печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві у залі суду судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених службових осіб Головного слідчого управління Національної поліції України, у межах кримінального провадження №0001810 від 31.08.2024, що полягає у неповерненні вилученого під час обшуку майна,

ВСТАНОВИВ:

21.11.2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_5 , яка полягає у нездійсненні процесуальних дій щодо повернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0001810 від 31.08.2024 та просить зобов`язати слідчого Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_5 повернути майно, вилучене 12.11.2024 під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30.10.2024 у справі №757/49693/24-к надано дозвіл на проведення обшуку квартири за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, фактично, слідчими Головного слідчого управління Національної поліції України проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході проведення несанкціонованого обшуку за вказаною адресою вилучено майно, яке належить ОСОБА_4 , зокрема:

- мобільний телефон «Iphone», який поміщено до сейф - пакету ICR 0012794;

- флеш - носій марки «Kingston», який поміщено до сейф - пакету ICR 0012795;

- ноутбук марки «Notebook РС», моделі UX 3402Z, серійний номер 2414 N13NOLP01N070467 із зарядним пристроєм, який поміщено до сейф - пакету PSP 4346073;

- 2 блокноти із чорновими записами, які поміщено до сейф - пакету PSP 2282956

- грошові кошти: 182 000 грн (номіналом по 1000 грн - 100 шт. по 500 грн - 164 шт.) та 97 574 дол. США (номіналом по 1 - 4 шт., по 10 - 1 шт., 20-3 шт., 100 - 975 шт.), які поміщені до сейф - пакету PSP 4346076.

В подальшому, стороною обвинувачення до суду направлено клопотання про накладення арешту на вилучені грошові кошти, однак, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2024 у справі № 757/53065/24-к в задоволенні клопотання відмовлено.

Заявник вважає, що вилучене майно утримується стороною обвинувачення безпідставно, оскільки майно вилучено незаконно, на вилучене майно арешт не накладено, невідкладно з клопотанням про обшук слідчий чи прокурор до суду не звернулись, а відтак вилучене майно має статус тимчасово вилученого та відповідно підлягає поверненню його законному володільцю.

Особа, що подала скаргу, в судове засідання не з`явилася, про місце і час розгляду скарги повідомлена належним чином. Представник власника майна - адвокат ОСОБА_3 подала заяву про розгляд скарги у відсутність заявника, вимоги скарги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.

Представник органу досудового розслідування у судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Частиною 3 статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу та дослідивши письмові докази, слідчий суддя приходить до наступного.

За своїм змістом подана скарга направлена на повернення вилученого майна у ході проведеного обшуку, через призму оскарження бездіяльності прокурора/слідчого.

Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001810 від 31.08.2024 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Судовим розглядом встановлено, що в межах кримінального провадження № 0001810 від 31.08.2024, під час проведення 12.11.2024 несанкціонованого обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , вилучено майно, що належить ОСОБА_4 , зокрема:

- мобільний телефон «Iphone», який поміщено до сейф - пакету ICR 0012794;

- флеш - носій марки «Kingston», який поміщено до сейф - пакету ICR 0012795;

- ноутбук марки «Notebook РС», моделі UX 3402Z, серійний номер 2414 N13NOLP01N070467 із зарядним пристроєм, який поміщено до сейф - пакету PSP 4346073;

- 2 блокноти із чорновими записами, які поміщено до сейф - пакету PSP 2282956

- грошові кошти: 182 000 грн (номіналом по 1000 грн - 100 шт. по 500 грн - 164 шт.) та 97 574 дол. США (номіналом по 1 - 4 шт., по 10 - 1 шт., 20-3 шт., 100 - 975 шт.), які поміщені до сейф - пакету PSP 4346076.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22.11.2024 у справі № 757/53065/24-к клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора Калініна про арешт майна - залишено без задоволення.

За викладених обставин вбачається, що скаргу подано уповноваженою особою, в передбачений законом спосіб та з урахуванням правил територіальної підсудністю для розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, які розглядаються слідчим суддею місцевого суду за місцем розташування органу досудового розслідування, що регламентовано ч. 1 ст. 306 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно положень ч. 3 ст. 233 КПК України, слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 168 КПК України визначено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно з ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Обов`язковою обставиною, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого, дізнавача та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги.

У разі відсутності підстав вважати вилучене майно таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні - вони мають бути повернуті власнику.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями; третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Так, судовим розглядом встановлено, що серед вилучених 12.11.2024 речей під час проведення обшуку до постановлення ухвали слідчого судді, було майно, що належить ОСОБА_4 , зокрема:

- мобільний телефон «Iphone», який поміщено до сейф - пакету ICR 0012794;

- флеш - носій марки «Kingston», який поміщено до сейф - пакету ICR 0012795;

- ноутбук марки «Notebook РС», моделі UX 3402Z, серійний номер 2414 N13NOLP01N070467 із зарядним пристроєм, який поміщено до сейф - пакету PSP 4346073;

- 2 блокноти із чорновими записами, які поміщено до сейф - пакету PSP 2282956

- грошові кошти: 182 000 грн (номіналом по 1000 грн - 100 шт. по 500 грн - 164 шт.) та 97 574 дол. США (номіналом по 1 - 4 шт., по 10 - 1 шт., 20-3 шт., 100 - 975 шт.), які поміщені до сейф - пакету PSP 4346076.

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Представником органу досудового розслідування не надано докладних відомостей та документів, в яких наводилися б підстави для подальшого утримання майна ОСОБА_4 та його необхідність, як такого, що має значення для подальшого досудового розслідування, оскільки доказів, які б могли свідчити, що вилучене майно є таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні № 0001810 від 31.08.2024 не надано, як і доказів того, що вказаний обшук було легалізовано чи на вищевказане майно було накладено арешт.

Так, при постановленні даного рішення слідчий суддя наголошує, що обов`язок доведення існування тієї обставини, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин - на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в матеріалах судового провадження за скаргою даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння ОСОБА_4 належним йому майном, а враховуючи, що заперечень на скаргу стороною обвинувачення суду не надано, на судові виклики представник органу досудового розслідування не з`являється, що свідчить про те, що орган досудового розслідування не вважає дане майно таким, що містить відомості, які становлять доказову базу у даному кримінальному провадженні.

За вказаних обставин позиція органу досудового розслідування щодо неповернення майна його законному володільцю спростовується, тобто за встановлених обставин вбачається, що вилучене майно не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, що як наслідок свідчить про бездіяльність органу досудового розслідування, яка полягає у неповерненні майна, що вилучено 12.11.2024 під час проведення обшуку до постановлення ухвали слідчого судді, за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , яку необхідно усунути шляхом зобов`язання повернути вилучене майно власнику, відповідно до п. 4 ст. 169 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 169-170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Зобов`язати слідчого Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_5 чи іншу уповноважену службову особу в межах кримінального провадження № 0001810 від 31.08.2024, повернути ОСОБА_4 або її представнику - адвокату ОСОБА_3 , майно, яке тимчасово вилучено 12.11.2024 під час проведення обшуку до постановлення ухвали слідчого судді за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема:

- мобільний телефон «Iphone», який поміщено до сейф - пакету ICR 0012794;

- флеш - носій марки «Kingston», який поміщено до сейф - пакету ICR 0012795;

- ноутбук марки «Notebook РС», моделі UX 3402Z, серійний номер 2414 N13NOLP01N070467 із зарядним пристроєм, який поміщено до сейф - пакету PSP 4346073;

- 2 блокноти із чорновими записами, які поміщено до сейф - пакету PSP 2282956

- грошові кошти: 182 000 грн (номіналом по 1000 грн - 100 шт. по 500 грн - 164 шт.) та 97 574 дол. США (номіналом по 1 - 4 шт., по 10 - 1 шт., 20-3 шт., 100 - 975 шт.), які поміщені до сейф - пакету PSP 4346076.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1