Справа № 450/1293/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/715/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 та першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 14.06.2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Нивецьк, Добровицького району, Рівненської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одружений, який має на утриманні одну неповнолітню дитину, працює водієм у ФОП ОСОБА_9 , проживаючий та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7

представника потерпілого адвоката ОСОБА_11

ВСТАНОВИЛА:

оскарженою ухвалою клопотання ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, - задоволено частково.

Звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження за № 0000904 від 11.09.2020р. про обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України, закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із звільненням його від кримінальної відповідальності.

Цивільний позов ОСОБА_12 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_9 , третя особа: ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням залишено без розгляду.

В частині клопотання щодо віднесення процесуальних витрат за рахунок Державного бюджету України - відмовлено.

Вирішено питання речових доказів і судових витрат.

Згідно з ухвалою суду, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, зокрема у тому, що він 11 вересня 2020р., приблизно о 14 год. 40 хв., керуючи автопоїздом в складі сідлового тягача марки «Іveco Stralis» реєстраційний номер НОМЕР_1 та спеціалізованого напівпричепа марки «Krone» реєстраційний номер НОМЕР_2 , на автодорозі Київ-Чоп (542км + 800м), біля АДРЕСА_2 , в напрямку м.Київ, всупереч ст..14 Закону України «Про дорожній рух», згідно якої учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху грубо порушив вимоги чинних правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001р. зі змінами та доповненнями, а саме: Розділу 1 п.п.1.10 згідно якого: в частині значення терміну безпечна дистанція це відстань до транспортного засобу, що рухається попереду по тій самій смузі, яка у разі його раптового гальмування або зупинки дасть можливість водієві транспортного засобу, що рухається позаду, запобігти зіткненню без здійснення будь-якого маневру; Розділу 13 п.п. 13.1 згідно якого: водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу, що виразилось в тому, що він керуючи технічно-справним транспортним засобом, був неуважним до дорожньої обстановки, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, не дотримався безпечної дистанції до попутних транспортних засобів, зіткнувся з автомобілем марки «Chevrolet Aveo» реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_13 , в результаті чого зупинився та перебував на такій віддалі, при якій водій автобуса марки «Van Hool» реєстраційний номер НОМЕР_4 ОСОБА_14 , що рухався позаду автопоїзда, вже не мав технічної можливості уникнути зіткнення із ним шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування та в результаті чого водій автомобіля «Chevrolet Aveo» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_13 та пасажир автобуса марки «Van Hool» реєстраційний номер НОМЕР_4 ОСОБА_12 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження згідно висновку судово-медичних експертиз.

У результаті вищевказаного порушення водієм ОСОБА_6 правил дорожнього руху, водій автомобіля «Chevrolet Aveo» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у виді: компресійні злами 3,4,5 грудних хребців, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості та пасажир автобуса марки «Van Hool» реєстраційний номер НОМЕР_4 ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у виді: 3 рубців на зовнішній поверхні верхньої третини лівого стегна, множинні переломи кісток тазу, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України, а саме порушення правил дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілим тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Не погоджуючись із оскарженим вироком, обвинувачений подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржену ухвалу скасувати в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 процесуальних витрат, понесених на залучення експертів у кримінальному провадженні у розмірі 56 018, 88 грн. (п`ятдесят шість тисяч вісімнадцять гривень 88 копійок) та в частині стягнення з ОСОБА_6 процесуальних витрат на правову допомогу у розмірі 15 750,00 грн. (п`ятнадцять тисяч сімсот п`ятдесят гривень 00 копійок). Ухвалити нову ухвалу та відмовити у стягненні з ОСОБА_6 процесуальних витрат на проведення судових експертиз на загальну суму 56 018 грн. 88 коп. і їх віднести на рахунок Державного бюджету України. Відмовити у стягненні з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_12 процесуальних витрат на правову допомогу у розмірі 15 750, 00 грн. (п`ятнадцять тисяч сімсот п`ятдесят гривень 00 копійок).

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що оскільки судом першої інстанції ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження щодо нього закрито, при цьому ініціатором проведення судових експертиз у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування, а сторона захисту не залучала жодних експертів, тому відповідно до приписів ч. 2 ст. 122, ст. 124 КІІКУ витрати на проведення судових експертиз в розмірі 56 018 грн. 88 нон. не підлягають стягненню з ОСОБА_6 та покладаються на державу. Крім того, прокурор, погоджуючись з рішенням суду про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_15 у зв`язку із закінченням строків давності, не заявляв клопотання про компенсацію жодних процесуальних витрат.

Також, представник потерпшого ОСОБА_12 як доказ понесення останнім витрат на послуги адвоката не подав копію договору про надання правничої допомого від 12.10.2020, не подав копію квитанції до прибуткового катового ордера про понесення ОСОБА_12 фактичних витрат на правову допомогу.

Сторона захисту вважає, що не додання цих документів, підтверджують факт недодання належним чином адвокатом ОСОБА_11 правової допомоги у зв`язку з розглядом цій справи. Документально підтверджу вальних даних що між ОСОБА_12 та адвокатом ОСОБА_11 існують договірні відносини щодо надання йому юридичних послуг не надано.

У решті клопотання про стягнення процесуальних витрат та їх додатках відсутні будь- які посилання на те, що правнича допомога надавалась адвокатом саме у справі № 0000904 від 11.09.2020. Інших доказів, які б свідчили про пов`язаність договору, а відповідно й сплаченого позивачем гонорару із цією справою, суду не надано. Приведення у тексті акту виконаних робіт № 06/10/2023 опису робіт, наданих адвокатом, таким доказом бути не може.

На думку сторони захисту, доведено потерпілим ОСОБА_12 та його представником ОСОБА_11 , належними та допустимими доказами їх вимого про відшкодування процесуальних втрат, понесених до правову допомогу в цій справі.

Прокурор подав апеляційну скаргу , у якій просить оскаржену ухвалу змінити. Процесуальні витрати у справі, а саме вартість залучення експертів у кримінальному провадженні в сумі 56018,88 грн, віднести на рахунок держави.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, зокрема документально підтверджені витрати на проведення експертизи, необхідно стягувати з особи, відносно якої здійснювалося кримінальне провадження, у разі: 1) ухвалення щодо неї обвинувального вироку; 2) у разі залучення експерта саме стороною захисту.

Оскільки судом першої інстанції ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження щодо нього закрито, при цьому ініціатором проведення судових експертиз у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування, а сторона захисту не залучала жодних експертів, тому відповідно до приписів ч. 2 ст. 122, ст. 124 КПК України витрати понесені на залучення експертів у кримінальному провадженні у розмірі 56018,88 грн не підлягають стягненню з ОСОБА_6 та покладаються на державу.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення прокурора, обвинуваченого та його захисника на підтримку поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 не дотримано в повному обсязі.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, процесуальні витрати це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження. Умовно їх можна поділити на: витрати, які учасник кримінального провадження несе самостійно та витрати, які здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

Компенсація процесуальних витрат особам, які залучаються у кримінальне провадження, перш за все є важливою гарантією повноти встановлення обставин справи, забезпечує реалізацію принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, захищає права осіб, що здійснюють у кримінальному судочинстві покладені на них процесуальні обов`язки.

В основі механізму відшкодування процесуальних витрат лежать правовідносини між суб`єктами, що в різних процесуальних статусах залучаються у провадження та несуть у зв`язку з цим витрати, і посадовими особами та органами, які зобов`язані компенсувати зазначені витрати за рахунок публічних або приватних коштів.

Приписами ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 122 КПК України витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучила спеціаліста, перекладача чи експерта, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З аналізу положень кримінального процесуального закону, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, а на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою (ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК України).

Виходячи з викладеного, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду), факт понесення процесуальних витрат (документально підтверджені витрати), залучення спеціаліста/експерта саме стороною захисту.

Проте, у висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 17.06.2020 (справа № 598/1781/17), зазначено, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Тобто Великою Палатою Верховного Суду вказано на необхідність вирішення питання щодо процесуальних витрат у різних за процесуальною формою судових рішеннях, однак не визначено які саме витрати необхідно стягувати з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності, а які відносити на рахунок держави.

Згідно з ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули встановлені цією статтею строки.

Відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. З ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. З ст. 288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

При цьому звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Окрім того, згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК).

В такому випадку, керуючись засадами справедливості та враховуючи загальнодозвільний тип правового регулювання кримінального провадження, наявність факту понесення органом досудового розслідування матеріальних витрат, пов`язаних зі здійсненням кримінального провадження, не може бути приводом для стягнення з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, таких витрат.

Що ж стосується стягнення судом саме процесуальних витрат за проведення експертиз, то важливе значення у механізмі їх розподілу в кримінальному провадженні набуває питання про те хто призначав експертизу та за чиєю ініціативою вона проводилась, а також чи входить проведення експертизи до сфери службових обов`язків залученого експерта, чи є експерт співробітником державних експертних установ.

Основними нормативно-правовими актами, що регулюють діяльність експерта, окрім КПК України, є Закон України «Про судову експертизу» № 4038- XII від 25.02.1994 й Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджена Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998, з подальшими змінами і доповненнями.

Експертиза у кримінальному провадженні переважно проводиться експертами з державних спеціалізованих установ, їх територіальних філій, експертних установ комунальної форми власності, та її проведення належить до службових обов`язків вказаних експертів, за ними зберігається середній заробіток за місцем роботи за весь час, витрачений ними у зв`язку з викликом до органів досудового розслідування, слідчого, прокурора або суду.

Проведення судових експертиз державними спеціалізованими установами у кримінальних провадженнях за дорученням слідчого, прокурора, суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим експертним установам з Державного бюджету України. Це положення відповідає приписам ст. 15 Закону України «Про судову експертизу», а також ч. 2 ст. 122 КПК України.

При цьому установи, які проводять судово-експертну діяльність надсилають органу досудового розслідування, що здійснює відповідне кримінальне провадження, рахунок з визначенням вартості проведеної судової експертизи. Після закінчення досудового розслідування та складання обвинувального акту, у цьому процесуальному документі, серед іншого, слідчий повинен вказати відомості про розмір витрат на залучення експерта, які у разі винесення судом обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави (п. 8 ч. 2 ст. 291, ч. 2 ст. 124, КПК України).

Окрім того, експертиза у кримінальному провадженні може проводитися також судовими експертами, які не є працівниками зазначених установ, і такі експерти мають право одержати винагороду за виконану роботу та відшкодування витрат, пов`язаних із проведенням експертизи й викликом для надання пояснень чи показань, оскільки проведення експертизи не є їх службовим обов`язком (п. 6 ч. З ст. 69 КПК України, п. 5 ст. 13 Закону «Про судову експертизу» та п. 2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із доводами апелянтів, що процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, зокрема документально підтверджені витрати на проведення експертизи, необхідно стягувати з особи, відносно якої здійснювалося кримінальне провадження, у разі: 1) ухвалення щодо неї обвинувального вироку; 2) у разі залучення експерта саме стороною захисту.

Оскільки судом першої інстанції ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження щодо нього закрито, при цьому ініціатором проведення судових експертиз у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування, а сторона захисту не залучала жодних експертів, тому відповідно до приписів ч. 2 ст. 122, ст. 124 КПК України витрати понесені на залучення експертів у кримінальному провадженні у розмірі 56018,88 грн. не підлягають стягненню з ОСОБА_6 та покладаються на державу.

Такий правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2022 (справа № 203/241/17).

Щодо витрат на правову допомогу, стягнутих із обвинуваченого , то слід зазначити наступне.

Згідно статті 137 ЦПК України втрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

- складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

- часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

- обсягом наданих адвокатом послуг га виконаних робіт;

- ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Так в матеріалах справи міститься акт виконаних робіт № 06/10/2023 від 06.11.2023 р. на суму 15 750 грн. ( Т. №2 а.с. 15), однак також наявний аналогічний акт, який не підписано потерпілим ОСОБА_12 ( Т. №2 а.с. 42). Позаяк, в матеріалах справи відсутні дані (квитанції, платіжні доручення, тощо), які б свідчили про понесення таких витрат саме потерпілим ОСОБА_12 , а отже відсутні належні, допустимі, достовірні докази підтвердження понесення витрат на правову допомогу потерпілим ОСОБА_12 .

Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що у цивільному позові про стягнення з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_12 процесуальних витрат на правову допомогу у розмірі 15 750 грн. слід відмовити. Роз`яснити потерпілому про можливість звернення з таким позовом в цивільному порядку. Оцінка доведеності судових витрат на правову допомогу потерпілою стороною має бути дана в порядку цивільного судочинства.

Зазначена вище позиція узгоджується із практикою Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомого (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомого, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення, про відрядження). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № і 99/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц,)

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що в разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомого у зв`язку з розглядом конкретної справи.

У відповідності вимог п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції не врахував усіх вимог кримінального процесуального закону при закритті кримінального провадження щодо ОСОБА_6 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із звільненням його від кримінальної відповідальності згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, що є підставою для зміни судового рішення.

Відтак, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 та першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 слід задоволити, а ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 14.06.2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України змінити.

Процесуальні витрати на проведення судових експертиз на загальну суму 56 018 грн. 88 коп. слід віднести на рахунок Державного бюджету України. У задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_12 про стягнення процесуальних витрат на правову допомогу у розмірі 15 750 грн. - відмовити, роз`яснивши потерпілому про можливість звернення з таким позовом в цивільному порядку. У решті ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 та першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 задоволити.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 14.06.2024 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України змінити.

Процесуальні витрати на проведення судових експертиз на загальну суму 56 018 грн. 88 коп. віднести на рахунок Державного бюджету України.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 14.06.2024 року в частині стягнення з ОСОБА_6 в користь потерпілого ОСОБА_12 процесуальних витрат на правову допомогу в сумі 15 750 грн. скасувати.

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_11 про стягнення з ОСОБА_6 в користь потерпілого ОСОБА_12 судових витрат у сумі 15 750 грн. відмовити.

У решті ухвалу суду залишити без змін.

Касаційна скарга на рішення суду може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4