Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
Справа № 695/3196/24
номер провадження 1-кс/695/768/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2024 рокум. Золотоноша

Слідчий суддя Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноша клопотання дізнавача СД Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Золотоніської окружної прокуратури ОСОБА_4 про арешт майна, у кримінальному провадженні, яке внесено 16.03.2024 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000163 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області надійшло клопотання дізнавача СД Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Золотоніської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт майна у кримінальному провадженні №000163 від 16.03.2024, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 290 КК України.

В обґрунтування клопотання зазначено, що до Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області із заявою звернулась ОСОБА_5 , жителька АДРЕСА_1 , про факт можливої підробки вузлів та агрегатів у автомобілі марки «ВАЗ 2111», д.н.з. « НОМЕР_1 » невідомими особами.

За даним фактом 16.03.2024 року внесено відомості до ЄРДР за № 0000163 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

У ході допиту ОСОБА_5 було встановлено, що вона придбала автомобіль марки «ВАЗ 2111», д.н.з. « НОМЕР_1 » у ОСОБА_6 , жителя АДРЕСА_2 . Її співмешканець ОСОБА_7 на даному автомобілі поїхав до родичів у с. Писарівка Вінницької області, де під час ремонту автомобіля, який зламався, ремонтники повідомили, що в автомобілі відсутній номер шасі і скоріш за все він був переварений. Коли вони звернулись до ОСОБА_6 , той відмовив та повідомив, що автомобіль він поставив «на угон».

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 власником автомобіля марки «ВАЗ 2111», д.н.з. « НОМЕР_1 », вказаний ОСОБА_6 , житель АДРЕСА_2 .

Посилаючись на ст. 98 КПК України старший дізнавач СД Золотоніського РВП з метою забезпечення кримінального провадження, недопущення зміни, перетворення, знищення, а також з метою забезпечення збереження речових доказів, необхідністю проведення з вказаним транспортним засобом експертиз, вважає за доцільне накласти арешт на: автомобіль марки автомобіля марки «ВАЗ 2111», д.н.з. « НОМЕР_1 ».

У судове засідання дізнавач не прибув, не повідомивши суд про причини неявки, матеріали кримінального провадження № 0000163 від 16.03.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, слідчому судді не надав.

Власник та володілець автомобіля у судове засідання не прибули, хоча про дату, час та місце розгляду клопотання ставились до відому судом належним чином.

Так як відсутність учасників процесу не перешкоджає розгляду клопотання, слідчий суддя проводить судовий розгляд без їх участі.

Вивчивши клопотання та дослідивши додані до нього матеріали, слідчий суддя зазначає про таке.

Згідно ч.1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Зі змісту ч. 2 ст. 167 КПК України вбачається, що тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди, 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення, 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Слідчим суддею встановлено, що СД Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області за процесуального керівництва Золотоніської окружної прокуратури здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000163, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, за фактом можливої підробки вузлів та агрегатів марки «ВАЗ 2111», д.н.з. « НОМЕР_1 ».

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 власником автомобіля марки «ВАЗ 2111», д.н.з. « НОМЕР_1 », вказаний ОСОБА_6 , житель АДРЕСА_2 .

Проте матеріали клопотання не містять жодної інформації де зберігається даний автомобіль, чи вилучений він у ході огляду місця події, і чи був визнаний він речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України - заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, в ч. 2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається, в тому числі, і з метою збереження речових доказів.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом.

Нормами чинного КПК України передбачено, що арешт майна з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

У відповідності до вимог ст. 171 КПК України, звертаючись з клопотанням про арешт майна, слідчий, прокурор має обґрунтувати свої вимог щодо наявності підстав для застосування такого обмежувального заходу та надати докази на підтвердження викладених у клопотанні доводів.

Не доведення вказаних обставин, згідно з положеннями ч. 1 ст. 173 КПК України, є підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, право власності підлягає захисту, що закріплено міжнародними стандартами та усталеною практикою, яка закріплена в численних Рішеннях Європейського суду з прав людини з цих підстав.

Положеннями ч. 2 ст. 8 КПК України визначено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як вбачається зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини.

Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, зазначене гарантується ст.41 Конституцією України.

Достатніх правових і фактичних підстав для втручання у права власника саме в межах і для потреб цього кримінального провадження не вбачається, як зазначено вище вартість майна, на яке планується накласти арешт не є співмірним із встановленими по даному кримінальному провадженню збитками, розмір яких ще підлягає доведенню у встановленому законом порядку. При цьому така не співмірність у вартості майна ніяк не мотивована змістом клопотання та слідчим у судовому засіданні.

Окрім вказаних підстав суд зауважує, що матеріали клопотання не містять жодних доказів існування ризиків передбачених абзацом 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, тобто можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження вказаного майна.

При цьому ч. 1 ст. 173 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження и сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Також суд зауважує, що до клопотання не додано відомостей про те, що вказаний транспортний засіб підпадає під ознаки майна, що відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Таким чином органами досудового розслідування не було доведено достатності підстав для накладення арешту як заходу забезпечення кримінального провадження.

За вказаних обставин, слідчий суддя дійшов висновку, що дізнавачем не доведено правової підстави у задоволенні клопотання про накладення арешту. На підставі викладеного, слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання дізнавача СД Золотоніського РВП ГУНП в Черкаській області, погодженого прокурором Золотоніської окружної прокуратури про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР №0000163 від 16.03.2024р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України - відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду області протягом п`яти діб.

Слідчий суддя ОСОБА_1