Справа №591/9835/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1442/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши, без участі сторін, належним чином повідомлених про розгляд справи, у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми, в порядку ч.4 ст. 422-1 КПК України, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 23 жовтня 2024 року, якою застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави,

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Зарічного районного суду м. Суми перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 296 КК України.

Під час судового засідання даного кримінального провадження, прокурор ОСОБА_8 звернулася до суду з клопотанням про обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб, без визначення розміру застави.

Вказане клопотання прокурора ОСОБА_8 обґрунтовується наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти яким шляхом застосування до останнього більш м`яких запобіжних заходів, неможливо.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 жовтня 2024 року, клопотання прокурора задоволено.

Застосовано до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 21 грудня 2024 року, без визначення розміру застави.

Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду зі скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 23 жовтня 2024 року та постанови нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Визначити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів доходів громадян у разі залишення судом запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, захисник зазначає про те, що заявлені в клопотанні ризики можуть бути нівельовані застосуванням відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання або у виді застави.

Крім того, наявність міцних соціальних зв`язків (мати), зареєстрованого місця проживання, відсутність грошових коштів для переховування від суду, нівелюють ризик втечі чи переховування.

Про призначення даного кримінального провадження до апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 , захисник адвокат ОСОБА_7 (шляхом направлення рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення) та прокурор повідомлені належним чином, на підтвердження чого від обвинуваченого і захисника надійшла розписка про отримання повідомлення.

У поданій апеляційній скарзі, захисник обвинуваченого просить судовий розгляд проводити у їх відсутність, вимоги скарги підтримують у повному обсязі.

До початку апеляційного розгляду, від прокурора надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що, в порядку ч.4 ст.422-1 КПК України, ніхто із учасників не заявив клопотання про розгляд провадження за їх участі, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін.

Заслухавши доповідь головуючого-судді, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Так, відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання колегії суддів, при вирішення питання щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу, вищезазначених вимог Закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Задовольняючи клопотання прокурора, подане в рамках кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 296 КК України, про застосування до останнього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом було встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які існують з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

Відповідно, висновок суду про те, що неможливо запобігти ризикам, які наявні на час обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме, переховування від суду, незаконний вплив на свідків та потерпілого, продовження вчиняти кримінальні правопорушення чи вчинення іншого кримінального правопорушення, більш м`яких запобіжних заходів, є вмотивованим і з таким висновком погоджується і колегія суддів.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (п. 79 рішення ЄСП у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року).

Так, про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчать ті обставини, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 07 до 10 років, а тому останній може ухилитися від суду з метою уникнення покарання за вчинені кримінальні правопорушення.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі Ilijkov v. Bulgaria від 26.06.2001 (§ 80, заява № 33977/96), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника давав уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був установлений.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, на що звернув увагу суд першої інстанції.

Окрім того необхідно враховувати, що в умовах воєнного стану питання щодо забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого набуває особливого значення, оскільки здійснення правосуддя в особливих умовах ускладнюється наявністю певних перешкод, які не існують у мирний час та вимагає від учасників судового розгляду відноситись до виконання своїх обов`язків та реалізації наданих прав з більшою відповідальністю і зобов`язує суд діяти більш ефективно та організовано.

Вищенаведене вказує на існування ризику, передбаченого п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілого в кримінальному провадженні слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків та потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом, тому доводи захисника в цій частині також є необґрунтованими.

Існування ризику продовження вчинення кримінального правопорушення чи вчинення іншого кримінального правопорушення обґрунтовується тим, що останній не працевлаштований, не має постійного джерела доходів. Тому, вказані обставини можуть сприяти обвинуваченого вчинити інші злочини.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень захисника щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах кримінального провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду, незаконного впливу на свідків та потерпілого в кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження вчинення кримінального правопорушення.

За таких обставин, під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження не було здобуто доказів, за яких можливо було б дійти висновку про незаконність прийнятого судом рішення та відсутність підстав для скасування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Апеляційні доводи захисника про можливість застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки враховуючи встановлені судом ризики, більш м`який запобіжний захід не буде запобігати встановленим у справі ризикам.

Наявність у обвинуваченого фактичного місця проживання не може бути визнано таким чинником, який сам по собі нівелює встановлені у кримінальному провадженні ризики, зокрема переховуватися від суду.

До апеляційної скарги не додано переконливих доказів того, що обвинувачений ОСОБА_6 має стійкі соціальні зв`язки, які здатні реально вливати на його поведінку та могли би бути запорукою належної процесуальної поведінки обвинуваченого та реальною гарантією запобігти ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Захисником в апеляційній скарзі не наведено відомості, які підтверджують, що у соціальному, сімейному, матеріальному стані обвинуваченого сталися суттєві зміни, чи з`явилися нові обставини, які не були предметом дослідження судом першої інстанції і не були ним враховані, та які суттєво могли би вплинути на висновки про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Твердження апеляційної скарги про необхідність визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, правильності висновку суду не спростовують.

Враховуючи ч. 4 ст. 183 КПК України та з огляду на дискреційні повноваження суду при застосуванні альтернативного запобіжного заходу при взятті особи під варту, колегія суддів вважає, що суд правомірно не визначив розмір застави, з огляду на обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення.

За таких обставин, під час апеляційного розгляду даного кримінального провадження не було здобуто доказів, за яких можливо було б дійти висновку про незаконність прийнятого судом рішення та відсутність підстав для скасування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому, вказане судове рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404,405,407,422 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 23 жовтня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_9 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4