Провадження №1-кп/127/480/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду № 12 обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 358, частиною другою статті 190, частиною першою статті 209 Кримінального кодексу України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.02.2023 за № 0000050,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 358, частиною другою статті 190, частиною першою статті 209 Кримінального кодексу України (далі КК).

До обвинувального акта стороною обвинувачення також надана угода про визнання винуватості у кримінальному провадженні. Згідно з наданою суду угодою про визнання винуватості ОСОБА_5 повністю визнала винуватість у вчиненні інкримінованих їй діянь, зобов`язалась беззастережно визнати винуватість та надати викривальні показання щодо ОСОБА_6 , як організатора шахрайського заволодіння земельною ділянкою комунальної власності у кримінальному провадженні, яке перебуває у провадженні слідчого відділу Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області.

Зі змісту наданої суду угоди випливає, що ОСОБА_5 наслідки затвердження угоди судом їй роз`яснені.

Сторони угоди про визнання винуватості погоджуються на призначенні ОСОБА_5 покарання: за частиною четвертою статті 358 КК 1 рік обмеження волі; за частиною другою статті 190 КК 2 роки позбавлення волі; за частиною першою статті 209 КК 4 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в органах державної влади строком на 1 рік; на підставі частини першої статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначене остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в органах державної влади строком на 1 рік.

Прокурор в судовому засіданні просив затвердити укладену угоду про визнання винуватості.

Обвинувачена ОСОБА_5 повідомила суду, що їй зрозумілі умови, необхідні для вирішення питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, наслідки затвердження угоди про визнання винуватості, угоду підтримала та просила її затвердити.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 просив затвердити угоду про визнання винуватості.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши надані суду матеріали, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 , маючи умисел на шахрайське заволодіння чужим майном шляхом обману, а саме земельною ділянкою з кадастровим номером :01:000:0327, площею 2 га, яка розташована на території колишньої Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області (тепер територія Луганської територіальної громади Вінницького району Вінницької області) та перебувала в комунальної власності, у невстановлений спосіб, час та місці отримала підроблений офіційний документ - рішення 34 сесії 7 скликання Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області № 335 від 16 жовтня 2020 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність», відповідно до якого ОСОБА_5 передано безоплатно у власність вищевказану земельну ділянку, яке містить недостовірні відомості, так як ОСОБА_5 з письмовою заявою про виділення їй у власність вищевказаної земельної ділянки до сільської ради не зверталась, питання виділення їй земельної ділянки на 34 сесії 7 скликання Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області не розглядались та відповідні рішення з цього приводу сесією не приймались.

У подальшому, 11.05.2021 більш точний час не встановлено, ОСОБА_5 з метою отримання права власності на земельну ділянку шляхом обману, на підставі вищевказаного завідомо підробленого офіційного документу, діючи з корисливих мотивів, з прямим умислом, достовірно знаючи про те, що жодних підстав для набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0327 у неї немає та рішення сесією Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області про надання їй у власність вказаної земельної ділянки не приймалось, усвідомлюючи свої злочинні дії, будучи обізнаною про підробку рішення № 335 Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області 34 сесії 7 скликання від 16 жовтня 2020 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність», подала державному реєстратору Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області ОСОБА_7 , яка здійснює свою діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , вищевказаний підроблений документ, копію свого паспорта та ідентифікаційного номера, квитанцію про сплату адміністративного збору за державну реєстрацію, з метою оформлення права власності на вказану вище земельну ділянку.

Отже, ОСОБА_5 , розуміючи, що рішення сесією Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області про надання їй у власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0327 не приймалось, умисно використала завідомо підроблений документ.

Окрім того, ОСОБА_5 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння земельною ділянкою з кадастровим номером :01:000:0327, площею 2 га, яка розташована на території колишньої Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області (тепер територія Літинської територіальної громади) та перебувала в комунальної власності, у невстановлений спосіб, час та місці отримала підроблений офіційний документ - рішення 34 сесії 7 скликання Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області № 335 від 16 жовтня 2020 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність», відповідно до якого ОСОБА_5 передано безоплатно у власність вищевказану земельну ділянку, яке містить недостовірні відомості, так як ОСОБА_5 з письмовою заявою про виділення їй у власність вищевказаної земельної ділянки до сільської ради не зверталась, питання виділення їй земельної ділянки на 34 сесії 7 скликання Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області не розглядались та відповідні рішення з цього приводу сесією не приймались.

У подальшому ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , з метою незаконного заволодіння вказаною земельною ділянкою, 11.05.2021 використала завідомо підроблений документ, а саме рішення 34 сесії 7 скликання Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області № 335 від 16 жовтня 2020 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та безоплатної передачі її у власність», надавши його 11.05.2021 приблизно о 08:00 год. державному реєстратору Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області ОСОБА_7 з метою реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0327 разом із заявою про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку.

За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку та доданого до неї ОСОБА_5 вищевказаного підробленого документу, державний реєстратор Брацлавської селищної ради Тульчинського району Вінницької області ОСОБА_8 , будучи введеною в оману, не підозрюючи недостовірність наданих документів та дійсних намірів ОСОБА_5 , отримавши вищевказані документи, 11.05.2021 о 08:06 год. здійснила реєстраційні дії та внесла відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про право приватної власності за ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0327, яка розташована на території Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області (колишня територія Бірківської сільської ради Літинського району Вінницької області).

Внаслідок вищевказаних протиправних дій ОСОБА_5 шляхом обману заволоділа чужим майном - земельною ділянкою з кадастровим номером :01:000:0327, площею 2 га, яка розташована на території Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області, чим заподіяла Літинській селищній територіальній громаді в особі Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області матеріальної шкоди на загальну суму 153036 грн., що станом на момент вчинення кримінального правопорушення у 134 рази перевищувало неоподаткований мінімум доходів громадян та становить значну шкоду.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що вона набула у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0327 у результаті вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, відчужила майно, одержане злочинним шляхом, за таких обставин.

Так, ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою відчуження незаконно набутої у приватну власність земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0327, перебуваючи у приватного нотаріуса Літинського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_9 , яка здійснює свою діяльність за адресою: АДРЕСА_2 , 18.05.2021, точний час не встановлено, видала довіреність № 742 від 18 травня 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_5 уповноважила ОСОБА_10 продати будь-яку належну їй земельну ділянку, цільове призначення якої - для ведення особистого селянського господарства та (або) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Вінницької області, при цьому, достовірно знаючи про те, що у її власності немає будь-яких інших земельних ділянок, окрім вищевказаної.

В подальшому, на підставі зазначеної довіреності ОСОБА_10 , перебуваючи у приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_11 , яка здійснює свою діяльність за адресою: АДРЕСА_3 , у денну пору доби, 17.08.2021, точний час не встановлено, уклала від імені ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 серпня 2021 року, який зареєстрований в реєстрі за № 5827, із ОСОБА_12 , відповідно до якого ОСОБА_10 від імені ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_12 земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0327, площею 2 га за грошові кошти в сумі 5000 гривень.

Внаслідок вищеописаних дій ОСОБА_5 розпорядилась земельною ділянкою з кадастровим номером :01:000:0327, площею 2 га, яка розташована на території Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області та перебувала на праві комунальної власності Літинської селищної територіальної громади в особі Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області, шляхом вчинення правочину, достовірно знаючи, що таке майно одержано злочинним шляхом.

Отже, як слідує з обвинувального акта, дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною четвертою статті 358 КК, тобто використання завідомо підробленого документу; частиною другою статті 190 КК, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), кваліфікуючою ознакою якого є завдання потерпілому значної шкоди; частиною першою статті 209 КК, тобто розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі вчинення правочину з таким майном, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала, що таке майно прямо та повністю одержано злочинним шляхом.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 314 КПК у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Главою 35 Розділу VІ КПК регламентовано порядок здійснення кримінального провадження на підставі угод. Зі змісту частини другої статті 469 КПК випливає, що угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого. Пунктом 1 частини четвертою зазначеної статті визначено, що угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості.

Вимоги до угоди про визнання винуватості визначені статтею 472 КПК.

Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини сьомої статті 474 КПК суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Згідно з імперативними вимогами, встановленими пунктами 1 та 2 частини сьомої статті 474 КПК суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства.

Для вирішення питання щодо наявності або відсутності зазначених обставин, які уможливлюють чи унеможливлюють затвердження угоди про визнання винуватості суд вважає за доцільне зауважити таке.

На стадії підготовчого судового засідання, у якому приймається рішення про наявність правових підстав для затвердження угоди про визнання винуватості (пункт 1 частини третьої статті 314 КПК) суд не уповноважений на здійснення аналізу доказів у кримінальному провадженні. Натомість зазначена правова норма є диспозитивною (уповноважуючою), тобто встановлює право суду, а не його обов`язок затвердити угоду, зокрема про визнання винуватості. Як вже судом було зазначено вище, пункти 1 та 2 частини сьомої статті 474 КПК є імперативними нормами, тобто зобов`язують суд відмовити у затвердженні угоди в разі виявлення обставин, передбачених зазначеними нормами.

Згідно з частиною другою статті 469 КПК угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 469 КПК угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні, зокрема щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Зі змісту частини першої статті 472 КПК випливає, що в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

Як суд зазначив вище, згідно з наданою суду угодою про визнання винуватості ОСОБА_5 повністю визнала винуватість у вчиненні інкримінованих їй діянь, зобов`язалась беззастережно визнати винуватість та надати викривальні показання щодо ОСОБА_6 , як організатора шахрайського заволодіння земельною ділянкою комунальної власності у кримінальному провадженні, яке перебуває у провадженні слідчого відділу Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області.

Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що у абзаці третьому пункту 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі ВССУ) № 13 від 11.12.2015 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» (далі Постанова № 13) ВССУ звернув увагу на таке.

Що стосується обов`язків підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, то, як зауважив ВССУ, в будь-якому разі обов`язки підозрюваного, обвинуваченого мають бути зазначені у такий спосіб, щоб можна було пересвідчитися у реальності та можливості їх виконання. Слід зважати, що відсутність конкретизації сутності таких зобов`язань з використанням лише загальних формулювань унеможливлює суд пересвідчитися у реальності і можливості їх виконання, у зв`язку з чим, з огляду на передбачені статтею 476 КПК наслідки невиконання угоди, такий виклад є неприпустимим.

В абзаці четвертому пункту 10 Постанови № 13 ВССУ зауважив, що судам слід відмежовувати таку субсидіарну складову змісту угоди про визнання винуватості, як обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, від викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, яке є однією із обов`язкових умов, виконання якої поряд з іншими умовами слугує підставою для укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні відносно особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України.

При цьому в абзаці другому пункту 16 Постанови № 13 ВССУ зауважив, що після проведення зазначених дій головуючий, оголосивши текст угоди, згідно з частинами чотири, п`ять статті 474 КПК має з`ясувати в обвинуваченого, чи повністю він розуміє: 1) права, надані йому законом; 2) наслідки укладення та затвердження угод; 3) характер кожного обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим (таке уточнення відсутнє в ч. 5 цієї статті, із чого вбачається, що угода про примирення може укладатися щодо кримінальних правопорушень, у вчиненні яких особа може лише частково визнавати вину або не визнавати її); 4) вид покарання й інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом. Негативна відповідь на будь-яке із поставлених запитань зобов`язує суд дати відповідні роз`яснення. Те саме стосується і потерпілого у разі з`ясування судом, чи цілком він розуміє наслідки затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК. Якщо після такого роз`яснення обвинувачений чи потерпілий заперечуватиме проти затвердження угоди, її не може бути затверджено.

В абзаці третьому пункту 16 Постанови № 13 ВССУ роз`яснив, що суд повинен з`ясувати в обвинуваченого, чи зможе він реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, зокрема відшкодувати завдану ним внаслідок вчинення кримінального правопорушення шкоду з огляду на її розмір та строк відшкодування, визначені в угоді про примирення, чи вчинити дії, перелік яких у ній зазначено, або ж виконати обов`язки щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, викладені в угоді про визнання винуватості. Якщо ж під час судового провадження суд встановить, що обвинувачений не в змозі виконати взяті на себе зобов`язання, він відповідно до пункту п`ятого частини сьомої статті 474 КПК має відмовити в затвердженні угоди.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у абзаці четвертому пункту 16 Постанови № 13 суд шляхом вивчення витребуваних документів, проведення опитування сторін, інших учасників судового провадження зобов`язаний переконатися, що укладення угоди є добровільним, тобто згідно з частиною шостою статті 474 КПК не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою. Якщо суд матиме обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або ж сторони в дійсності не примирилися, він відповідно до пункту 4 частини сьомої статті 474 КПК зобов`язаний відмовити в затвердженні угоди.

Під час підготовчого судового засідання суд за результатами перевірки відомостей, які викладені в угоді, зокрема щодо виконання обвинуваченою взятих на себе зобов`язань, суд встановив, що ОСОБА_5 розуміла наслідки затвердження угоди, а також взяла на себе зобов`язання надати показання, спрямовані на викриття організатора вчинення злочинного діяння.

Згідно з наданою суду угодою сторони погодили призначення ОСОБА_5 таке покарання: за частиною четвертою статті 358 КК 1 рік обмеження волі; за частиною другою статті 190 КК 2 роки позбавлення волі; за частиною першою статті 209 КК 4 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в органах державної влади строком на 1 рік; на підставі частини першої статті 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначене остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з матеріальною відповідальністю в органах державної влади строком на 1 рік.

Вирішуючи питання щодо відповідності наданої суду угоди вимогам закону, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Відповідно до частини першої статті 61 КК покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально-виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.

При цьому частиною третьою статті 61 КК визначено, що обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Під час судового засідання суд встановив, що на утриманні обвинуваченої перебуває малолітня дитина дочка віком 11 років. Вище суд зазначив, що сторонами було погоджене призначення обвинуваченій у тому числі й покарання у виді обмеження волі, що суперечить імперативній забороні, визначеній у частині третій статті 61 КК. Саме тому суд вважає, що угода в цій частині не відповідає вимогам закону про кримінальну відповідальність.

Крім того, суд вважає за доцільне зауважити таке.

ОСОБА_5 , як суд зазначив вище, обвинувачується у тому числі й у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК. Це діяння, згідно з пред`явленим обвинуваченням, було вчинене 11.05.2021. Кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 358 КК, згідно з приписами частини другої статті 12 КК є кримінальним проступком. Зі змісту пункту 2 частини першої статті 49 КК випливає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, зокрема, три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

При цьому частиною третьою статті 49 КК визначено, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд України у пункті 1 постанови Пленуму № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» (далі Постанова від 23.12.2005) зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК, у порядку, встановленому КПК.

Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 44 КК, а саме у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування.

У абзаці п`ятому пункту 2 наведеної Постанови від 23.12.2005 зазначено, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в абзаці четвертому пункту 2 Постанови від 23.12.2005 підставою такого звільнення може бути або певна поведінка особи після вчинення злочину, яку держава заохочує (дійове каяття, примирення винного з потерпілим, припинення злочинної діяльності та добровільне повідомлення про вчинене тощо), або настання певної події (наприклад, зміна обстановки, закінчення строків давності).

З наданого суду матеріалів убачається, що інкриміноване ОСОБА_5 діяння (кримінальний проступок, передбачений частиною четвертою статті 358 КК) вчинене 11.05.2021. Разом з тим, останнє інкриміноване ОСОБА_5 діяння тяжкий злочин (частина перша статті 209 КК) було вчинене 17.08.2021. Тобто зазначеним злочином був перерваний перебіг давності. Тому відлік строків давності всіх інкримінованих ОСОБА_5 діянь починається саме з 17.08.2021.

З огляду на викладене, на час розгляду кримінального провадження судом минуло понад три роки з дня вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиноою четвертою статті 358 КК. Отже, підставою для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності є настання певної події, а саме закінчення строків давності на час розгляду кримінального провадження судом.

Суд вже зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК, у порядку, встановленому КПК.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що Верховний Суд (далі ВС) в ухвалі від 13.06.2019 (справа № 322/5602/13-к) зазначив, що застосування положень кримінального закону про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності для суду є обов`язковими. Тобто положення статті 49 КК носять імперативний характер та у разі встановлення судом закінчення цього строку безпідставної відмови у звільненні від відповідальності процесуальним законом не передбачено, навіть якщо проти такого звільнення будуть заперечувати інші учасники судового розгляду, наполягаючи на завершенні розгляду пред`явленого обвинувачення винній особі в загальному порядку.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є притягнення особи як обвинуваченого та згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Аналогічний висновок зроблений ВС і у постанові від 29.05.2019 (справа № 287/359/14-к) та постанові від 19.11.2019 (справа № 345/2618/16-к).

При цьому у постанові від 19.11.2019 ВС додатково зауважив, що пунктом 1 частини другої статті 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Суд вже зазначив вище, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою кримінального правопорушення; 2) з дня вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили минули визначені частиною першою статті 49 КК строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у частині першій статті 49 КК строків не вчинила нового кримінального правопорушення.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених частиною першою статті 49 КК, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Про обов`язок суду вирішити питання про звільнення особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, за наявності відповідних умов та підстав зазначив ВС і у постанові від 26.03.2020 (справа № 730/67/16-к).

Отже, зважаючи на ту обставину, що строк, передбачений пунктом 2 частини першої статті 49 КК сплинув 17.08.2024, виникла необхідність роз`яснення ОСОБА_5 її права на звільнення від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною четвертою статті 358 КК.

Слід зауважити, що згідно із загальними засадами кримінального судочинства, закріпленими, зокрема у частині третій статті 26 КПК, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Також частиною першою статті 337 КПК регламентовано, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Однак, згідно з приписами статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Зі змісту частини другої статті 9 КПК випливає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Норма, закріплена у частині сьомій статті 474 КПК, як суд зазначив вище, є імперативною, яка зобов`язує суд здійснити перевірку угоди на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Тому суд вважає, що в цьому випадку імперативна норма має вищу юридичну силу над диспозитивною нормою і під час вирішення питання щодо наявності правових підстав для затвердження угоди про визнання винуватості суду необхідно перевірити дотримання у кримінальному провадженні загальних завдання та засад кримінального судочинства, в тому числі й щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин кримінального провадження. При цьому пунктом 1 частини сьомої статті 474 КПК визначено, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди. Зі змісту пункту 2 частини сьомої статті 474 КПК випливає, що суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди не відповідають інтересам суспільства.

Отже, аналізуючи наданий суду обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, суд дійшов до переконання, що остання не відповідає вимогам кримінального закону, а тому і вимогам КПК, а відтак згідно з приписами пункту 1 частини сьомої статті 474 КПК та пункту 1 частини третьої статті 314 КПК в затвердженні угоди необхідно відмовити.

Разом з тим, зі змісту частини третьої статті 314 КПК випливає, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: 1) затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу; 2) закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу; 3) повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу; 4) направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження; 5) призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру; 6) доручити представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь.

Як суд зазначив вище, правові підстави для затвердження угоди про визнання винуватості, тобто ухвалення рішення, передбаченого пунктом 1 частини третьої статті 314 КПК, не встановлені. Саме тому суд має вирішити питання про наявність правових підстав для ухвалення іншого процесуального рішення, передбаченого частиною третьою статті 314 КПК.

В пункті 18 Постанови № 13 ВССУ зауважив, що за наслідками розгляду угоди в судовому засіданні (під час підготовчого судового провадження або під час судового розгляду) суд, перевіривши відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність, врахувавши доводи сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження, має прийняти одне із таких рішень: а) затвердити угоду про визнання винуватості чи про примирення, або б) відмовити у затвердженні угоди в разі встановлення підстав, передбачених частиною сьомою статті 474 КПК, та: повернути кримінальне провадження прокурору, якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, для його продовження у порядку, передбаченому розділом III КПК; або продовжити судовий розгляд у загальному порядку, якщо угоду було укладено під час його здійснення; або призначити судовий розгляд для проведення судового провадження в загальному порядку, якщо до суду надійшов обвинувальний акт, а угоду було укладено під час підготовчого провадження, а також у випадку подання прокурором відповідного клопотання, пов`язаного з відсутністю необхідності продовження досудового розслідування внаслідок його фактичного закінчення. При цьому, зокрема в останньому випадку, слід неухильно дотримуватися вимог закону щодо відкриття сторонами кримінального провадження одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.

Вище суд зазначив, що пунктом 1 частини третьої статті 314 КПК визначено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, зокрема про затвердження угоди або відмови в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Відповідно до абзаців першого та другого частини сьомої статті 474 КПК суд відмовляє в затвердженні угоди у визначених цією нормою випадках, які судом наведені вище. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Зі змісту частини другої статті 283 КПК випливає, що прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: закрити кримінальне провадження; звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Суд враховує, що у постанові від 17.02.2021 (справа № 344/6630/17) ВС зауважив, що кінцевим моментом досудового розслідування є його закінчення, як це передбачено у статті 219 КПК, та не має нічого спільного із завершенням досудового розслідування.

Зокрема, як зазначив ВС, відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 КПК досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Отже, як зазначив ВС, закон пов`язує закінчення досудового розслідування з ухваленням процесуального рішення - постанови про закриття кримінального провадження - або вчиненням комплексу процесуальних дій, пов`язаних із направленням до суду обвинувального акта чи відповідного клопотання.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 3 КПК судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами;

Зважаючи на ту обставину, що до суду надійшов обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості, згідно з наданими суду матеріалами вимоги статей 290, 291 КПК під час досудового розслідування були виконані, суд вважає, що правові підстави для повернення обвинувального акту прокурору для продовження досудового розслідування у порядку, передбаченому розділом III КПК, відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для ухвалення іншим процесуальних рішень, передбачених частиною третьою статті 314 КПК, суд враховує таке.

Частиною четвертою статті 110 КПК визначено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Зазначеною правовою нормою також передбачено, що обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Вимоги до обвинувального акта встановлені статтею 291 КПК. Відомостей, які б свідчили, що обвинувальний акт не відповідає зазначеним вимогам під час проведення підготовчого судового засідання не встановлені. Тому суд дійшов до переконання, що правові підстави для повернення обвинувального акта прокурору в зв`язку з його невідповідністю вимогам кримінально-процесуального закону відсутні.

З наданого суду обвинувального акта випливає, що інкриміновані ОСОБА_5 діяння вчинені як на території Літинської територіальної громади Вінницького району Вінницької області, м. Немирів Вінницької області, так і м. Вінниці. При цьому тяжче з вчинених згідно з пред`явленим обвинуваченням діяння вчинене саме на території м. Вінниці. Тому суд вважає, що зазначене кримінальне провадження підсудне Вінницькому міському суду Вінницької області. Отже, правові підстави для направлення кримінального провадження до іншого суду також відсутні.

Суд також вважає, що правові підстави для прийняття рішення, передбаченого пунктом 2 частини третьою статті 314 КПК, тобто для закриття провадження в судовому засіданні також не встановлені. Саме тому суд вважає, що на підставі пункту 5 частини третьої статті 314 КПК слід призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Відповідно до частини першої статті 31 КПК розгляд кримінального провадження слід здійснювати професійним суддею одноособово.

Під час підготовчого судового засідання сторони кримінального провадження клопотання про виклик в судове засідання свідків кримінального провадження не заявляли, тому суд вважає, що в судове засідання необхідно викликати саме сторони кримінального провадження.

Підстави для складання досудової доповіді згідно з приписами пункту 6 частини третьої статті 314 та статті 314-1 КПК, на думку суду, відсутні.

Керуючись статтями 314-316, 371, 474 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 16.05.2024 між прокурором ОСОБА_3 з однієї сторони та підозрюваною ОСОБА_5 в присутності захисника адвоката ОСОБА_4 з іншої відмовити.

Призначити судовий розгляд Вінницьким міським судом Вінницької області (суддею одноособово) на підставі обвинувального акта, згідно з яким ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 358, частиною другою статті 190, частиною першою статті 209 Кримінального кодексу України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.02.2023 за № 0000050, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, яке відбудеться 30 жовтня 2024 року о 12:00 годині.

У судове засідання викликати: сторони обвинувачення та захисту.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали. Обвинуваченій та прокурору копія ухвали вручається негайно після її оголошення.

Суддя: