УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року

м. Київ

Справа № 333/2316/23

Провадження № 51-5098 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 серпня 2024 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Владикавказ Північно-Осетинської Автономної РСР (СРСР), зареєстрованого у АДРЕСА_1 (військова частина АДРЕСА_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст.28 ч.1 ст.438 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він у невстановлений під час судового розгляду час, але не пізніше 27.02.2022, будучи представником збройних сил РФ та водночас займаючи посаду так званого «військового коменданта» окупаційної адміністрації АДРЕСА_3 з позивним «ОСОБА_13», використовуючи свою військову посаду та незаконно отримані в результаті збройної агресії РФ відносно суверенітету та територіальній цілісності України владні повноваження на тимчасово окупованій території, не пізніше 20.05.2022, більш точні дата та час судовим розглядом встановлено не було, перебуваючи на тимчасово окупованій території м. Мелітополя Мелітопольського району Запорізької області, діючи умисно, з метою реалізації раніше розробленого злочинного плану, який серед іншого передбачав виявлення, перевірку та залякування, здійснення впливу усіма можливими способами та засобами, у тому числі із застосуванням психологічного та фізичного насильства, небезпечного для життя та здоров`я в момент його застосування, а також дій, які пригнічують гідність особи та призводять до сильних страждань патріотично налаштованих осіб, які своєю активною громадянською проукраїнською позицією можуть заважати впровадженню та реалізації окупаційної політики держави-агресора - РФ, залучив до його втілення підпорядкованих та підлеглих йому невстановлених військовослужбовців збройних сил і збройних формувань РФ, відносно яких здійснюється досудове розслідування в окремому кримінальному провадженні, та надав наказ відстежувати переміщення територією м. Мелітополя Мелітопольського району Запорізької області громадянки України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка тимчасово виконувала обов`язки директора ДНЗ «Мелітопольський багатопрофільний центр професійно-технічної освіти», з метою обмеження у подальшому її конституційних прав та свобод, а також здійснити її незаконне затримання та доставлення до так званої «військової комендатури м. Мелітополя», яка знаходилась в адміністративному приміщенні будівлі за адресою: АДРЕСА_3 .

Того ж дня, 21.05.2022 о 10:00 потерпілу ОСОБА_6 на виконання наказу ОСОБА_5 у порушення законів і звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, було доставлено та поміщено до переобладнаного однокімнатного приміщення на першому поверсі так званої «військової комендатури м. Мелітополя», де її незаконно утримували як цивільну особи, що перебуває під захистом Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ратифікованої із застереженнями Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 03.07.1954 року (застереження були зняті Законом України № 3413-IV від 08.02.2006 року), громадянку України без попереднього судового рішення із застосуванням до неї насильства, а саме образливого та принизливого поводження, що призвело до заподіяння сильних страждань, тобто вчинення діянь, не виправданих воєнною необхідністю, що заборонені міжнародним правом стосовно цивільного населення, а також віддання наказу про вчинення таких дій, до 18:00 26.05.2022.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 серпня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить постановлені судові рішення щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Вказує, що винуватість йогопідзахисного не доведено поза розумним сумнівом, а в матеріалах кримінального провадження відсутні докази, які підтверджують вину у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення.

Стороною обвинувачення не доведено, що саме обвинувачений ОСОБА_5 приймав участь в затриманні потерпілої ОСОБА_6 , тобто відсутня об`єктивна сторона злочину. Окрім того, не доведено умислу на вчинення цього кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції не обґрунтував доведеності винуватості ОСОБА_5 належними доказами, а суд апеляційної інстанції обмежився лише перерахуванням доказів та загальними формулюваннями про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину та не мотивував своєї відмови у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту.

У судових засіданнях жоден зі свідків, допитаних під час розгляду кримінального провадження, не дав показань, що саме ОСОБА_5 віддавав накази на затримання потерпілої ОСОБА_6 .

Дослідженні в сукупності докази сторони обвинувачення є недостатніми для того, щоб зробити висновок про доведеність вини його підзахисного ОСОБА_5 в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки всі сумніви мають бути трактовані на користь обвинуваченого.

На думку сторони захисту, мало місце істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що спричинило невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а тому оскаржуваний вирок та ухвала підлягають скасуванню.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому.

Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційної скарги захисника щодо неправильної, на думку захисника, оцінки судами досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності, недопустимості чи недостовірності окремих досліджених судом доказів.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що доводи касаційної скарги захисника здебільшого зводяться саме до незгоди з оцінкою конкретних доказів та сукупності досліджених доказів судом першої інстанції на предмет доведеності ними конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та винуватості особи в цілому, що за відсутності обґрунтованих доводів про допущені порушення вимог КПК України при оцінці цих доказів не відноситься до предмету перевірки касаційного суду.

Доводи касаційної скарги про недоведеність вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, не вбачаються обґрунтованими.

За правовою позицією Верховного Суду, яка міститься в постанові від 04 липня 2018 року (справа № 688/788/15-к, провадження № 51-597км17), вирішуючи питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою, суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 і 4 ст. 17 КПК України, що передбачають:

- ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом,

- усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як із тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і з тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, у яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні має пояснити, яким чином установлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, що є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Обов`язок всебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість існування іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Як убачається з долучених копій судових рішень, органом досудового ОСОБА_5 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України.

Розглянувши це кримінальне провадження, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, визнав ОСОБА_5 винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення та призначив покарання.

Суди обґрунтували свої рішення про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного вище злочину, крім інших, такими доказами:

- показаннями потерпілої ОСОБА_6 , яка зазначила про дві зустрічі з військовослужбовцями РФ, під час яких спочатку дізналася про те, що «комендантом м. Мелітополя» є військовослужбовець з позивним «ОСОБА_13», а у подальшому двічі спілкувалася із вказаною особою. При цьому чоловік з позивним «ОСОБА_13» перебував без балаклави та знімав сонцезахисні окуляри при спілкуванні з нею;

- показаннями свідка ОСОБА_7 , який зазначив, що під час затримання його та дружини ОСОБА_6 один із військовослужбовців зазначив, що це розпорядження «коменданта м. Мелітополя»;

- даними протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 15.06.2022 потерпіла ОСОБА_6 впізнала чоловіка на фото № 2 (яким згідно з довідкою є ОСОБА_5 ) як військовослужбовця збройних сил РФ з позивним «ОСОБА_13», який заходив до неї у камеру під час її перебування у комендатурі у м. Мелітополі;

- показаннями свідка ОСОБА_8 , який зазначив, що 27.02.2022 о 14:00 він приїхав до приміщення Мелітопольської районної ради, де йому представили коменданта м. Мелітополя - російського військового, віком приблизно 50 років, з позивним «ОСОБА_13», з ім`ям та по-батькові - ОСОБА_9 . У той час «ОСОБА_13» перебував у військовій формі з назвою «мох». Підлеглі до останнього зверталися як «товариш полковник». У подальшому він дізнався, що «ОСОБА_13» - це полковник російської національної гвардії. В подальшому так звана «комендатура м. Мелітополя» переїхала на АДРЕСА_4 . У цьому приміщенні була облаштована кімната для зберігання зброї та окремі кабінети. Потім йому повідомляли, що зазначені кабінети російські військові переробили на камери, в яких тримали мешканців м. Мелітополя.

У період з 27.02.2022 по 10.03.2022 він кожного дня мінімум один раз на день зустрічався із «ОСОБА_13» як комендантом м. Мелітополя. Коли він приїжджав до приміщення так званої «комендатури», то просив, щоб до нього вийшов комендант, і завжди до нього виходила одна й та сама особа - «ОСОБА_13» або ОСОБА_9 . Окрім того вказав, що роздачу української гуманітарної допомоги мешканцям м. Мелітополя організовувала потерпіла ОСОБА_6 . На його думку, такі її дії свідчили про те, що у м. Мелітополі продовжує діяти українська влада, і це певним чином дратувало окупаційну владу. Тому затримання ОСОБА_6 та її утримання у тому числі, він пов`язує із такою діяльністю потерпілої. Також свідок пояснив, що під час досудового розслідування слідчий проводив з ним певні слідчі дії і надавав фотографії певних осіб, на яких він впізнав «ОСОБА_9», якого називали комендантом м. Мелітополя.

Відповідно до протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 15.06.2022 року свідок ОСОБА_8 впізнав чоловіка на фото № 2 (яким згідно з довідкою є ОСОБА_5 ) як військовослужбовця збройних сил РФ з позивним «ОСОБА_13», про якого він надавав показання під час допиту.

Крім цього, суд послався на дані огляду інформації мережі Інтернет, відповідно до якого на сайті «росгвардия.гов.ру» ІНФОРМАЦІЯ_6 о 13:49 опублікована інформація про те, що Урус-Мартанівському полку росгвардії виповнилося 19 років. На одній із світлин на вказаному сайті є фотознімок командира частини росгвардії ОСОБА_11 ; на сайті « ІНФОРМАЦІЯ_3 » міститься історія військової частини № НОМЕР_1 тульської регіональної суспільної організації ветеранів внутрішніх військ РФ, де зазначено, що майор ОСОБА_5 був нагороджений урядовою нагородою - медаллю «За мужність»; в соціальній мережі «Вконтакте» розміщено сторінку ОСОБА_5 з фотографіями останнього.

За результатами виконаного доручення слідчого від 12.08.2022 року в автоматичній системі «російський паспорт» федеральної міграційної служби РФ наявна інформація, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянин Російської Федерації, який народився у м. Владикавказ Північно-Осетинської Автономної РСР (СРСР), є командиром тактичної групи « НОМЕР_2 окремої ордена Жукова бригади оперативного призначення» військової частини НОМЕР_3 НОМЕР_4 Національної гвардії РФ, зареєстрований за адресою: РФ, республіка АДРЕСА_5 ; проживає за адресою: військова частина АДРЕСА_6 ). ОСОБА_5 з моменту окупації був призначений на посаду коменданта міста Мелітополь, має позивний «ОСОБА_13». Використовує термінали стільникового зв`язку: НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 .

Протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж встановлено, що абонент з номером мобільного телефону НОМЕР_5 називає себе «комендантом м. Мелітополя» з позивним «ОСОБА_13», а абоненти, з якими він розмовляє, також називають його «ОСОБА_13» та « ОСОБА_12 ».

Крім того, вказаним протоколом встановлено, що абонент з номером мобільного телефону НОМЕР_5 розповідає, що йому вже набридла жінка - директор ІНФОРМАЦІЯ_5 (ОСОБА_6), яка просила, щоб їй віддали прапор, який зняли, та пропонує «упакувати» її, і в подальшому надає наказ доставити цю затриману жінку до «комендатури» та помістити її в окрему камеру, нікого до неї не пускати та не давати їжі та води.

Доводи захисника про те, що жоден зі свідків не підтвердив, що саме ОСОБА_5 надав наказ на затримання потерпілої, а також про те, що потерпіла ОСОБА_6 не вказувала на причетність ОСОБА_5 до її затримання, тримання у підвалі та участі під час її допитів, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними.

Апеляційний суд обґрунтовано послався на показання свідка ОСОБА_8 , який детально пояснив суду події, які відбувалися у м. Мелітополі після повномасштабного вторгнення російських військ на територію України. Зокрема з його показань вбачається, що військове керівництво РФ, яке на той час контролювало м. Мелітополь, представило військовослужбовця із спеціальним званням «полковник» із позивним «ОСОБА_13» з ім`ям та по-батькові « ОСОБА_9 » як керівника так званої «комендатури м. Мелітополя», тобто «коменданта». У подальшому впродовж 27.02.2023-10.03.2022 свідок бачив «ОСОБА_9» кожного дня без балаклави, окулярів та головного убору. Враховуючи кількість та час цих зустрічей, свідок ОСОБА_8 безсумнівно впізнав ОСОБА_5 як «коменданта м. Мелітополя» з позивним «ОСОБА_13».

Також апеляційний суд заначив, що потерпіла впізнала «ОСОБА_9» по фотографії, та вказувала, що його обличчя вона запам`ятала надовго і зможе впізнати на цей час. Окрім того, як вказав апеляційний суд, ОСОБА_6 при дослідженні аудіозаписів телефонних розмов абонента, який представлявся «комендантом м. Мелітополя» та «ОСОБА_13», якого співрозмовники аналогічно називали «ОСОБА_13» та ОСОБА_12 , безсумнівно зазначила, що голос цього абонента належить військовослужбовцю РФ з позивним «ОСОБА_13».

Також потерпіла у своїх показаннях вказувала, що за наказом керівника так званої «комендатури м. Мелітополя» із позивним «ОСОБА_13» її затримали за проукраїнську позицію, оскільки вона кожного дня у своєму закладі проводила оперативну нараду українською, виходила до людей, яким роздавали гуманітарну допомогу, зазначаючи, що це саме допомога з України. У той час у вказаному навчальному закладі у окремих людей з`явилася проросійська позиція, тому останні повідомляли про її дії представникам окупаційної влади.

Таким чином, на підставі досліджених доказів суди дійшли висновку про те, що ОСОБА_5 як «комендант м. Мелітополя» віддав наказ на затримання ОСОБА_6

Твердження захисника про те, що не було встановлено належність телефону саме обвинуваченому, є безґрунтовними, оскільки інформація про належність номеру мобільного телефону ОСОБА_5 міститься в автоматичній системі «російський паспорт» федеральної міграційної служби РФ, в якій зокрема вказані всі його анкетні та персональні дані.

З цього приводу є необґрунтованими й доводи захисника про недоведеність того, що саме ОСОБА_5 здійснював розмови з невстановленими особами. Більш того, в суді першої інстанції після дослідження аудіозаписів телефонних розмов потерпіла з впевненістю вказала, що впізнає голос особи, яку вона знає як «коменданта м. Мелітополя» з позивним «ОСОБА_13».

Таким чином, особу обвинуваченого було встановлено та верифіковано у сукупності як показаннями потерпілої ОСОБА_6 і свідка ОСОБА_8 , так і іншими письмовими доказами, що були ретельно дослідженні в судовому засіданні суду першої інстанції та перевірені колегією суддів апеляційного суду.

Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 438 КК України, з чим погоджується і Верховний Суд.

Колегія суддів констатує, що висновки судів обох інстанцій про доведеність винуватості засудженого зроблені з дотриманням вимог ст. 22, 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції перевірив під час апеляційного перегляду доводи поданої апеляційної скарги, вмотивовано погодившись із рішенням суду першої інстанції. У рішенні апеляційного суду належним чином зазначено підстави, на яких воно ґрунтується. Ухвала цього суду відповідає приписам статей 370, 419 КПК України.

Переконливих доводів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2023 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 серпня 2024 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3