ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 669/796/24

Провадження № 11-кп/820/302/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому матеріали об`єднаних кримінальних проваджень №0000493 та №0001393, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 липня 2024 року та 12 серпня 2024 року, відповідно, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125 та ст.336 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 січня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Білогірського районного суду від 21 січня 2025 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лепесівка Білогірського району Хмельницької області, проживаючого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, військовозобов`язаного, непрацюючого, неодруженого, згідно ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ст. 336 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 125 КК України сто годин громадських робіт;

- за ст. 336 КК України три роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_6 призначено за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк три роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання з метою приведення вироку до виконання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та, не маючи правових підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оголошеної Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 65/2022, перебуваючи на військовому обліку військовозобов`язаних, 17 липня 2024 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи попередньо ознайомленим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, відмовився отримати повістку про його виклик на 07 годину 00 хвилин 18 липня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташований по АДРЕСА_2 , для проведення призову за мобілізацією та відправлення у військову частину для проходження військової служби, про що було складено відповідний рапорт та зафіксовано на відеозапис.

При цьому, всупереч ст.65 Конституції України, п.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 65/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03 березня 2022 року № 2105-ІХ, п. 1 додатку 2 «Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів» до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487, військовозобов`язаний ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, достовірно знаючи та розуміючи, що йому потрібно з`явитися 18 липня 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби у зв`язку з призовом за мобілізацією, без поважних причин, умисно не з`явився за викликом та про причину неявки не повідомив, ухилившись таким чином від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Крім цього, 22 липня 2024 року біля 12 години 30 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу річки Горинь в с. Лепесівка Ямпільської територіальної громади Шепетівського району Хмельницької області, на ґрунті неприязних відносини та в процесі спілкування з ОСОБА_8 , з метою спричинення тілесних ушкоджень останньому, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс один удар кулаком правої руки в ліве око ОСОБА_8 , внаслідок чого потерпілий отримав тілесне ушкодження у вигляді гематоми навколо лівого ока, яке за своїм характером належить до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.

Не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , захисник подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 січня 2025 року в частині призначеного покарання змінити, застосувати положення ст.75 КК України та звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Свої вимоги аргументує тим, що суд першої інстанції при призначенні її підзахисному покарання не врахував причину, по якій ОСОБА_6 відмовився від мобілізації, а саме: незадовільний стан здоров`я його батьків і відсутність інших працездатних членів сім`ї, які б могли надавати допомогу батькам.

Вказує, що батьки ОСОБА_6 потребують постійного стороннього догляду, що підтверджується медичними виписками, доданими до апеляційної скарги.

ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі та доповненні до неї просить вирок суду змінити та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Свої вимоги аргументує суворістю вироку і наявністю хворих батьків.

Щодо обвинувачення його за ч.1 ст.125 КК України в цій частині він вирок не оспорює.

Обвинувачений та захисник подали клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду щодо змісту судового рішення з коротким викладом суті вимог апеляційних скарг, пояснення прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення та безпідставність доводів процесуальних опонентів, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин зазначених у вироку та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.125 та ст.366 КК України у поданих апеляційних скаргах сторонами провадження не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Зібрані по справі докази досліджені судом безпосередньо, об`єктивно та з достатньою повнотою, оцінка їм в їх сукупності дана відповідно до вимог кримінального процесуального закону, правильно вирішено питання про їх належність й допустимість.

На думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у мінімальній межі санкції ст.336 КК України відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання.

Таке покарання є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим так і іншими особами, відповідає тяжкості вчинених злочинів і особі обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, безпідставними є доводи апеляційних скарг про те, що призначене судом обвинуваченому, в тому числі на підставі ч.1 ст.70 КК України, покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки є надто суворим, не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Так за змістом ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для їх задоволення, а саме пом`якшення обвинуваченому покарання, оскільки покарання ОСОБА_6 належним чином судом мотивоване, з врахуванням вимог ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами, внесеними Постановами № 18 від 10 грудня 2004 року і № 8 від 12 червня 2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Зокрема, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, ступінь їх тяжкості, характер і ступінь їх суспільної небезпеки, сукупність всіх даних, які характеризують його особу, та призначив покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів мінімально-можливе основне покарання, визначене в санкції ст.336 КК України.

Судова колегія погоджується із даним висновком місцевого суду, вважаючи його достатнього обґрунтованим та вмотивованим, а доводи апеляційних скарг про необхідність змінити форму відбування покарання обвинуваченому безпідставними.

Так, колегія суддів враховує, що загальні засади призначення покарання, визначені у ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду й розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Апеляційні скарги сторони захисту, у більшості своїх доводів, зводяться до неврахування судом перебування на утриманні обвинуваченого хворих батьків, а також того, що його молодший брат перебуває в ЗСУ.

Колегія суддів не ставить під сумнів існування вказаних обставин справи, однак зазначає, що вони не можуть бути безумовною підставою для застосування ст.75 КК України, адже потребують врахування у сукупності з іншими фактичними обставинами справи.

Крім того матеріали справи не містять інформацію про те, що ОСОБА_6 утримує та доглядає за хворими батьками, оскільки відповідно до довідки-характеристики останній не працює та зловживає алкогольними напоями, схильний до вчинення хуліганських дій (а.с.89).

Колегія судів вважає, що звільнення особи від реального відбування покарання за встановлених обставин, не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання, не сприятиме і запобіганню вчинення нових правопорушень.

Є непереконливою позиція сторони захисту про неврахування при призначенні обвинуваченому покарання досудової доповіді. Даний документ складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, який суд може врахувати, виходячи із своїх дискреційних повноважень.

Таким чином, підстав для зміни вироку суду щодо ОСОБА_6 за тяжкістю призначеного покарання, при перевірці справи в апеляційному порядку, колегія суддів не встановила.

Жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і ухвалити законний, обґрунтований вирок при перевірці судового рішення в апеляційному порядку не виявлено, тому в задоволенні вимог поданих апеляційних скарг слід відмовити та залишити рішення місцевого суду без змін.

У зв`язку із наведеним, керуючись ст.ст. 404-405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Білогірського районного суду Хмельницької області від 21 січня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційні скарги обвинуваченого та захисника без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_9 ОСОБА_3