УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 761/26859/23

провадження № 51-4253ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина російської федерації (рф), жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114 Кримінального кодексу України (надалі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією майна.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження і речових доказів.

Згідно з обставинами, установленими судом та детально наведеними у вироку громадянин рф ОСОБА_4 у період з 24 лютого 2022 року по 01 лютого 2023, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи можливі суспільно-небезпечні наслідки, на виконання злочинного задуму направленого, на збір та подальшу передачу представникам ФСБ рф відомостей, що містять державну таємницю, ініціював спілкування з «особою № 1, обставини вчинення кримінального правопорушення якою досліджується в ході судового розгляду у кримінальному провадженні № 0000462» під час якого надавав останній завдання на збір відомостей щодо місць розташування об`єктів критичної інфраструктури, військових об`єктів на території України, місць дислокації військовослужбовців ЗСУ, співробітників СБУ та інших представників Сил оборони України, яка у свою чергу збирала таку інформацію та передавала ОСОБА_4 .

У відповідності до Зводу відомостей, що становлять державну таємницю встановлено, що, серед іншого, інформація про місця розташування об`єктів критичної інфраструктури, військових об`єктів, місць дислокації військовослужбовців ЗСУ, представників Сил оборони України на території України - становлять державну таємницю.

Тобто, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 114 КК, а саме умисно збирав відомості, що становлять державну таємницю, з метою передачі таких відомостей іноземній державі - рф.

Київський апеляційний суд ухвалою від 13 червня 2024 року залишив без змін вирок місцевого суду.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального кодексу, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій і закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК).

Обґрунтовуючи доводи, викладені у касаційній скарзі, адвокат наголошує на безпідставності засудження ОСОБА_4 , оскільки, на його думку, сторона обвинувачення не дала достатніх доказів того, що підзахисний усвідомлював наслідки своїх дій, а також мав прямий умисел на вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Також зазначає, що ОСОБА_4 був повідомлений формально, адже не читає офіційні українські видання і йому безпосередньо не було відомо про здійснення щодо нього судового розгляду.

Наголошує на тому, що ОСОБА_4 не міг висловити своє ставлення до кримінального правопорушення, у тому числі визнати винуватість, що могло б вплинути на вид та розмір покарання.

Крім того, не погоджується із застосуванням додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, дослідивши оскаржувані рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Як передбачено ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Оспорювання захисником установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у своїй касаційній скарзі захисник, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

З огляду на це, сама по собі незгода з оцінкою сукупності доказів не є предметом перевірки Верховного Суду.

Водночас у ході апеляційного розгляду було встановлено, що фактичні дані, які покладені в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_4 отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження судом, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника в частині умислу, цей суд взяв до уваги те, що судом першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, встановлено, що дії ОСОБА_4 , який збирав відомості, що становлять державну таємницю, з метою передачі таких відомостей іноземній державі - рф, були умисними.

У ході перевірки аргументів захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_4 колегія суддів зважає на те, що суди попередніх інстанцій докладно навели фактичні дані з яких виходили під час мотивування своїх рішень, визнали ці дані належними і допустимими доказами і дійшли висновку про вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114 КК.

Більше того захисник у касаційній скарзі не порушує питання про недопустимість та/або неналежність доказів, його твердження зводяться фактично до незгоди з оцінкою доказів, що, як зазначалось вище не є предметом перевірки Верховного Суду.

Судові рішення свідчать, що суди перевіряли доводи, у тому числі аналогічні викладеним у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів уважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вважаючи цей висновок обґрунтованим, зробленим на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Даючи оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, які місцевий суд визнав належними й допустимими, такими, що в сукупності підтверджують, визначені ст. 91 КПК, обставини, які підлягають доказуванню, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 114 КК.

Із такою оцінкою погодився й суд апеляційної інстанції.

На переконання колегії суддів, висновки судів попередніх інстанцій є правильними і не викликають суперечностей.

Із положень ст. 94 КПК слідує, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У свою чергу, апеляційний суд, під час перевірки апеляційної скарги в частині обґрунтованості вироку місцевого суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_4 , доцільно послався на рішення Європейського суду з прав людини який неодноразово зазначав що, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від свавілля; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Докази, які досліджені судами попередніх інстанцій, давали їм підстави вважати, що дії ОСОБА_4 були свідомими і умисними у зв`язку з чим вони дійшли до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Захисник указує про неналежне повідомлення підзахисного про судові засідання в судах попередніх інстанцій. Водночас уважає недостатнім застосований судами спосіб повідомлення.

Верховний Суд не погоджується з такими доводами захисту з огляду на таке.

Зі змісту вироку видно, що згідно з ухвалою суду від 04 жовтня 2023 року, постановлено здійснювати спеціальне судове провадження(in absentia) за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114 КК .

Між тим, як убачається із судових рішень повістки про виклик обвинуваченого ОСОБА_4 у судові засідання, а також інформація про процесуальні документи надсилались та публікувались відповідно до вимог ст. 323 КПК.

Крім того, сам факт публікації захисник не оспорює, а зазначає, що ОСОБА_4 не користується офіційними публікаціями українських засобів масової інформації.

Законодавець у КПК врегулював здійснення процедури in absentia, зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

За приписами абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Зі змісту ухвали апеляційного суду убачається, що повідомлення ОСОБА_4 про час та місце розгляду кримінального провадження не було формальним, з огляду на те, що суд першої інстанції врахував специфіку спеціального судового провадження, з дотриманням вимог ст. 323 КПК, повідомив обвинуваченого шляхом публікації інформації про судові засідання в газеті «Урядовий кур`єр» та на порталі судової влади в мережі Інтернет, забезпечив повний та неупереджений судовий розгляд з дотриманням усіх загальних засад кримінального провадження.

Верховний Суд зауважує, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), колегія суддів уважає, що суди попередніх інстанцій вжили прямо передбачених кримінальним процесуальним законом заходів щодо інформування ОСОБА_4 про здійснення стосовно нього кримінального провадження.

Верховний Суд визнає, що під час здійснення спеціального (досудового розслідування) судового провадження, можуть вживатися додаткові заходи, не визначені у статтях 297-5, 323 КПК щодо повідомлення особи. Однак, нездійснення таких додаткових заходів, за умови дотримання чітко передбаченого процесуальним законодавством порядку здійснення повідомлення (виклику) особи щодо якої здійснюється кримінальне провадження в порядку процедури in absentia, само по собі не є порушенням вимог КПК.

Понад те, особа засуджена в порядку судового провадження (in absentia) не позбавлена права оскаржити ухвалені щодо неї судові рішення навіть після закінчення строків на їх оскарження, подавши скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження з наведенням причин неявки.

Крім цього, апеляційний суд дійшов думки, що покарання ОСОБА_4 , районний суд призначив з урахуванням вимог статей 50, 65 КК, врахував обставини вчинення кримінального правопорушення, тяжкість його вчинення, який є особливо тяжким, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та зробив обґрунтований висновок, що для виправлення обвинуваченого і для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень у майбутньому буде справедливим та достатнім обрати йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 114 КК, що буде достатнім для його виправлення та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Також суд апеляційної інстанції вважав правильним застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна з огляду на те, що ОСОБА_4 вчинив особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки України.

Із указаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Отже зі змісту судових рішень убачається, що доводи які по суті аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі були належно перевірені судами попередніх інстанцій, на них дані вичерпні та обґрунтовані відповіді з якими погоджується колегія суддів касаційного суду.

Твердження про формальний розгляд апеляційної скарги не узгоджуються зі змістом ухвали суду апеляційної інстанції, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Крім того, аргументи наведені захисником у касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Суду дійти переконання, що ці рішення були постановлені з істотними порушеннями вимог КПК, що можуть поставити під сумнів їх законність.

Більше того, на переконання колегії суддів, аргументи захисника засудженого про відсутність достатніх підстав уважати, що ОСОБА_4 скоїв інкриміноване йому кримінальне правопорушення зводяться до незгоди з судовими рішеннями та наданні власної оцінки доказам та обставинам справи.

Тож обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 04 грудня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 червня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3