Справа № 744/933/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/952/24
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

21 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові, одночасно в режимі відео конференцій із ДУ «Новгород-Сіверська УВП №31» та Семенівським районним судом, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Семенівського районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Броницька Гута Новоград-Волинського району Житомирської області, громадянину України, з повною середньою освітою, не працюючому, одруженому, зареєстрованому по АДРЕСА_1 , фактично проживаючому по АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимому, продовжений строк тримання під вартою до 30 грудня 2024 року включно з визначенням розміру застави в сумі 242 240 гривень.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на те, що розгляд кримінального провадження триває, а підстав для скасування запобіжного заходу або заміни на більш м`який не встановлено, ризики, що були враховані під час обрання міри запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та змінити йому обраний вид запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, який не буде пов`язаний із позбавленням волі, для того, щоб він мав можливість пройти повне медичне обстеження та покращити свій стан здоров`я. Вказує на те, що вину визнає та обіцяє з`являтись по першому виклику до суду, адже наміру переховуватись він не має, при тому, що в країні введений воєнний стан, що зменшує ступінь настання такого ризику.

Аргументує тим, що кримінальне провадження перебуває на розгляді в суді з 02 жовтня 2022року, а тому відсутні підстави для його такого тривалого тримання під вартою, адже всі вказані прокурором ризики не підтверджуються доказами та є припущеннями сторони обвинувачення.

Звертає увагу, що його було затримано 02.10.2022, але 03 січня 2023 року він був звільнений з-під варти, але через один рік та два місяці його знову взяли під варту, а саме 20 березня 2024 року. Однак, просить прийняти до уваги, що він більше року перебував на свободі, за цей час ні до потерпілої, ні до свідків не мав жодних претензій, адже вину свою визнає. Він не переховувався, працював, а те, що він не отримував судовий повісток, то не його вина, адже матеріали не містять жодної розписки з його підписом про те, що він повідомлений про час та місце судового розгляду. В матеріалах є єдина розписка, яку він надав дільничному про те, що зобов`язується прибути до суду, коли отримає судове повістку.

Переконаний в тому, що на даний час, тримання його під вартою призводить до порушення його прав, адже судові повістки йому не вручаються, що позбавляє його можливості готуватись до судових засідань.

За період перебування в слідчому ізоляторі погіршився стан його здоров`я, оскільки він має проблеми з хребтом, відчуває сильні болі в спині, він має дві хвороби, які невиліковні, ліків від них немає та жодна операція йому не здатна допомогти. Також в нього проблеми зі шлунком, постійний підвищений тиск, в організмі йде запальний процес, а в умовах слідчого ізолятора йому не можуть надати необхідну медичну допомогу.

Наявна в матеріалах справи довідка від 10 липня 2024 року підтверджує стан його здоров`я та той факт, що він проходить лікування, але з того часу стан його здоров`я погіршився. При цьому, в матеріалах мається копія Чорнобильського посвідчення, яке надає йому будь-які пільги від держави, але суд не зважає на ці відомості.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, просили про скасування судового рішення, як необґрунтованого, вказували на недоведеність існування заявлених стороною обвинувачення ризиків та можливість обрання ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, дослідивши матеріали та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України при продовженні строку тримання під вартою суд враховує наявність обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування/судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що 01 жовтня 2022 року, близько 19 год. 20 хв., прибув на територію домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , який перебував у користуванні ОСОБА_8 , облив веранду будинку бензином, після чого за допомогою сірників підпалив його, чим спричинив займання будинку.

Відповідно до акту пожежі від 01.10.2022, вогнем знищено покрівлю по усій площі будинку, прибудоване приміщення веранди по усій площі розміром 2х6 м, будівля погребні розміром 4х5 м, чим потерпілій ОСОБА_8 були спричинені збитки в розмірі 846 333 грн. 87 коп.

На підставі ч. 1 ст. 208 КПК України 02 жовтня 2022 року ОСОБА_6 був затриманий та наступного дня йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України.

Ухвалою Семенівського районного суду Чернігівської області 03 січня 2023 року було відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою та ОСОБА_6 був звільнений з-під варти.

Після звільнення з-під варти обвинувачений жодного разу не прибув в судове засідання та двічі оголошувався у розшук.

20 березня 2024 року ОСОБА_6 був затриманий на підставі ухвали Семенівського районного суду Чернігівської області, якою був наданий дозвіл на його затримання.

21 березня 2024 року ухвалою Семенівського районного суду Чернігівської області до обвинуваченого ОСОБА_6 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного/обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний/обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Ризик, це завжди ймовірність настання того чи іншого факту, тому твердження захисника про те, що прокурором не наведено, а судом не досліджено конкретних та нових обставин для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є безпідставними. Адже, всі наведені прокурором ризики були встановлені та підтверджені під час обрання запобіжного заходу в ході досудового розслідування, на даний час вони не зникли та продовжують існувати. Будь-яких нових ризиків прокурором не наведено і судом не встановлено.

Більш того, ризик втечі обвинуваченого від суду та ухилення його від явки в судові засідання вже не є ризиками, а є фактом, який наступив, оскільки після звільнення з-під варти, будучи належним чином повідомленим про дату та час наступного судового засідання, що підтверджується власноручним підписом обвинуваченого, ОСОБА_6 в судове засідання не прибув, як не прибув і в наступні судові засідання, залишивши територію Чернігівської області, та змінюючи місце проживання в Житомирській області, не зважаючи на те, що достовірно знав про наявність кримінального провадження, яке перебуває на розгляді в суді. Тобто ОСОБА_6 свідомо ухилявся від явки до суду.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд вірно врахував, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за який передбачене покарання до 10 років позбавлення волі, отже, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання винуватим, може переховуватися від суду та вчиняв всі дії для уникнення судового розгляду.

Більш того, вказуючи на те що він визнає свою вину та не має наміру впливати на потерпілу на свідків з метою зміни останніми своїх показань, ОСОБА_6 змінив місце проживання після звільнення з-під варти, перебував в розшуку, після відновлення судового розгляду судом було прийнято рішення про дослідження доказів у кримінальному провадженні в повному обсязі, оскільки позиція обвинуваченого є неоднозначною, заявляючи про визнання вини, оспорює правильність визнання потерпілої, розмір завданої пожежею шкоди, що вказує на можливість настання заявлених прокурором ризиків, які були підтверджені під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу та на даний час не зменшилися та не зникли.

Обвинувачений в апеляційній скарзі наголошує на тому, що не отримував судових викликів і це не його провина, а тому подальше його тримання під вартою є порушенням його прав. Однак, така позиція ОСОБА_6 суперечить наявним у матеріалах кримінального провадження матеріалам, відповідно до яких ОСОБА_6 поставив власноручний підпис про те, що повідомлений про необхідність прибути в судове засідання 13 січня 2023 року, однак, не прибув, залишив місце проживання, також за номером телефону був повідомлений про судовий розгляд 31 березня 2023 року і зобов`язався прибути, але не прибув, примусові приводи виконані не були через відсутність обвинуваченого за вказаним місцем проживання, у зв`язку з чим він був оголошений в розшук.

ОСОБА_6 був розшуканий в АДРЕСА_1 , зобов`язався прибути в судове засідання до Семенівського районного суду, але судові виклики не отримував, залишив вказане місце проживання та знову був оголошений в розшук та лише 20 березня 2024 року був розшуканий і затриманий по АДРЕСА_1 .

Таким чином, є всі підстави вважати, що обвинувачений умисно ухилявся від суду, змінював місця проживання, не отримував судових викликів, не прибував в судові засідання навіть після того, як зобов`язувався прибути до суду, що в сукупності свідчить про неможливість запобігти вказаним прокурором ризикам шляхом обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

До того ж, колегія суддів звертає увагу, що ризик впливу на потерпілу та свідків залишається актуальним аж до моменту їх допиту безпосередньо судом, оскільки ті показання, які ними надавались під час досудового розслідування не можуть бути покладені в основу судового рішення. При цьому, відсутність фактів здійснення впливу на свідків не є підставою стверджувати про те, що даний ризик перестав існувати, як вважає обвинувачений

Всі ризики можливої неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого були встановлені та доведені під час обрання запобіжного заходу в ході досудового розслідування та повторному доведенню не підлягають, як помилково вважає апелянт. Під час продовження строку запобіжного заходу має бути встановлено лише той факт, що раніше встановлені ризики не зменшились, не зникли та продовжують існувати

На час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, кримінальне провадження перебуває на розгляді в суді, судовий розгляд триває, для допиту викликані свідки, отже, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, з урахуванням даних про особу обвинуваченого та встановлених у кримінальному провадженні обставин, має місце обґрунтованість твердження сторони обвинувачення про існування ризиків ухилення ОСОБА_6 від явки до суду та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Той факт, що через оголошення в країні воєнного стану особи чоловічої статі позбавлені можливості виїхати за кордон, не свідчить про відсутність можливостей в обвинуваченого ухилитися від суду, шляхом переховування на території України, або ж виїхати за межі Держави поза межами прикордонних контрольно пропускних пунктів.

Ні обвинуваченим, ні його захисником не наведено жодної обставини, з підтвердженням її відповідними доказами, яка б свідчила, що раніше встановлені ризики неналежної процесуальної поведінки ОСОБА_6 зменшились за час перебування під вартою, або зникли. Не наведено нових обставин, які б вказували на те, що більш м`який запобіжний захід зможе запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами та даними про особу підозрюваного/обвинуваченого збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, з урахуванням тяжкості обвинувачення, суспільно небезпечного способу вчинення кримінального правопорушення коли могли постраждати й інші будівлі та люди, інші обставин вчинення кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого після звільнення його з-під варти, об`єктивних обставин, з яких судовий розгляд не завершений, та даних щодо особи обвинуваченого, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 178 КПК.

Доводи сторони захисту про те, що через стан свого здоров`я ОСОБА_6 не може утримуватися в слідчому ізоляторі, оскільки має пройти обстеження з метою покращення стану здоров`я через наявність невиліковних захворювань, не є підставою для обрання підозрюваному більш м`якого виду запобіжного заходу.

Питання надання медичної допомоги в місцях попереднього ув`язнення регулюються, зокрема, Законом України «Про попереднє ув`язнення» та Порядком взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, що затверджений спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України №239/5/104 від 10.02.2012.

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 №1769/5,

у СІЗО здійснюється медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Пунктом 2.6 Порядку № 239/5/104 передбачено, що у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Отже, законодавством чітко визначений порядок обстеження та надання медичної допомоги особам, узятим під варту і забезпечення виконання зазначеного порядку покладено саме на керівництво слідчих ізоляторів або установ виконання покарань.

З наявних в матеріалах кримінального провадження медичних документів убачається, що ОСОБА_6 не позбавлений медичної допомоги, у разі виникнення такої необхідності, має можливість приймати ліки під наглядом лікаря, а також регулярно звертається за медичною допомогою, яка йому надається. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що будь-яких особливих рекомендацій чи особливого лікування, яке неможливо було б пройти в умовах слідчого ізолятору, висновки лікарів не містять.

З огляду на викладене, підстав для сумнівів у правильності прийнятого рішення, колегія суддів не вбачає, не наведено таких підстав і обвинуваченим, тому ухвала суду зміні або скасуванню не підлягає.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Семенівського районного суду Чернігівської області від 01 листопада 2024 року, якою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, ОСОБА_6 був продовжений строк тримання під вартою, без зміни.

Ухвала набуває законної сили негайно й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11