуваченого, ОСОБА_9 № 791, 19.11.2012 року, Старшим слідчим в ОВС 1 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України підполковником юстиції ОСОБА_5 .

Заявник, вважає необхідним надати до суду додаткові пояснення щодо поданого клопотання про скасування арешту зазначивши наступне.

В вироку Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області зазначено, що кримінальне правопорушення було вчинено ОСОБА_4 приблизно у квітні 2011 року.

Однак, майно, з якого заявник просить зняти арешт накладений Постановою про накладення арешту на майно обвинуваченого, серія та номер: К.С. № 791 виданий 10.09.2012 року, Старшим слідчим в ОВС 1 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України підполковником юстиції ОСОБА_5 , було придбано задовго до вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення.

Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , зазначаємо наступне, право власності на дану квартиру було оформлено на підставі приватизації квартири від 15 грудня 1998 року та яка належить на праві спільної сумісної власності гр. ОСОБА_6 та членам її сім`ї ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло записаний у реєстрову книгу за № 407-п-131-144.

Таким чином, заявник вважає за можливим скасування арешту, який було накладено Постановою про накладення арешту на майно обвинуваченого, серія та номер: К.С. № 791 виданий 10.09.2012 року, Старшим слідчим в ОВС 1 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України підполковником юстиції

ОСОБА_5 .

Розглянувши клопотання, суд дійшов до таких висновків.

Вироком від 08 жовтня 2015 року Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_4 засуджена до 8 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями та займатися організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарською діяльністю, строком на 3 роки з конфіскацією майна в дохід держави.

При винесенні вищезазначеного вироку, судом не було розглянуто питання щодо зняття арешту, який було накладено Постановою про накладення арешту на майно обвинуваченого старшим слідчим в ОВС 1 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України підполковником юстиції ОСОБА_5 .

Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на праві власності оформлена на підставі приватизації квартири від 15 грудня 1998 року та яка належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам її сім`ї ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло записаний у реєстрову книгу за № 407-п-131-144.

Тобто, нерухоме майно, яке зазначено вище, належало ОСОБА_4 ще до моменту вчинення нею кримінальних правопорушень, за які її було засуджено Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Таким чином, майно, на яке накладено арешт у даній справі, не відноситься жодним чином до вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, оскільки ОСОБА_4 набула право власності на даний об`єкт нерухомого майна задовго до вчинення нею кримінального правопорушення.

Суд вважає, що клопотання обґрунтоване та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 170-174 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Скасувати арешт, який було накладено Постановою про накладення арешту на майно обвинуваченого, серія та номер: К.С. № 791 виданий 10.09.2012 року, Старшим слідчим в ОВС 1 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України підполковником юстиції ОСОБА_5 , а саме на:

- квартиру

АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження: 12974606 від 11.09.2012 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1