КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/5478/2024
ЄУН: 359/8986/21 Головуючий суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року, серед іншого, обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжено на 60 днів до 14 листопада 2024 року включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить ухвалу суду скасувати, у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Апеляційна скарга, з посиланням на норми КПК України, положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини, обґрунтована тим, що, на переконання захисника, ухвала суду є незаконною, постановленою з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню.

Апелянт наголошує, що:

- суд у рішенні детально викладає позицію прокурора, а позицію сторони захисту ігнорує;

- у судовому засіданні в суді першої інстанції триває більше року дослідження доказів;

- жодного доказу скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення суду не надано;

- прокурор частково відмовляється від дослідження доказів у зв`язку з їх безпідставністю;

- суд увесь час зобов`язує прокурора надати оригінали документів та відео, що досліджується в судовому засіданні.

Таким чином, як зазначає захисник, розгляд справи затягується через неналежне оформлення процесуальних документів стороною обвинувачення та через позицію судді, який підказує прокурору, які документи необхідно надати суду для винесення необхідного прокурору рішення по справі, для чого відкладає розгляд справи.

Захисник вказує, що твердження суду, що захисник підтримав позицію обвинуваченого та стверджує, що повідомлення ОСОБА_7 про підозру у вчиненні злочинів є помстою за процесуальну позицію обвинуваченого, є завідомо неправдивою інформацією, оскільки захисник заявив, що це є помстою за порушені кримінальні провадження відносно прокурора ОСОБА_9 за складання та видачу завідомо підроблених документів та за службову недбалість.

При цьому, як наголошує захисник, судом проігноровано клопотання сторони захисту про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, про що було заявлено в судовому засіданні та обґрунтоване поганим здоров`я обвинуваченого, про що у матеріалах кримінального провадження знаходяться відповідні документи.

На подану захисником апеляційну скаргу прокурором подані заперечення з долученими до них документами, в яких прокурором наведені обставини, які, як зазначає прокурор, спростовують позицію захисту та підтверджують висновки суду, а тому прокурор просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України апеляційним судом з суду першої інстанції витребувані копії вказаних документів.

Захисник ОСОБА_8 в судове засідання не з`явився, оскільки його право на заняття адвокатською діяльністю зупинено згідно п. 3 ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» з 16 жовтня 2024 року по 16 січня 2025 року на підставі рішення № 165/2024 дисциплінарної палати КДКА Київської області від 16 жовтня 2024 року.

У судове засідання також не з`явилась захисник ОСОБА_10 , яка за повідомленням прокурора у попередньому судовому засіданні, призначена обвинуваченому на підставі ухвали суду. Як встановлено на початку апеляційного розгляду, обвинувачений відмовився від захисника ОСОБА_10 , зазначивши в суді апеляційної інстанції, що у нього на даний час немає захисника, він буде очікувати, коли захисник ОСОБА_8 відновить свої повноваження, а тому просив проводити апеляційний розгляд за відсутності захисника.

Прокурор, з огляду на пояснення обвинуваченого, а також те, що ОСОБА_7 висунуто обвинувачення у вчиненні тяжких злочинів, вважала можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності захисника.

Зважаючи на позицію учасників апеляційного розгляду, положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності захисника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого на підтримку поданої в його інтересах апеляційної скарги, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та підтримала доводи, викладені у письмових запереченнях, дослідивши наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів доходить такого висновку.

З наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, оскільки продовжують мати місце ризики, передбачені п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Як зазначено у клопотанні, ризики вчинення дій, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України були і продовжують залишатися досить високими, обставин, які б свідчили про їх зменшення не виникло, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу обвинуваченим не забезпечить дотримання покладених на нього обов`язків.

Так, прокурор у клопотанні вказала, що тривалий термін тримання обвинуваченого під вартою, обумовлений і викликаний саме діями захисту, що може оцінюватись як обставина ризику перешкоджання кримінальному провадженню у будь-який спосіб. Окрім того, наявний ризик вчинення інших кримінальних правопорушень. В обґрунтування такого ризику прокурор посилається на ту обставину, що 5 червня 2024 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1 , ч. 4 ст. 189 КК України, які за версією слідства ним вчинювались під час перебування під вартою, що свідчить, що навіть такий виключний запобіжний захід як тримання під вартою не зміг запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Також прокурор звертає увагу, що при вчиненні указаних злочинів ОСОБА_7 виступав як організатор.

При цьому прокурор, з посиланням на дані про особу обвинуваченого, який працездатний, не похилого віку, тяжкими захворюваннями не страждає, не судимий; характер та обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні яких ОСОБА_7 обвинувачується та підозрюється, характеризують його як особу із зв`язками у кримінальному середовищі та правоохоронних органах, які проводили НСРД відносно ОСОБА_11 за описаних в обвинуваченні обставинах, відстежували його пересування з ОСОБА_12 , та повідомили про це у тому числі ОСОБА_7 для їх подальшого викрадення, а тому, як наголошує прокурор, інші співучасники, у т.ч. серед працівників правоохоронних органів, зацікавлені, щоб він не давав правдиві показання стосовно них, та приховувати його місце знаходження від органу досудового розслідування, а також, як особу, здатну до протидії досудовому розслідуванню шляхом впливу на свідків, потерпілих, інших підозрюваних, фальсифікації доказів причетності тої чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення.

Прокурор наголошує про неможливість перебування обвинуваченого під домашнім арештом за місцем його проживання, оскільки ОСОБА_13 сприяла переховуванню обвинуваченого, за місцем її проживання були вилучені документи на прізвище ОСОБА_14 , під яким переховувався обвинувачений, використовуючи підроблені документи.

За змістом оскаржуваної ухвали в судовому засіданні прокурор підтримала клопотання з викладених у ньому підстав.

Крім того прокурор, посилаючись на процесуальну поведінку сторони захисту, стверджує про наявність ризику вчинення дій, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме перешкоджання кримінальному провадженню, оскільки дії сторони захисту та позитивне відношення самого обвинуваченого до такої поведінки захисника, направлені на безпідставне затягування розгляду справи шляхом неявки в судове засідання захисника.

Обвинувачений проти задоволення клопотання заперечував та просив відмовити прокурору у задоволенні клопотання. При цьому, як і попереднього разу, посилається недоведеність його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинах. Стверджує, що зацікавлений у розгляді справи судом з метою встановлення його невинуватості, заперечує факт свого тривалого переховування від слідства. Також посилається на незадовільний стан здоров`я, відсутність умов для отримання медичної допомоги в умовах СІЗО, ненадання якої може призвести до летальних наслідків.

Захисник підтримав позицію обвинуваченого. Крім того, стверджує, що повідомлення ОСОБА_7 про підозру у вчиненні злочинів, є помстою за процесуальну позицію обвинуваченого.

Колегія суддів враховує, що згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків,які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

За результатами розгляду поданого клопотання ухвалою суду обвинуваченому продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвала обґрунтована тим, що прокурором в судовому засіданні доведено існування обставин, які вказують на наявність ризику, вчинення дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду, наведені прокурором обставини свідчать, що вказаний ризик не зменшився, з огляду на використані обвинуваченим засоби, продовжує існувати та наразі залишається досить високим.

Суд також виходив з конкретних обставин даного кримінального провадження, а саме, що прокурором надавались докази того, що ОСОБА_7 упродовж шести років переховувався від органів досудового розслідування, у тому числі під вигаданим прізвищем, оголошувався у міжнародний розшук, що свідчить про високу ймовірність та стійкість ризику у подальшому переховуватись від суду. За таких обставин суд критично оцінив та відхилив твердження обвинуваченого, що він ніколи не переховувався та не має намір у переховування від суду.

Також суд погодився з доводами сторони обвинувачення, що наразі має місце ризик перешкоджання кримінальному провадженню, з огляду на процесуальну поведінку сторони захисту, направлену на безпідставне затягування розгляду справи шляхом неявки в судове засідання захисника та заявлення численних необґрунтованих відводів учасникам судового провадження та суду, з приводу чого суд був вимушений постановити окрему ухвалу від 2 квітня 2024 року.

Суд у сукупності із вказаними обставинами врахував також тяжкість та характер вчинених злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , дані про особу обвинуваченого - його моральність, незначний вплив існуючих соціальних зав`язків та роду занять в Україні на добросовісність його процесуальної поведінки, його сімейний стан, наявність зв`язків з іншими особами, зв`язок з Україною, суворість покарання за злочини, у яких він згідно з обвинувальним актом обвинувачується, що не може не усвідомлюватися обвинуваченим та можливості його уникнути.

Водночас суд погодився з твердженням сторони обвинувачення, що на час розгляду клопотання має місце виникнення ризику вчинення нових кримінальних правопорушень, що підтверджується наданою прокурором копією повідомлення про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1, ч. 4 ст. 189 КК України, в іншому кримінальному провадженні.

При цьому суд наголосив, що не має можливості врахувати вагомість доказів та правову позицію обвинуваченого щодо вказаних злочинів, оскільки докази суду у повному обсязі не надані та не досліджені. Також судом не встановлено обставин, які б свідчили, що наявні раніше ризики зменшилися чи відпали в ході судового розгляду. Окрім того, незважаючи на відносно тривале перебування обвинуваченого під вартою, враховуючи тяжкість та характер вчинених злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 та які є насильницькими проти здоров`я особи, суд дійшов висновку, що інтереси правосуддя переважають обмеження в правах, які несе обвинувачений у зв`язку з утриманням під вартою у даній справі, що, у свою чергу, не дає підстав для зміни чи скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням місцевого суду та враховує, що згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

На думку колегії суддів, на час постановлення оскаржуваної ухвали судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у даному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати, а викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими, і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Так, з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, і обґрунтованість висунутого обвинувачення на даний час перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, наданих сторонами обвинувачення та захисту, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення.

Зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника в частині доведеності або недоведеності його винуватості у вчиненні інкримінованих ОСОБА_7 злочинів; наявності або відсутності в його діях складу кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується; правильності кваліфікації його дій, допустимості, належності, достатності, або навпаки, доказів у кримінальному провадженні. Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції, оскільки така оцінка може бути надана у нарадчій кімнаті під час прийняття рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті, про що суд вказав і в оскаржуваній ухвалі, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є непереконливими.

Наведенесвідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом враховані обставини інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень та їх наслідків, та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше несудимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до наявних у матеріалах даних щодо особи ОСОБА_7 , він є раніше не судимою особою.

Разом з тим ОСОБА_15 висунуто обвинувачення у вчиненні тяжких злочинів, санкція яких передбачає покарання від 5 до 10 років позбавлення волі (ч. 2 ст. 127, ч. 3 ст. 146 КК України).

Колегія суддів зауважує, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду.

Окрім того, з наявних матеріалів, долучених до заперечень прокурора, встановлено, що ОСОБА_7 перебував у розшуку, користувався документами, у тому числі паспортом громадянина України, виданого консульським відділом Посольства України в Молдові, оформленими на іншу особі, - ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; неодноразово саме з такими даними перетинав кордон України, у т.ч. виїжджав до рф.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27 червня 1980 року «Про взяття під варту до суду» зауважується, що під час розгляду питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер і тяжкість інкримінованого злочину. Відповідно до вказаної Рекомендації важливим критерієм, орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу, повинна бути санкція за вчинений злочин.

У пункті 60 рішення ЄСПЛ у справі «Смірнова проти Росії» від 21 липня 2003 року суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, у якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні контакти.

Таким чином, з огляду на тяжкість покарання, яке може бути призначене ОСОБА_7 у разі доведення його винуватості у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, останній з метою уникнення відповідальності, з огляду на невідворотність покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, має можливість переховуватися від суду, що є ризиком у контексті кримінального провадження.

Окрім того, колегія суддів вважає небезпідставною наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки з наявних матеріалів встановлено, що 5 червня 2024 року, тобто, під час перебування обвинуваченого під вартою в умовах СІЗО, йому повідомлено про підозру за ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 255-1 КК України. При цьому за змістом повідомлення про підозру, долученої до заперечень прокурора, вказані кримінальні правопорушення ОСОБА_7 вчинив, будучи обвинуваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 127, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 127, ст. 340, п.п.3, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 та ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 358 КК України.

Також колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілого та свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на потерпілих та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом.

При цьому колегія суддів враховує, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

З урахуванням висунутого обвинувачення, характеру інкримінованих обвинуваченому дій, обставин, наведених прокурором на підтвердження наявності вказаного ризику та не спростованих стороною захисту у будь-який спосіб, на переконання колегії суддів, на даному етапі судового провадження ризик впливу на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні є реальним, не зменшився та продовжує існувати.

Окремо, враховуючи встановлені на даний час підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 127, ч. 3 ст. 146 КК України, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано не визначив розмір застави обвинуваченому.

При цьому, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, серед іншого, врахував дані про особу обвинуваченого, та дійшов висновку, що на даному етапі судового розгляду обставини, на які посилається сторона захисту, не переважають можливих ризиків неправомірної поведінки обвинуваченого, і будь яких доводів на спростування таких висновків суду першої інстанції стороною захисту не наведено.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції навів в оскаржуваній ухвалі наявні на час прийняття рішення ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, мотиви прийнятого рішення, та обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченого на даний час іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Будь-яких доводів на спростування встановлених судом ризиків як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду, стороною захисту не наведено.

За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжено на 60 днів до 14 листопада 2024 року включно, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4