Номер провадження: 11-кп/813/1186/25
Справа № 522/7498/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 20.12.2024, якою під час судового розгляду к/п № 0000133 від 12.02.2024 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Олександрія Кіровоградської обл., громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 17.02.2025, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 20.12.2024 в процесі судового розгляду к/п № 0000133 від 12.02.2024 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 17.02.2025, без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення, суд зауважив, що в зазначеному кримінальному провадженні існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, при цьому врахував особу обвинуваченого, наявність у нього родини та неповнолітньої дитини, водночас, не знайшов підстав для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, в тому числі з огляду на приписи ч. 6 ст. 176 КПК України

Окрім того, керуючись вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України, з огляду на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, суд не вважав за можливе визначити обвинуваченому розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість з огляду на те, що:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилась недоведеність стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, в той час як у нього відсутній намір ухилятися від суду або залишати територію України, де він має родину, а можливість перетину українсько-російського кордону та його переховування на території рф є припущенням, яке спростовується тим, що він перебуває в контрольних списках на затримання в рф, як і є припущення сторони обвинувачення можливість впливу на свідків, за відсутності будь-яких скарг щодо тиску на них, також є вигадкою твердження про його дію спільно з іншими особами, а сам по собі факт обвинувачення його у вчиненні тяжкого злочину не є підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою;

- сторона обвинувачення за недоведеності його винуватості тільки на підставі упередженого ставлення вважає, що він може продовжувати вчиняти кримінальне правопорушення;

- під час судового засідання 20.12.2024, в порушення вимог ст.ст. 184, 199 КПК України судом не ставилось жодних питань прокурору, який жодних доказів чи матеріалів в обґрунтування наявності підстав для продовження запобіжного заходу не надавав і судом такі фактично не досліджувались;

- в порушення ч. 5 ст. 196 КПК України, йому не було вручено повний тест ухвали суду від 12.11.2024 про продовження строку тримання під вартою, що є порушенням його права на захист.

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_6 просить ухвалу суду від 20.12.2024 скасувати та обрати йому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, натомість прокурор ОСОБА_8 до апеляційного суду не з`явився, при цьому подав клопотання про здійснення апеляційного розгляду за його відсутності, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Враховуючи неявку прокурора в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, врахувавши думку учасників провадження, які не заперечували щодо розгляду скарги за відсутності прокурора, на підставі вимог ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

Відтак, на даній стадії апеляційний суд не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами дослідження всіх доказів.

З апеляційної скарги, матеріалів кримінального провадження, а також відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що триває судовий розгляд наведеного к/п за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, та остаточне рішення по кримінальному провадженню ще не прийнято.

За викладених обставин апеляційний суд вважає передчасними твердження обвинуваченого щодо недоведеності пред`явленого йому обвинувачення.

Отже, зважаючи на можливу міру покарання, яка може загрожувати обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, зокрема, у вигляді позбавлення волі строком на 15-ть років, з конфіскацією майна або без такої, враховуючи резонансність та суспільну небезпечність інкримінованого діяння, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, зокрема, переховування обвинуваченого від суду, незаконний вплив на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення та/або продовження своєї злочинної діяльності.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч. 1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, наразі провадження перебуває на стадії судового розгляду, учасники провадження не допитані, внаслідок чого продовжує існувати ризик здійснення незаконного впливу обвинуваченим на свідків у провадженні з метою зміни наданих ними показань.

Отже, не відповідають дійсності посилання захисту на те, що тяжкість злочину за відсутності доказів існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, не може бути підставою для застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки як вже раніше зазначалось, обґрунтовуючи необхідність у застосуванні найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд 1-ої інстанції обґрунтовано послався на те, що до теперішнього часу такі ризики продовжують існувати.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

В даному випадку апеляційний суд зауважує на тому, що злочин, у вчинення якого обвинувачується ОСОБА_6 та передбачений ч. 2 ст. 111 КК України прямо посягає на основи національної безпеки України, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відтак, посягання на суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність, обороноздатність, державну, економічну чи інформаційну безпеку України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту завдає безпрецедентної шкоди державі Україні та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану у зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією російської федерації.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним продовження на даній стадії судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_6 строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

При цьому, апеляційний суд зауважує на тому, що ризики це, зокрема, невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих наслідків для кримінального провадження та запобіжний захід застосовується саме для запобігання ризиків, тобто до моменту їх настання.

В цьому контексті апеляційний суд не погоджується із твердженнями обвинуваченого ОСОБА_6 щодо недоведеності стороною обвинувачення існування в зазначеному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на зазначені вище обставини.

Щодо тверджень обвинуваченого про невручення йому повного тексту ухвали суду 1-ої інстанції від 12.11.2024 про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційний суд їх до уваги не приймає, з огляду на те, що предметом даного апеляційного перегляду є інша ухвала суду 1-ої інстанції від 20.12.2024.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги посилання обвинуваченого про те, що він має міцні соціальні зв`язки, родину, постійне місце проживання, наведені обставини хоча й характеризують особу обвинуваченого з позитивного боку, що також було враховано й судом 1-ої інстанції, проте суттєво не зменшують встановлені апеляційним судом вище ризики та не можуть бути підставою для застосування стосовно нього більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу, з огляду також на обставини злочину, у вчиненні якого він обвинувачується.

Окрім того, апеляційний суд враховує специфіку інкримінованого злочину, наявність у обвинуваченого зв`язків із представниками спеціальних служб рф, що також свідчить про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Таким чином, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Окремо суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на тому, що положеннями ч. 6 ст. 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, тобто запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відтак, з урахуванням того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, єдиним запобіжним заходом, який може бути застосовано стосовно нього, з огляду на зазначені вище імперативні приписи кримінального процесуального закону України, є тримання під вартою.

Абзацом 8 ч. 4 ст. 183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Отже, апеляційний суд погоджується із висновками суду 1-ої інстанції про можливість не визначати обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до п.1) ч.3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно нього залишенню без змін, як законна, обґрунтована та вмотивована.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2024, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 17.02.2025, без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4