ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2905/24 Справа № 204/5989/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у закритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року, було задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .

Продовжено запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою на строк до 12 жовтня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, покарання за вчинення якого, у разі доведеності вини, передбачено у вигляді позбавлення волі, тому ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не перестали існувати і мають місце при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд зазначив, що враховуючи обсяг пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, є достатні підстави вважати, що, зважаючи на ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує останньому, у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, останній перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, може переховуватися від суду, а також незаконно впливати на потерпілого та свідків, тобто наявні ризики, передбачені п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд зазначив, що згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, не визначається.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.

Вважає ухвалу суду першої інстанції необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що прокурором не було доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Зазначає, що обвинувачений має постійне місце проживання у м. Дніпрі, за місцем мешкання характеризується позитивно, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є інвалідом третьої групи.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні. Крім того, сторона захисту зазначила, що потерпілим отримано відшкодування матеріальної шкоди та останній примирився з обвинуваченим, не заперечував проти зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, проте зазначив, що потерпілий отримав відшкодування матеріальної шкоди, зазначила, що між потерпілий та обвинувачений мають намір укласти угоди про примирення.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 не в повному обсязі дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до матеріалів справи в провадженні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 121 КК України.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , мотивуючи свою позицію тим, що ризики, які були враховані судом при обранні йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінились, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не з`явилось.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились й виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину та за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років. Таким чином, з огляду на покарання, яке може бути призначене обвинуваченому у разі визнання його винуватим, суд дійшов висновку про існування реального ризику того, що він може здійснити спроби переховування від суду.

Також існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_8 може незаконно впливати на потерпілого та свідків, оскільки судовий розгляд по кримінальному провадженню ще не розпочато, потерпілі та свідки залишаються не допитаними.

Разом з цим, суд першої інстанції, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання прокурора про продовження щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, всупереч вимогам ст.ст. 193, 194 КПК України належним чином не надав правової оцінки твердженням прокурора стосовно того, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги сторони захисту апеляційний суд вважає обґрунтованими.

Відповідно до ст. 178 КПК України слідчий суддя, суд при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини.

Після спливу певного часу подальше існування обгрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для обмеження свободи, а суди зобов`язані обгрунтувати рішення про продовження обмеження свободи підозрюваної особи іншими підставами, які мають бути чітко вказані, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, ризики неналежної процесуальної поведінки підозрюваного з часом зменшуються (справа «Ткачов проти України» від 13.12.2007 p., «Єлоєв проти України» від 06.11.2008р.).

Отже, з практики Європейського суду з прав людини випливає, що суд повинен уважно ставиться до того, що з плином часу продовжуване тримання заявника під вартою потребує більшого обґрунтування і що сторона обвинувачення повинна надавати додаткові підстави щодо цього питання.

З моменту застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторона обвинувачення не заявляла про нові ризики, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

В свою чергу сторона захисту зазначила, що обвинувачений ОСОБА_8 перебуває під вартою більше 4 місяців, при цьому потерпілим отримано відшкодування матеріальної шкоди та останній не заперечував проти зміни обвинуваченим запобіжного заходу на більш м`який, між потерпілим та обвинуваченим досягнуто наміру укласти угоду про примирення. Вказане не спростовано стороною обвинувачення в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії» (Заява № 38822/97), пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тейс проти Румунії»).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Однак, задовольняючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції наведених висновків не було прийнято до уваги та в повній мірі з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти вказаним прокурором у клопотанні ризикам.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, має професійно-технічну освіту, має постійне місце реєстрації та проживання, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є інвалідом 3 групи.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправданим за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Зокрема, у справі « ОСОБА_9 проти України» (рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, що саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку.

Враховуючи те, що ОСОБА_8 хоча і обвинувачується у тяжкого злочину, проте утримується під вартою більше 4 місяців, має постійне місце проживання, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, має міцні соціальні зв`язки, одружений, а також ту обставину, що всі докази слідством вже зібрані, розгляд даного провадження триває, між потерпілим та обвинуваченим досягнуто згоди про примирення, наявні підстави вважати, що ризики, які слугували підставою для обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зменшилися.

При цьому, прокурором не наведено нових достатньо обґрунтованих ризиків та не доведено, що зазначені раніше ризики, зокрема щодо можливого переховування від суду та незаконного впливу на потерпілих та свідків, продовжують існувати, та які в свою чергу давали б підстави для продовження щодо обвинуваченому ОСОБА_8 найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд вважає, що застосований до обвинуваченого виключний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в даному випадку є занадто суворим, а тому обрання альтернативного, більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, на даному етапі досудового розслідування є можливим, доцільним, необхідним, виправданим та достатнім для забезпечення виконання підозрюваним належної процесуальної поведінки, виконання ним покладених процесуальних обов`язків, а також запобігання визначеним суддею ризикам.

Крім того, апеляційний суд приходить до висновку, що такі ризики, як можливе переховування від органу досудового розслідування, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, можуть бути усунені шляхом покладення судом на обвинуваченого обов`язку прибувати за кожною вимогою до прокурора або суду, утримуватися від спілкування із потерпілим та свідками по справі, повідомляти про зміну свого місця проживання, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 § 1(с) Конвенції.

Згідно з положеннями ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

За наведеного апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу сторони захисту слід задовольнити, а ухвалу суду скасувати, з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 серпня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , - задовольнити частково.

Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком до 12 жовтня 2024 року включно.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_8 обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора та суду за першою вимогою;

- не залишати місце фактичного мешкання, а саме: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора чи суду, цілодобово, окрім випадків необхідності отримання ОСОБА_8 невідкладної медичної допомоги та в разі виникнення надзвичайних ситуацій, які б унеможливили безпечне для життя та здоров`я перебування підозрюваного у житлі;

- утримуватись від спілкування з потерпілим, свідками у цьому кримінальному провадженні;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

Звільнити ОСОБА_8 з-під варти.

Виконання ухвали покласти на відповідний ВП ГУНП в Дніпропетровській області за місцем мешкання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4