ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/702/25 Справа № 932/2960/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

його представника ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000164 від 15.02.2021 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Надєждівка Криворізького району Дніпропетровської області, громадянина України, який має вищу освіту, одружений, інвалід ІІІ групи, працює в ТОВ ВКФ «Ігрек» водієм, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , який відповідно до вимог ст. 89 КК України вважається особою, раніше не судимою, -

визнано винним та засуджено за ч.3 ст. 15, п.1 ч.2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 (тринадцять) років.

Строк покарання ухвалено обчислювати з 14 листопада 2024 року, зарахувавши у строк відбуття покарання попереднє ув`язнення ОСОБА_7 в період з 15 лютого 2021 року по 14 листопада 2024 року, включно.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Долю речових доказів вирішено відповідно до положень ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК),-

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

15 лютого 2021 року, приблизно о 18 год 30 хв, ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого мешкання у підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_2 , а саме в коридорі, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з раніше незнайомими ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , реалізуючи раптово виниклий умисел на умисне вбивство двох осіб, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи заподіяти смерті останнім, взявши ніж, наніс потерпілому ОСОБА_9 один удар в пахову область, потерпілому ОСОБА_11 не менше трьох ударів в область голови та лівої поперекової ділянки. В цей час, потерпілий ОСОБА_9 , бажаючи уникнути противоправних дій обвинуваченого, став тікати від останнього по коридору. Однак ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати умисел на умисне вбивство двох осіб, став переслідувати потерпілого ОСОБА_9 та наздогнавши його, наніс останньому один удар ножем в область грудної клітини. Після чого, потерпілий ОСОБА_9 побіг до виходу з підвального приміщення та вибіг на вулицю. ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати умисел на умисне вбивство двох осіб, повернувся до потерпілого ОСОБА_11 та бажаючи довести умисел на вбивство потерпілого ОСОБА_11 до кінця, став наносити останньому рукою зжатою в кулак та ногами не менше десяти ударів в область голови, тулубу та нижніх кінцівок.

ОСОБА_7 , маючи умисел на умисне вбивство двох осіб, а саме потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , не зміг його закінчити з причин, що не залежали від його волі та не вчинив усіх дій, які вважав необхідним для доведення свого злочинного наміру до кінця, оскільки потерпілий ОСОБА_11 після отриманих тілесних ушкоджень вибіг з підвального приміщення на вулицю та звернувся за допомогою до громадян, а противоправні дії обвинуваченого ОСОБА_7 щодо потерпілого ОСОБА_9 були припиненні громадянами ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які вийшли на шум зі своєї кімнати у коридор підвального приміщення та почали заспокоювати обвинуваченого.

В результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді: різаної рани в потиличній області праворуч з переходом до центра; колото-різаного поранення, яке розпочинається раною в поперековій області ліворуч (на відстані 111 см вгору від подшовної поверхні стоп та на 10,5 см ліворуч від умовної серединної лінії тіла), далі переходить в раньовий канал, який йде ззаду наперед та дещо назовні, з ушкодженням по ходу якого шкіри, підшкірно-жирової клітковини та на глибині 10 см сліпо закінчується в м`яких тканинах, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день); закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синця у лівій параорбітальній області, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день).

Потерпілому ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення, яке розпочинається раною в паховій області ліворуч (на відстані 84 см вгору від підшовної поверхні стоп та на 13 см ліворуч від умовної серединної лінії тіла) далі переходить в ранньовий канал, який направлений знизу вверх та спереду назад, з ушкодженням по ходу якого: шкіри, підшкірно-жирової клітковини, проникає у черевну порожнину без ушкодження внутрішніх органів, які за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечне для життя; рани по лівій бічній поверхні грудної клітини по середньо-пахвовій лінії в проекції 9-го міжребір`я, яка за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, як таке, що має незначні скороминущі наслідки.

Таким чином умисні дії ОСОБА_7 , які виразились у незакінченому замаху на умисне вбивство двох осіб, кваліфіковані за ч.3 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок щодо ОСОБА_7 скасувати, оскільки судом першої інстанції не у повному обсязі досліджено докази по справі та не надано їм належної правової оцінки.

Вважає, що стороною обвинувачення не надано переконливих доказів вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК.

Аргументуючи свої вимоги захисник посилається на те, що судом не прийнято до уваги покази обвинуваченого ОСОБА_7 , а покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_14 інтерпретовані не вірно.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що вдома почув крики «Допоможіть, убивають, спасіть». Вийшовши до коридору, побачив ОСОБА_9 біля його двері навприсідки. ОСОБА_7 стояв з ножем, у крові. Вони його притримали, ОСОБА_9 вибіг на вулицю. Він побачив ще одного чоловіка в крові, біля стіни. Підійшла мати ОСОБА_12 , а ОСОБА_7 сказав, що вони хотіли зарізати його, залізли до нього в кімнату.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 зазначила, що ОСОБА_7 нормальна людина. Почула крики, вийшла з кімнати, ОСОБА_7 сказав, що його побили. Рука та нога у нього були порізані, з них йшла кров. Ніж був в руках. Рука була замотана ганчіркою. У руках ОСОБА_9 була палка.

При повторному допиті свідок ОСОБА_14 уточнила, що ОСОБА_7 казав: «Я тебе вб`ю», однак не наздоганяв при цьому потерпілого.

Отже ОСОБА_7 не намагався «добити» потерпілого, а лише словесно залякував його, з метою припинити насилля відносно нього. В присутності свідків ОСОБА_7 не наносив тілесних ушкоджень потерпілим, впевнившись, що з`явилися свідки і він знаходиться в відносній небезпеці ОСОБА_7 , тому припинив оборонятися. Не здійснював жодних дій, щоб наздогнати потерпілих. Однак суд першої інстанції критично віднісся до показів обвинуваченого ОСОБА_7 , не навівши вагомих підстав.

Вказує, що суд критично віднісся до тверджень обвинуваченого, що виявлені у нього тілесні ушкодження, були завдані йому потерпілими, посилаючись на висновок експерта № 564е від 10.03.2021, відповідно до якого термін спричинення їх становить біля 3-5 діб до моменту огляду, що на думку суду свідчить, що тілесні ушкодження у вигляді синців могли будити отримані обвинуваченим до 15.02.2021 в іншому місці, а різані рани могли бути отриманні ним при нанесені ним тілесних ушкоджень потерпілим, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_7 в момент вчинення кримінального правопорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння і з необережності міг завдати собі поранення.

Такі висновки суду захисник уважає припущенням, оскільки жодними доказами не підтверджується наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 до 15.02.2021 року. При проведенні СМЕ ОСОБА_7 чітко повідомляв експерта, що саме: «15.02.2021 року двоє невідомих йому чоловіків спричинили йому тілесні ушкодження, один з них бив руками та ногами по всім частинам тіла, а в іншого був якийсь гострий предмет, яким він вдарив його в праве стегно, після чого він почав хапатися за цей предмет, при цьому пошкодив собі праву руку...», про що зазначено в розділі Обставини справи висновку експерта № 564е від 10.03.2021.

Крім того, в висновку експерта № 564е від 10.03.2021, міститься відповідь на 6 питання, відповідно до якої: «виявлені у нього тілесні ушкодження спричинені в короткий проміжок часу, послідовність нанесення яких встановити не представляється можливим, у зв`язку з відсутністю судово-медичних даних».

Експертом не відокремлено за часом виникнення певних тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 , тобто, всі тілесні ушкодження утворилися в один короткий проміжок часу.

Отже, можна зробити висновок, що виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження утворювалися при одних подіях (в короткий проміжок часу), які передували його огляду за 3- 5 днів. Ці події і є бійка з потерпілими ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .

Звертає увагу, що внаслідок подій, що відбулися 15.02.2021, ОСОБА_7 отримав численні тілесні ушкодження від потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , а саме:

- двох різаних ран на долонній поверхні правої кисті на основній фаланзі 2-го пальця та в проекції голівки 5-ї п`ясної кістки;

- садна на долонній поверхні правої кисті на внутрішній поверхні основної фаланги 5-го пальця;

- двох саден на тильній поверхні правої кисті на суглобовій поверхні між основною і проксимальними фалангами 2-го та 3-го пальців;

- трьох синців на задній поверхні правого плеча у нижній третині з переходом на ліктьовий суглоб, на задній поверхні правого передпліччя у верхній третині з переходом на зовнішню та внутрішню поверхню, на задній поверхні лівого плеча від середньої третини з частковим переходом на ліктьовий суглоб;

- 22-х саден на задній поверхні грудної клітини ліворуч по лопатковій лінії з переходом до задньо-пахової лінії в проекції 4,5-го міжребір`я, в поперековій області ліворуч, на задній поверхні грудної клітини ліворучна межі лопаткової та навколо хребтової лінії в проекції 2, 3-го міжребір`я, на задній поверхні правого ліктьового суглобу, в підключній області ліворуч, на грудній клітині праворуч по навкологрудинній лінії в проекції 3-го міжребір`я, на грудній клітині ліворуч по передньо-паховій лінії в проекції 5-го міжребір`я, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, на задній поверхні лівого плеча в середній третині з переходом вниз на ліктьовий суглоб, на внутрішній поверхні лівого передпліччя в середній третині, що встановлено судмедекспертом ОСОБА_15 .

Відповідно до показів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , наданих ними у суді першої інстанції, жоден з них не наносив тілесні ушкодження обвинуваченому ОСОБА_7 , однак факт наявності численних тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 є беззаперечним.

Свідчення потерпілих спростовують покази свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що він бачив, як ОСОБА_7 виходив з-за рогу, казав я його доб`ю, штовхнув кулаком його в живіт, в руках нічого не тримав, був в одних трусах. Характеризує ОСОБА_7 як нормальну людину. ОСОБА_7 вийшов з кімнати, не намагався наносити удари. Повернувся до кімнати.

Крім того, захисник вважає припущення суду про те, що ОСОБА_7 знаходився в стані алкогольного сп`яніння, оскільки таке твердження не знаходить свого відображення в доказах, наявних в матеріалах кримінального провадження.

Звертає увагу, що потерпілі прийшли до кімнати ОСОБА_7 коли він спав, розбудили його та спричинили конфлікт. Наявність численних тілесних ушкоджень свідчать про тривалу бійку. Різані рани правої кисті ОСОБА_7 , спричинені від механічної дії гострого предмету.... яким могло бути лезо ножа, свідчать про тривалу боротьбу, направлення леза ножа саме в бік ОСОБА_7 . Припинення нанесення тілесних ушкоджень потерпілим після появи свідків ОСОБА_17 та не намагання нанести додаткові ушкодження потерпілим, свідчать про необхідну оборону з боку ОСОБА_7 , а не замаху на вбивство потерпілих. Крім того, слід врахувати, що з ОСОБА_9 ОСОБА_7 був раніше знайомий, вони разом працювали та були в нормальних відносинах. Потерпілого ОСОБА_11 ОСОБА_7 раніше взагалі не знав.

У вказаній ситуації у ОСОБА_7 була реальна можливість вчинити усі дії для позбавлення життя потерпілих, однак він цього не зробив, що на думку адвоката свідчить про відсутність у обвинуваченого наміру на вбивство.

Сторона захисту вважає, що дії ОСОБА_7 правильно слід кваліфікувати за ст. 124 КК, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони, оскільки ОСОБА_7 діяв захищаючись від протиправного посягання з боку потерпілих, які поводили себе агресивно, погрожували йому та були за чиселністю та фізично сильніші від нього, оскільки в ОСОБА_7 встановлено діагноз: зміщення міжхребетних дисків Л4 Л5; лівостороння радикулопатія Л5 зі стійким вираженим больовим, м`язово-тонічним синдромом. Проведено ряд операцій на хребті, встановлено титанові систему «Интерлок» 4 гвинта, що підтверджується випискою з медичної карти хворого. Він є інвалідом дитинства, раніше не судимий, мав офіційне місце роботи на момент затримання. Наведені обставини захисник просить врахувати як пом`якшуючі.

Враховуючи викладене, захисник просить вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 14.11.2024 відносно ОСОБА_7 скасувати, перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст. 115 КК на ст. 124 КК та призначити йому покарання, обмежившись строком тримання під вартою, який він вже відбув з моменту затримання.

Представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 подав до суду заперечення на апеляційну скаргу захисника, в яких наводяться аргументи на спростування апеляційних доводів сторони захисту, просить залишити її без задоволення, вважає вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2024 в частині доведення вини обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікації його дій за ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК законним та обґрунтованим.

До початку апеляційного розгляду прокурором Центральної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_18 в порядку ст.403 КПК подано заяву про відмову від поданої ним апеляційної скарги і ця відмова прийнята апеляційним судом.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_11 не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату та час судового розгляду, але його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку доводів поданої ними апеляційної скарги, які просили перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст. 115 КК на ст.124 КК та призначити йому покарання, обмежившись строком перебування тримання під вартою; вислухавши думку прокурора, потерпілого та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просили залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції не були виконані належним чином.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, органом досудового розслідування ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст. 115 КК, а саме незакінченого замаху на умисне вбивство двох осіб.

Під час судового розгляду, суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , дослідив надані сторонами кримінального провадження письмові докази та прийшов до висновку, що на підставі оцінки кожного доказу у справі з точки зору належності, допустимості, достовірності та їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст 115 КК у судовому засіданні доведена повністю.

Апеляційний суд зазначає, що згідно ст.91 КПК, у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Судове рішення у формі вироку повинно відповідати вимогам статей 368, 374 КПК України.

Згідно з вимогами ст. 374 КПК, формулювання обвинувачення, визнано судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Докази, якими обґрунтовується вирок, повинні бути конкретними за змістом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.п.16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29 червня 1990 року, при обґрунтуванні висновків суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідка, потерпілого або назви проведеної експертизи тощо. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

За змістом цих норм закону суд має викласти у мотивувальній частині обвинувального вироку результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у кримінальному провадженні, зазначити джерело доказу, фактичні данні, що стосуються доказуваної обставини, а також зазначити, які обставини даними доказами спростовуються або підтверджуються. Остаточну оцінку доказам суд дає з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності й достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК, а висновки суду щодо оцінки доказів повинні викладені в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви в їх достовірності.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод).

Аналізуючи апеляційні доводи сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті потерпілим ОСОБА_9 і ОСОБА_11 , та неправильну кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 15, п.1 ч.2 ст. 115 КК, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з положеннями ст. 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Отже, визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

Про це неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах та вказував на необхідність врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій (постанови від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі №348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к, від 17 вересня 2020 року у справі № 286/4163/19 тощо).

Викладене в своїй сукупності, а також поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 до та під час вчинення злочину, ставить під сумнів висновки суду першої інстанції про наявність в нього умислу на вбивство потерпілих та доводить те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілих, а тому повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки, у даному випадку - тяжкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 та легкі тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_11 .

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що замахом закон визнає діяння, безпосередньо спрямоване на вчинення злочину. Мета досягнення суспільно небезпечного результату конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, в тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо їх було включено в мету його діяння, і досягнення такої мети було б неможливе без зазначених наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла і вчинити замах на їх досягнення. На цих позиціях стоїть і судова практика.

Суд першої інстанції при оцінці діянь обвинуваченого ОСОБА_7 (з`ясуванні змісту і спрямованості умислу) прийшов до висновку, що мотивом злочину, скоєного ОСОБА_7 був конфлікт з потерпілими, злість до останніх, раптово виниклі неприязні відносини з цього приводу та особлива неприязнь через конфлікт між ними, тому обвинувачений свідомо посягнув на життя іншої людини.

Між тим при викладенні формулювання обвинувачення, суд першої інстанції зазначив, що знаходячись за місцем свого мешкання, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з раніше незнайомими ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , у обвинуваченого ОСОБА_7 раптово виник умисел на умисне вбивство двох осіб, не навівши відповідних обґрунтувань та не встановивши, чим саме були викликані неприязні відносини, на ґрунті чого вони виникли, що було для цього підставою для конфлікту.

Крім того, за встановлених судом обставин, після нанесення ОСОБА_7 ударів ножем потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , обвинувачений не був позбавлений можливості довести злочин до кінця, оскільки попри те, що потерпілі не втратили свідомості та самостійно покинули межі підвалу, де відбувався конфлікт.

Водночас від встановлених судом конкретних обставин кримінального провадження, направленості умислу винного та мотиву, залежить правильність юридичної оцінки кримінально-караного діяння, а відсутність хоча б одного з елементів суб`єктивної сторони виключає склад злочину.

При наявності таких суперечливих даних у висновках суду щодо мотиву та спрямованості умислу скоєного злочину свідчить про неповноту судового розгляду і відповідно до вимог ч. 1 ст. 409 КПК є підставою для скасування судового рішення.

Крім того, заслуговує на увагу та обставина, що в судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_7 стверджував, що відчинивши двері, він побачив раніше не знайомих йому ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , а ОСОБА_11 відразу вдарив його кулаком у грудні клітину, від чого він упав, а ОСОБА_11 вдарив його ногою в область хребта, потім отримав сильний удар в область паху, побачивши біля рукомийника на столі кухонний ніж, взяв його праву руку та став відмахуватись ним від ОСОБА_11 .

При цьому як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи, обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що тримав ніж долонею за лезо, щоб не травмувати потерпілого ОСОБА_23 .

Відповідно до висновків експерта № 564е від 10.03.2021, при обстеженні ОСОБА_7 у нього були виявлені тілесні ушкодження у вигляді:

- двох різаних ран на долонній поверхні правої кисті на основній фаланзі 2-го пальця та в проекції голівки 5-ї п`ясної кістки;

- садна на долонній поверхні правої кисті на внутрішній поверхні основної фаланги 5-го пальця;

- двох саден на тильній поверхні правої кисті на суглобовій поверхні між основною і проксимальними фалангами 2-го та 3-го пальців;

- трьох синців на задній поверхні правого плеча у нижній третині з переходом на ліктьовий суглоб, на задній поверхні правого передпліччя у верхній третині з переходом на зовнішню та внутрішню поверхню, на задній поверхні лівого плеча від середньої третини з частковим переходом на ліктьовий суглоб;

- 22-х саден на задній поверхні грудної клітини ліворуч по лопатковій лінії з переходом до задньо-пахової лінії в проекції 4,5-го міжребір`я, в поперековій області ліворуч, на задній поверхні грудної клітини ліворучна межі лопаткової та навколо хребтової лінії в проекції 2, 3-го міжребір`я, на задній поверхні правого ліктьового суглобу, в підключній області ліворуч, на грудній клітині праворуч по навкологрудинній лінії в проекції 3-го міжребір`я, на грудній клітині ліворуч по передньо-паховій лінії в проекції 5-го міжребір`я, на задній поверхні лівого ліктьового суглобу, на задній поверхні лівого плеча в середній третині з переходом вниз на ліктьовий суглоб, на внутрішній поверхні лівого передпліччя в середній третині.

Тілесні ушкодження у вигляді різаних ран правої кисті, спричинені від механічної дії гострого предмету (предметів), який володів (володіли) ріжучими властивостями, яким могли бути і лезо ножа або інші предмети з аналогічними травмуючими властивостями, що діяв (діяли) в область долонної поверхні правої кисті.

Враховуючи характер та локалізацію виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, ступінь їх загоєння (синці жовто-зеленого кольору, без чітких меж; садна під буро-коричневими коринками, вище та на рівні оточуючої шкіри; рани з місцями підсохлим темно-коричневим дном, місцями під темно-червоними кривавими коринками), можливо вказати, що термін їх спричинення становить біля 3-5 діб до моменту огляду (18.02.2021).

За своїм характером виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження (як кожне окремо) відносяться до Легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки на підставі п.2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6 (т.1 а.п.247-251).

Спростовуючи версія сторони захисту про самооборону з боку обвинуваченого, суд першої інстанції прийшов до висновку, що тілесні ушкодження у вигляді синців, виявлені у ОСОБА_7 , могли бути отримані ним до 15.02.2021 в іншому місці, а різані рани могли бути отримані ним при нанесенні тілесних ушкоджень потерпілим, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_7 в момент вчинення кримінального правопорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння і з необережності міг завдати собі поранення.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки не зважаючи на покази потерпілих та свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 та ОСОБА_22 про перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, ця обставина не була зазначена судом при викладенні фактичних обставин справи, встановлених судом та не визнана обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого.

З огляду на це, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.115, п.1 ч.2 ст. 115 КК є передчасним та не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки він зроблений без належної перевірки всіх обставин кримінального провадження і оцінки всієї сукупності доказів щодо їх належності, допустимості, достовірності і достатності, що є порушенням вимог ст.ст. 368, 374 КПК.

Зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, тягнуть за собою повторне дослідження усіх доказів, що не є завданням апеляційного провадження, тому апеляційний суд вважає за необхідне скасувати вирок із призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: 1) неповнота судового розгляду; 2) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; 3) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 4) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно вимог ст. 410 КПК неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо:

1) судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення;

2) необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно ч.1 ст. 412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на вказані вище обставини, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з неповнотою судового розгляду та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, частково задовольнивши таким чином апеляційну скаргу захисника.

Водночас, згідно з положеннями ч.2 ст.415 КПК, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, перевірити доводи апеляційної скарги, дати на них вичерпну відповідь, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17 КПК, ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і в залежності від встановленого постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Підсумовуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, беручи до уваги усталену практику ЄСПЛ (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16.10.2014) щодо неприпустимості тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_7 , з метою попередження ризику його переховування від суду, оскільки останній не може не усвідомлювати імовірність повторного визнання його вини за висунутим обвинуваченням, а також незаконного впливу на свідків, ураховуючи особливості апеляційного розгляду, передбачені главою 31 КПК та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду та вирішення цього питання в межах процедури апеляційного перегляду, апеляційний суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_7 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом першої інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів, та визначенням застави у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908 400, 00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст. 115 КК - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 13 квітня 2025 року, включно.

Встановити заставу у розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908 400,00 гривень.

На підставі ч.5 ст.194 КПК у разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- не відлучатися за межі населеного пункту в якому він проживає без дозволу прокурора чи суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, як безпосередньо, так і через третіх осіб, за винятком участі у процесуальних діях, в тому числі за участі адвокатів;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

У разі внесення застави обвинувачений ОСОБА_7 підлягає негайному звільненню з-під варти та вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Встановити термін дії покладених судом на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язків до 13 квітня 2025 року включно, який починається з моменту звільнення з-під варти після внесення застави.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що у разі невиконання ним покладених на нього цією ухвалою обов`язків, застава звертається у дохід держави.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4