Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.10.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 та його представника-адвоката ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/552/22, за апеляційними скаргами прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.09.2022.

Цим вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, одружений, що має на утриманні двох малолітніх дітей, із середньою освітою, несудимий, визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ст. 128 КК України та виправданий за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Витрати, пов`язані з залученням експерта, віднесено за рахунок держави.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, залишено без розгляду.

Вироком ОСОБА_6 виправданий за обвинуваченням в тому, що він 21.07.2019 близько 20 год в АДРЕСА_2 , необережно, діючи зі злочинною самовпевненістю, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, зробив підніжку, після якої ОСОБА_8 впав, внаслідок чого отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження. Згідно з висновком експерта № 274 від 13.08.2019, на момент судово-медичного обстеження на тілі ОСОБА_8 виявлено післяопераційні рубці в області лівої гомілки, які являються наслідками надання кваліфікованої медичної допомоги. Згідно медичної документації в нього виявлено закритий перелом нижньої третини лівої в/гомілкової кістки зі зміщенням відломків. Виникли вищевказані тілесні ушкодження внаслідок дії тупих предметів по ударному механізму дії або не виключена можливість від ударяння об такі, при падінні з висоти власного зросту, або з одного рівня поверхні на інший, при наданні тілу прискорення. За давністю виникнення вищевказані тілесні ушкодження можуть вкладатися в час пригоди, яка відбувалася 21.07.2019. Дані тілесні ушкодження потягли за собою розлад здоров`я на строк більше 21 дня і по цій ознаці, згідно п.2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995, кваліфікуються як тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

-2-

Діяння ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ст. 128 КК України, як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Виправдовуючи ОСОБА_6 за вказаним обвинуваченням, суд першої інстанції вказав на те, що як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, суд послався на показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_11 , які зазначили про те, що конфлікт ініціював ОСОБА_12 , у зв`язку з чим ОСОБА_6 почав чинити йому опір, оскільки ОСОБА_12 почав його душити, впавши з ним за землю, тому він вимушений був захищатись, а потерпілий в процесі боротьби втрутився у конфлікт і він вимушений був захищатись і від потерпілого. Натомість потерпілий та свідок ОСОБА_12 , які були допитані в судовому засіданні, повідомили про те, що бачили те, як обвинувачений повертався додому на велосипеді, однак з невідомих їм причин він кілька разів упав разом із велосипедом. При цьому вони хотіли йому допомогти, проте обвинувачений, помилково вважаючи, що вони хочуть забрати його велосипед, почав штовханину та силову боротьбу, що призвела до заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Таким чином, судом констатовано наявність розбіжностей між показаннями учасників судового процесу, відсутність процесуальних можливостей збору доказів з метою усунення таких розбіжностей та витлумачено всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, на користь обвинуваченого. Поряд з тим, судом дано оцінку показанням свідка ОСОБА_13 , яка повідомила про те, що сутичку з обвинуваченим розпочав саме ОСОБА_12 , а обвинувачений під час конфлікту лише відмахувався від ОСОБА_12 й потерпілого. За таких обставин суд прийшов до висновку про наявність в діях обвинуваченого ознак необхідної оборони, оскільки факт заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень є фактично продовженням конфлікту з обвинуваченим, котрий (конфлікт) первісно зумовлений поведінкою ОСОБА_12 , що підтверджується показаннями допитаних учасників процесу. Судом взято до уваги і те, що потерпілий, реалізовуючи свій намір розборонити ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_6 , вступив у силову боротьбу саме з останнім та зробив йому підніжку. У зв`язку з чим, на переконання суду, враховуючи раптовий характер втручання обвинуваченого, інтенсивність його дій, які полягали у застосуванні фізичної сили, а також, беручи до уваги те, що потерпілий розпивав алкогольні напої разом зі свідком ОСОБА_12 , обвинувачений міг обґрунтовано виходити з нерівності сил між ним та нападниками. Разом з тим, судом констатовано, що перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу, а тому, дослідивши зміст наведених статей (118 та 124 КК України) встановлено, що заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості з необережності не є перевищенням меж необхідної оборони, а тому не є підставою для кримінальної відповідальності. Окрім того, судом дано критичну оцінку протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.10.2019, оскільки зі змісту протоколу вбачається, що потерпілий у пред`явленій йому фототаблиці № 1 на фотокартці № 4 упізнав особу, яку бачив 21.07.2019 близько 19 год 30 хв поблизу будинку АДРЕСА_2 та яка нанесла йому тілесні ушкодження за рисами обличчя (форма обличчя, зачіска, підборіддя, тобто за сукупністю ознак). Більш того, наведений у протоколі опис щодо худорлявої тіло будови, зросту та світлого волосся не відповідають світлині, на якій потерпілий упізнав обвинуваченого, позаяк на фотокартці № 4 зображене лише погруддя особи чоловічої статі з темним волоссям. Зважаючи на наявність у діях обвинуваченого ознак необхідної оборони, суд дійшов переконання, що обвинуваченого слід визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 КК України та виправдати за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

-3-

В апеляційній скарзі прокурор Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 просить вироку суду від 12.09.2022 щодо ОСОБА_6 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин. Вважає вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд належним чином не мотивував, з яких саме причин відкидає докази обвинувачення та не відобразив у вироку обставини кримінального провадження та відомості, отримані з показань потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 в ході судового розгляду. В ході допиту вказані особи не заперечували того факту, що після того, як ОСОБА_8 відтягнув ОСОБА_6 від ОСОБА_12 , пройшов певний проміжок часу (кілька хвилин) до того моменту коли обвинувачений поставив потерпілому підніжку, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження. При цьому ніким з допитаних осіб не заперечувалось того факту, що в момент, коли ОСОБА_6 поставив підніжку ОСОБА_8 , ОСОБА_12 активної участі у конфлікті з обвинуваченим не приймав, а ОСОБА_8 тілесних ушкоджень ОСОБА_6 не спричиняв та просто стояв навпроти обвинуваченого і між ними відбувалась словесна суперечка. Зокрема свідок ОСОБА_11 показала, що 21.07.2019 у вечірній час доби, побачивши у вікно своєї квартири, яка розташована на восьмому поверсі в будинку по АДРЕСА_3 , як між її чоловіком ОСОБА_14 та іншим чоловіком, як потім з`ясувалось це був ОСОБА_12 відбувається бійка, а потім її чоловіка почав відтягувати ОСОБА_15 , вона вийшла на вулицю, при цьому минуло приблизно 10-15 хвилин. Коли вона підійшла до місця події території поблизу будинку по АДРЕСА_2 , вона побачила як її чоловік ОСОБА_6 та ОСОБА_8 стояли один напроти одного і між ними відбувалась сварка. Однак вона не бачила щоб ОСОБА_8 спричиняв її чоловікові тілесні ушкодження. ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в цей час стояли збоку. Тобто можна зробити висновок, що з часу конфлікту за участю ОСОБА_12 , ОСОБА_6 та ОСОБА_15 , пройшов певний проміжок часу у декілька хвилин та на момент приходу ОСОБА_11 на місце події жодного посягання на її чоловіка вже не відбувалось і підстав застосовувати насильство у останнього по відношенню до ОСОБА_8 не було. Також суд залишив поза увагою свідчення як потерпілого ОСОБА_8 так і обвинуваченого ОСОБА_6 , які показали, що через певний час у декілька хвилин після того як конфлікт між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 припинився і ОСОБА_8 відтягнув обвинуваченого від ОСОБА_12 , саме обвинувачений почав активні дії у напрямку потерпілого, коли вони стояли обличчям один до одного, схопивши його за руки, і поставив останньому підніжку та перекинув ОСОБА_8 через стегно, внаслідок чого останній впав на землю та отримав перелом нижньої третини лiвоi гомілкової кістки. При цьому зазначає, що ця подія відбувалась за декілька метрів від місця первинного конфлікту між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 і жодної небезпеки життю чи здоров`ю обвинуваченого з боку потерпілого на той момент не існувало, потерпілий ОСОБА_15 в той момент активних дій по відношенню до обвинуваченого не проводив і загрози йому не створював. Судом взагалі не надано оцінку слідчим експериментам за участі потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 , протоколи про проведення яких були досліджені в ході судового розгляду. В ході дослідження протоколів зазначених слідчих дій та відеозапису протоколу слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_6 було підтверджено факт спричинення вищезазначеного тілесного ушкодження обвинуваченим потерпілому за обставин, викладених в обвинувальному акті. При цьому, жодних фактів, які би свідчили про

-4-

наявність у ОСОБА_6 по відношенню до потерпілого ОСОБА_8 стану необхідної оборони в ході дослідження зазначених процесуальних документів не встановлено. В ході проведення зазначених слідчих дій, знову ж таки, встановлено, що факт ненавмисного спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_8 мав місце після вичерпання конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 . Відповідно, в даному випадку, жодних таких дій, які би давали ОСОБА_6 підстави вважати загрозу з боку ОСОБА_15 реальною, судом в ході судового розгляду не встановлено та в мотивувальній частині вироку не наведено. Суспільно небезпечне посягання з боку ОСОБА_8 по відношенню до ОСОБА_6 , у ситуації що склалася, місця не мало і обставини не вимагали від обвинуваченого спричиняти потерпілому тілесні ушкодження. Відповідно до ч. 4 ст. 37 КК України, якщо в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального посягання, її дії кваліфікуються як заподіяння шкоди через необережність, що і мало місце в даному випадку, оскільки ОСОБА_6 міг і повинен був усвідомлювати відсутність такого посягання, так як на час спричинення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень, жодної небезпеки життю чи здоров`ю обвинуваченого з боку потерпілого вже не існувало, потерпілий ОСОБА_8 в той момент активних дій по відношенню до обвинуваченого не проводив і загрози йому не створював, а конфлікт за участі ОСОБА_12 вичерпався за кілька хвилин до моменту інкримінованого ОСОБА_16 діяння. Крім того твердження суду «що потерпілий, реалізовуючи свій намір розборонити ОСОБА_12 та обвинуваченого, вступив у силову боротьбу саме з останнім та зробив йому підніжку» взагалі не відповідає встановленим обставинам справи та є абсолютно хибним. В ході судового розгляду досліджено достатньо доказів, які підтверджують вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, і в суду не було підстав для його виправдання. Таким чином, судом при прийнятті рішення не надана належна оцінка усім дослідженим доказам, постановлений вирок належним чином не вмотивований і є незаконним з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, досліджених у судовому засіданні.

Захисник-адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок суду від 12.09.2022 змінити в частині зазначення підстав для виправдання ОСОБА_6 та вважати останнього невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та виправдати у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вважає, що оскаржуваний вирок ухвалений з істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до винесення незаконного судового рішення та виправдання обвинуваченого з підстав менш сприятливих для нього. Також зазначає, що в кримінальному проваджені на стадії досудового розслідування не було призначеного процесуального керівника-прокурора, а тому повідомлення про підозру та обвинувальний акт погоджені та затверджені не уповноваженим прокурором, а тому висновок експерта № 274 є недопустимим доказом, оскільки проведена експертиза на підставі ухвал слідчого судді за результатами непогодженого клопотання слідчого. Вважає вірним висновок суду про виправдання обвинуваченого, однак суд допустив невірне зазначення підстав для виправдання. Наданий стороною захисту в судовому засіданні примірник постанови про призначення групи прокурорів від 26.07.2019 не підписаний. В матеріалах провадження наявне клопотання слідчого про призначення судово-медичної експертизи від 26.08.2019, погоджене з прокурором ОСОБА_17 , повноваження якого не підтверджені відповідною постановою керівника прокуратури. Також вказує, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні відомості про доручення здійснювати досудове розслідування слідчому ОСОБА_18 , що свідчить про відсутність у нього повноважень проводити

-5-

досудове розслідування. Окрім того, вважає, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені за ч. 1 ст. 122 КК України, а підозра й обвинувачення кваліфіковані за ст. 128 КК України, між тим рішення про зміну кваліфікації в реєстрі матеріалів досудового розслідування немає.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник-адвокат ОСОБА_7 вказує на її безпідставність й необґрунтованість з огляду на те, що прокурор не зазначає про те, що суд у вироку навів чиї-небудь показання, які не відповідають технічному запису судового засідання або журналу судового засідання. Більш того, прокурор не подавав суду зауваження на записи журналу судового засідання та технічного запису судового процесу. Також прокурор, вказуючи на необхідність повторного дослідження доказів, в тому числі шляхом допиту обвинуваченого, потерпілого й свідків, не навів у скарзі передбачені для цього законні підстави. Прокурор не зазначає, яка саме встановлена судом обставина була досліджена судом не повністю або з порушеннями і якими саме. В апеляційній скарзі прокурор фактично не погоджується з оцінкою судом доказів та обставин. Просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги та на заперечення апеляційної скарги сторони захисту, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення та про необхідність задоволення апеляційної скарги сторони захисту, пояснення потерпілого та його представника, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечили проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг та заперечень на них, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ст. 370, 371, 373, 374 КПК України, судове рішення (вирок), який ухвалюється іменем України, є найважливішим актом правосуддя в кримінальних провадженнях, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, у тому числі ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням, передбачених цим Кодексом, вимог щодо кримінального провадження, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням у ньому належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. У мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви не врахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановленні стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

-6-

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 7 КПК України передбачено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; рівність перед законом і судом; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; безпосередність дослідження показань, речей і документів; диспозитивність; гласність і відкритість судового провадження та його повне фіксування технічними засобами.

Окрім того, згідно ч. 1 ст. 373 КПК України суд постановляє виправдувальний вирок, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. У мотивувальній частині вироку у таких випадках зазначається: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а також мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

За змістом ст. 349 КПК України після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження. Докази зі сторони обвинувачення досліджуються в першу чергу, а зі сторони захисту - у другу. Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені. Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадку, передбаченого статтею 381 цього Кодексу.

Колегія суддів уважає, що при розгляді кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції не дотримані передбачені ст. 7 КПК України загальні засади кримінального провадження, допущена неповнота та поверховість при дослідженні його фактичних обставин, у тому числі, викладені у вироку висновки не підтверджені наведеними у ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду, у зв`язку з чим такий не може бути визнано законним та обґрунтованим.

Зі змісту вироку вбачається, що, виправдовуючи ОСОБА_6 за ст. 128 КК України, суд першої інстанціїналежним чином не мотивував, з яких саме причин відкидає докази обвинувачення та не відобразив у вироку обставини кримінального провадження та відомості, отримані з показань потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_11 , в ході судового розгляду.

-7-

Надаючи перевагу показанням обвинуваченого, суд першої інстанції не перевірив, наскільки логічною та переконливою є версія обвинуваченого з урахуванням того, що вході допиту потерпілий та вказані свідки не заперечували того факту, що після того, як ОСОБА_8 відтягнув ОСОБА_6 від ОСОБА_12 , пройшов певний проміжок часу (кілька хвилин) до того моменту коли обвинувачений поставив потерпілому підніжку, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження.

Також суд залишив поза увагою свідчення як потерпілого ОСОБА_8 так і обвинуваченого ОСОБА_6 , які показали, що через певний час у декілька хвилин після того як конфлікт між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 припинився і ОСОБА_8 відтягнув обвинуваченого від ОСОБА_12 , саме обвинувачений почав активні дії у напрямку потерпілого, коли вони стояли обличчям один до одного, схопивши його за руки, і поставив останньому підніжку та перекинув ОСОБА_8 через стегно, внаслідок чого останній впав на землю та отримав перелом нижньої третини лiвоi гомілкової кістки.

Судом взагалі не надано оцінку слідчим експериментам за участі потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 , протоколи про проведення яких були досліджені в ході судового розгляду. В ході дослідження протоколів зазначених слідчих дій та відеозапису протоколу слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_6 було підтверджено факт спричинення вищезазначеного тілесного ушкодження обвинуваченим потерпілому за обставин, викладених в обвинувальному акті. При цьому, жодних фактів, які би свідчили про наявність у ОСОБА_6 по відношенню до потерпілого ОСОБА_8 стану необхідної оборони в ході дослідження зазначених процесуальних документів не встановлено. В ході проведення зазначених слідчих дій, знову ж таки, встановлено, що факт ненавмисного спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілому ОСОБА_8 мав місце після вичерпання конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 . Відповідно, в даному випадку, жодних таких дій, які би давали ОСОБА_6 підстави вважати загрозу з боку ОСОБА_15 реальною, судом в ході судового розгляду не встановлено та в мотивувальній частині вироку не наведено.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що висновок суду першої інстанції у частині виправдання ОСОБА_6 за ст. 128 КК України, є передчасним та необґрунтованим, а тому такий визнається належним чином невмотивованим та незаконним.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що, визнаючи ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, суд першої інстанції не вмотивував, чому відхиляє показання потерпілого ОСОБА_8 про те, що ОСОБА_6 зробив йому підніжку, коли інцидент між ними, а також свідком ОСОБА_12 був вичерпаний.

При цьому, судом першої інстанції не з`ясовано, чи були в потерпілого підстави для обмови обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України.

Таким чином, у порушення вимог ст. 372-374 КПК України та роз`яснень, які Пленум Верховного Суду України дав у п. 17 постанови № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» (із змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 04.06.1993у № 3 та від 03.12.1997 № 12), в мотивувальній частині вироку судом першої інстанції не вмотивовані висновки про прийняття одних і відхилення інших доказів, у тому числі і показань обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 та свідків.

-8-

Вказане також свідчить про те, що викладені у вироку висновки не підтверджені доказами, які безпосередньо були досліджені під час судового розгляду, а також про порушення судом положень, передбачених ст. 370, 373 цього Кодексу щодо законності та вмотивованості судового рішення.

Також судом першої інстанції не дано оцінки доводам сторони захисту з приводу здійснення процесуального керівництва у даному кримінальному провадженні неналежним прокурором та погодження й затвердження повідомлення про підозру та обвинувального акту не уповноваженим прокурором. Також не знайшли свого спростування і доводи захисника про недопустимість як доказу висновку експерта № 274 від 13.08.2019 з огляду на те, що матеріалах провадження наявне клопотання слідчого про призначення судово-медичної експертизи від 26.08.2019, погоджене з прокурором ОСОБА_17 , повноваження якого не підтверджені відповідною постановою керівника прокуратури.

Крім іншого, судом не спростовано і твердження сторони захисту про відсутність у слідчого ОСОБА_19 повноважень проводити досудове розслідування в даному кримінальному проваджені.

З огляду на те, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що в свою чергу свідчить про неповноту судового розгляду, оскільки судом не досліджувались обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, вирок суду першої інстанції щодо обвинуваченого ОСОБА_6 не може бути визнано законним та обґрунтованим.

За таких обставин, вирок суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст. 370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до приписів ст. 409, 412 КПК України, а тому з урахування усіх порушень, встановлених під час апеляційного розгляду кримінального провадження, вирок підлягає скасуванню.

Таким чином, апеляційний суд констатує, що встановлені порушення, які були допущені судом першої інстанції при ухвалені вироку, з урахуванням положень ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК України, є істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд враховує положення ч. 1 ст. 412 КПК України, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Водночас, згідно положень п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другою статті 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися принципу законності.

-9-

В той же час відповідно до положень ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи були порушені загальні засади кримінального провадження, а саме законність, то вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в іншому складі.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги, в тому числі, що стосуються неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині виправдання ОСОБА_6 за ст. 128 КК України, мають бути враховані судом під час нового розгляду в суді першої інстанції, оскільки апеляційний суд не має права вирішувати наперед ці питання, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції. Така позиція висловлена в ухвалі Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20.09.2021 (справа № 727/2022/16-к, провадження № 51-342 км21), де окрім іншого, констатовано, що при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання (або інше погіршення становища обвинуваченого) тільки за умови, якщо вирок було скасовано в результаті задоволення апеляційної скарги прокурора або потерпілого чи його представника, поданих на відповідних підставах. У будь-якому разі ч. 2 ст. 416 КПК України не може тлумачитися як така, що перешкоджає при новому розгляді в суді першої інстанції постановити обвинувальний вирок після скасування апеляційним судом виправдувального вироку з підстав істотних порушень КПК України в результаті задоволення апеляційних скарг прокурора та/або потерпілого.

Доводи апеляційних скарг, які стосуються застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, належності й допустимості доказів, наданих стороною обвинувачення, мають бути також ретельно перевірені судом першої інстанції під час нового розгляду, оскільки апеляційний суд не має права вирішувати наперед ці питання, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути зазначені порушення закону, ретельно дослідити обставини, зазначені в цій ухвалі, дати належну оцінку доказам з урахуванням позицій сторін обвинувачення та захисту з точки зору їх допустимості, достовірності та достатності, із зазначенням мотивів, з яких суд приймає до уваги одні докази та відкидає інші, ретельно перевірити доводи апеляційних скарг, і в залежності від встановлених обставин, ухвалити законне, обґрунтоване та належним чином умотивоване судове рішення.

На підставі вищевикладеного, апеляційні скарги прокурора та захисника-адвоката ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, а вирок скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в іншому складі.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги прокурораУжгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 та захисника-адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

-10-

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.09.2022 щодо ОСОБА_20 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді