Справа №613/745/24 Провадження № 1-кп/613/131/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року Богодухівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богодухові справу за обвинувальним актом по кримінальному провадженню № 0001278 від 05 листопада 2023 року по обвинуваченню:

ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Матвіївка, Богодухівського району Харківської області, українця, громадянина України, не одруженого, маючого трьох неповнолітніх дітей, працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Богодухівського районного суду Харківської області перебуває обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, 04 листопада 2023, близько 23.30 год., керуючи автомобілем «ВАЗ 211540», р.н. НОМЕР_1 , рухався по автодорозі сполученням «Охтирка-Богодухів» зі сторони м. Охтирка в напрямку м. Богодухів зі швидкістю 75-80 км/год. Під час руху по вказаній автодорозі, на відстані 500 м. від повороту у напрямку с. Полкова Микитівка, Богодухівського району Харківської області по ходу свого руху, діючи необережно, не переконавшись у безпеці своїх дій, обрав такі прийоми керування автомобілем, при яких допустив втрату контролю над керуванням вказаного автомобіля, чим грубо порушив вимоги п.п. 2.9 (а) та 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

- п. 2.9 а) «Водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин»;

- п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

В результаті чого виїхав за межі проїзної частини на праве по ходу свого руху узбіччя, з послідуючим наїздом на перешкоду у вигляді металевого відбійника. Внаслідок дорожньо-транспортної події пасажир автомобіля «ВАЗ 211540», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , який на момент ДТП перебував на передньому пасажирському сидінні, отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, відкритої тупої травми грудної клітини, закритої тупої травми органів черевної порожнини, множинних відкритих переломів кінцівок з розчавленням їх м`яких тканин та частково з їх ампутацією, від чого настала його смерть.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, тобто, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_7 .

У судовому засіданні прокурор заявила клопотання про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою на 60 днів без визначення розміру застави, оскільки останній на даний час перебуває під вартою, строк дії якої закінчується 18 серпня 2024 року. Дія запобіжного заходу спливає, а заявлені під час обрання запобіжного заходу ризики не зменшилися та продовжують існувати на даний час, тобто є достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 може здійснити дії передбачені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Враховуючи, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, наявність обґрунтованої підозри, а також наявність ризиків, зумовлюють підстави для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчинені злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КПК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, та у випадку доведеності вини останнього, міра покарання що може бути застосована до нього складатиме від п`яти до десяти років позбавлення волі, у зв`язку з чим є усі підстави вважати, що ОСОБА_6 з метою уникнення даного покарання буде переховуватись від суду. Крім того, ОСОБА_6 перебуваючи на свободі може незаконно впливати прямо чи опосередковано на потерпілих, та свідків, оскільки він мешкає неподалік місця ДТП, де мешкають потерпілі, свідки та йому відомі всі їх дані та місця проживання, потерпіла у кримінальному провадженні - дружина загиблого ОСОБА_7 є рідною сестрою підозрюваного ОСОБА_6 , і перебуваючи під дією іншого запобіжного заходу не пов`язаним з позбавленням волі він зможе впливати на них, що свідчить про наявність ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини. Враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України та те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального злочину, який спричинив загибель людини, є достатні підстави не визначати розмір застави у кримінальному проваджені. Таким чином, вищевказані обставини свідчать про неможливість запобігання наявним у кримінальному провадженні ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж як винятковий запобіжний захід - тримання під вартою, який з урахуванням обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини, необхідно застосувати без визначення розміру застави.

Обвинувачений ОСОБА_6 проти задоволення клопотання прокурора заперечував, просив змінити міру запобіжного заходу з тримання під вартою, на більш м`яку, не пов`язану з позбавленням волі.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_4 проти клопотання сторони обвинувачення про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 заперечив та просив застосувати відносно останнього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Зазначив, що сторона обвинувачення не дотримується вимоги КПК України, допускає їх порушення. Стороною обвинувачення не надано доказів обґрунтованості підозри відносно ОСОБА_6 , те що останній перебував у стані алкогольного сп`яніння під час скоєння дорожньо - транспортної пригоди, не надано жодного доказу, який би вказував на те, що дана дорожньо - транспортна пригода відбулася через порушення Правил дорожнього руху України саме ОСОБА_6 . ОСОБА_6 після дорожньо - транспортної пригоди місце не залишив, викликав швидку допомогу та працівників поліції, всіляко сприяв органам досудового слідства у встановленні всіх обставин події. Також, стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження існування ризиків зазначених у клопотанні про продовження строків застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яким чином ОСОБА_6 може вплинути на свідків. Також , зазначив, що ОСОБА_6 має постійне місце мешкання, має цивільну дружину, дітей, за місцем мешкання характеризується позитивно, раніше не судимий. Якщо ОСОБА_6 буде змінено міру запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, останній зобов`язується виконувати всі вимоги, з`являтись на всі виклики.

Потерпіла ОСОБА_5 прохала суд обрати відносно ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, розглянувши клопотання прокурора, приходить до слідуючого.

Судом встановлено, що ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 20 червня 2024 року, ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою до 18 серпня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідувань («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим ОСОБА_6 переховуватися від суду; незаконно впливати на інших учасників провадження або вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

У п. 36 рішення «Москаленко проти України» № 37466/04 від 20.05.2010 Європейський Суд з прав людини нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява №33977/96, пункти 80-81, рішення від 26.07.2001).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_6 тяжкого злочину, свідчать про підвищену суспільну небезпеку, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, а також відомостями про особу обвинуваченого, вказують на необхідність продовження строку тримання його під вартою.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Суд не вправі на даному етапі судового розгляду оцінювати докази, які прокурором не долучалися до матеріалів кримінального провадження так і не вправі оцінювати покази свідків, які не допитані в судовому засіданні без оцінки доказів в сукупності. На даному етапі суд тільки встановлює наявність чи відсутність ризиків передбачених ст.177 КПК України для вирішення підставності продовження чи не продовження обвинуваченому запобіжного заходу і не вправі досліджувати докази по справі.

Крім того, суд враховує, що відповідно до правової позиції, викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Доводи сторони захисту щодо особи ОСОБА_6 , його сімейного стану, перебування на утриманні неповнолітніх дітей, наявність міцних соціальних зв`язків, не є новими обставинами, які не були відомі та не переглядались судами під час обрання та продовження запобіжного заходу відносно останнього.

Отже, стороною захисту не надано переконливих та документально підтверджених даних, які б на теперішній час унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд приходить до висновку, що сукупність обставин, передбачених ст. 178 КПК України, а саме тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, свідчить, що на даний час продовження строку тримання під вартою обвинуваченому не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, обставинами, які дають підстави стверджувати про наявність публічного інтересу, що виправдовує виняток із загальної норми про повагу до свободи людини, є непоправні наслідки вчиненого, оскільки, відповідно до статті 3 Конституції України, людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Суд вважає, що наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строків тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та мотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу на даний час не змінилися, по справі досліджуються матеріали справи, свідки та потерпіла не допитані, а тому суд вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст.177 КПК України, та клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою слід задовольнити.

Суд вважає, що наявні обставини, передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України, для продовження тримання під вартою ОСОБА_6 , оскільки є достатньо підстав вважати, що обвинувачений може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування), а також впливати прямо чи опосередковано на потерпілих та свідків.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги обставини, які вказують на доцільність та наявність підстав для продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи наявність продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Враховуючи, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, який спричинив загибель людини, суд приходить до висновку про недоцільність визначення застави у кримінальному провадженні, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 394 КПК України ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором.

Частиною другою статті 400 КПК України визначено, що подання апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Керуючись ст.ст. 331, 371- 372 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора, про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 - задовольнити.

Запобіжний захід у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою, продовжити строком на 60 днів, тобто до 13 жовтня 2024 року включно, з подальшим його утриманням в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же термін з моменту вручення йому копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Суддя