Справа №623/4119/21
Провадження № 1-в/638/314/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року м.Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань подання начальника Ізюмського районного відділу №2 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_3 про вирішення питання про застосування покарання за наявності кількох вироків відносно ОСОБА_4 , -

В С Т А Н О В И В :

Начальник Ізюмського районного відділу №2 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_3 звернувся до суду із поданням про вирішення питання про застосування покарання за наявності кількох вироків відносно ОСОБА_4 .

Подання мотивоване тим, що на обліку в Ізюмському РВ № 2 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області перебуває ОСОБА_4 , який засуджений 22.06.2023 вироком Павлоградського міськрайонного суду Харківської області за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, згідно ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки.

23.04.2024 до Ізюмського РВ № 2 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області надійшов на виконання вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.02.2024, який набрав законної сили, відносно ОСОБА_4 передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, та за яким призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки, в якому не було враховано вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2023.

З метою приведення вироків у відповідність, керуючись ч.11 ст.537 КПК України та ст.539 КПК України вважав за необхідне направити матеріали до Дзержинського районного суду м.Харкова для вирішення питання про застосування покарання за наявності кількох вироків.

В судове засідання представник органу пробації, прокурор та засуджений не з`явились. Прокурор подав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, та про задоволення подання. Представник органу пробації в судове засідання не з?явився, направивши до суду заяву про розгляд подання за його відсутності. Засуджений в судове засідання не з?явився, про час та місце судового засідання повідомлявся своєчасно та належним чином.

У зв`язку із неприбуттям в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося, що відповідає положенням ч. 4 ст.107 КПК України.

Дослідивши матеріали подання, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до п.11 ч.1 ст.537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про застосування покарання за наявності кількох вироків.

Згідно з п.2 ч.2 ст.539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок.

Судом встановлено, що відповідно до вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2023, ОСОБА_4 засуджений за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки. Вирок набрав законної сили 24.07.2023.

Відповідно до вироку Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.02.2024, ОСОБА_4 засуджений за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування покарання з встановленням іспитового строку 2 роки. Вирок набрав законної сили 07.03.2024.

Таким чином, на виконанні Ізюмського РВ №2 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області перебувають два вироки відносно засудженого ОСОБА_4 - вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2023 та вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.02.2024.

Згідно з вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2023, ОСОБА_4 в квітні 2022 року таємно викрав чуже майно, поєднане з проникненням у житло, вчинене в умовах воєнного стану.

Згідно з вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.02.2024 ОСОБА_4 29.07.2021 таємно викрав чуже майно, поєднане з проникненням у житло.

Тобто, всі злочини ОСОБА_4 вчинив як до постановлення першого так і до постановлення другого вироку.

Покарання за вказаними вироками не складалися та були призначені із застосуванням положень ст.75 КК України.

Згідно з вимогами ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків визначених законом, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого також звільняється з випробуванням, суд визначає остаточне покарання, а також звільняє особу від відбування покарання, встановивши іспитовий строк за правилами ст.75 КК України. Зазначена позиція викладена у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду (постанова від 30 серпня 2018 року в справі № 643/6600/16-к (провадження № 51-2584км18).

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 23 вересня 2019 року по справі № 199/1496/17 прийняла висновки щодо застосування норм права, згідно яких:

Кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК України не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком.

Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно з вимогами ч.4 ст.70 КК України, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених ст.75 КК України.

Згідно з ч.1 та ч.4 ст.70 КК України суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. За цими ж правилами призначається покарання, якщо після ухвалення вироку буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому злочині, вчиненому до ухвалення попереднього вироку.

Згідно з роз`ясненнями п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно яких однакові за видом та розміром покарання поглинанню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкції статей (санкцій частин статей) КК України.

Так, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, системне тлумачення ст.75 КК України дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

У відповідності до вимог п.11 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про застосування покарання за наявності кількох вироків.

За таких обставин суд вважає, що необхідність визначення порядку застосування покарання за наявності декількох вироків відповідно до п.11 ч.1 ст.537 КПК України у такому випадку може бути обумовлена, якщо у відношенні засудженого є не приведений у виконання вирок, про який не було відомо суду, що ухвалив останній за часом вирок, і тому суд не призначив покарання із врахуванням цього вироку.

В п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що питання визначення порядку застосування покарання за наявності декількох вироків можуть вирішуватися в стадії виконання вироку у випадках, якщо стосовно засудженого є не звернений до виконання вирок, про який не було відомо суду, що постановив останній за часом вирок. При призначенні покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків слід забезпечити недопущення порушення конституційних прав засудженого та виконання постановлених відносно нього вироків, а також не допустити погіршення становища засудженого під час вирішення питання про застосування покарання за наявності кількох вироків, як то передбачено нормами ст.ст.70,71 КК України.

Згідно з роз`ясненнями, що викладено у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.1990 «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних із виконанням вироків» тлумачення якого слідує, що не підлягають розгляду в порядку, передбаченому ст.539 КПК України, зокрема питання, які порушують суть вироку і погіршують становище засудженого.

Разом з цим, відповідно до правової позиції, викладеної у правовому висновку Верховного Суду від 27 березня 2018 року (провадження №51-717км18) у справі №754/2749/17 щодо застосування ч.4 ст.70 КК України, зокрема, коли особа, щодо якої було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення першого вироку інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, або звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань, - не допускається, а за таких умов кожний вирок виконується самостійно.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що в даному випадку вимоги ч.4 ст.70 КК України без порушення суті вироків та істотного погіршують становище засудженого застосувати неможливо, а тому вироки відносно засудженого ОСОБА_4 , а саме вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2023, яким ОСОБА_4 засуджено за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнено від відбування покарання з встановленням іспитового строку 3 роки та вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.02.2024, яким ОСОБА_4 , засуджено за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнено від відбування покарання з встановленням іспитового строку 2 роки - підлягають окремому виконанню, а тому їх слід виконувати самостійно.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями ст.ст. 70, 75 КК України ст.ст. 369-371, 532, 535, 537, 539 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Подання начальника Ізюмського районного відділу №2 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_3 про вирішення питання про застосування покарання за наявності кількох вироків відносно ОСОБА_4 - задовольнити.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22.06.2023, яким ОСОБА_4 засуджено за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнено від відбування покарання з встановленням іспитового строку 3 роки та вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 05.02.2024, яким ОСОБА_4 , засуджено за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнено від відбування покарання з встановленням іспитового строку 2 роки - виконувати самостійно.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м.Харкова протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1