ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 613/103/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/2148/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.146, п.3 ч.2 ст.115 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілих - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представників потерпілих - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого - ОСОБА_11 ,

захисників - ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_14 та ОСОБА_13 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року стосовно ОСОБА_11 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.07.2024 року ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрезден (Німеччина), українця, громадянина України, з неповною вищою освітою, розлученого, старшого розвідника 2-го розвідувального відділення розвідувального взводу ВЧ НОМЕР_1 , раніше судимого вироком Богодухівського районного суду Харківської області від 16.04.2024 за ч. 1 ст. 369 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000,00 грн. (штраф сплачено у повному обсязі), зареєстрованого та фактично проживаючого за адресом: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання:

-за ч. 3 ст. 146 КК України - у виді 7 років позбавлення волі;

-за п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 14 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_11 остаточне покарання у виді 14 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_11 рахується з дня ухвалення вироку з 16.07.2024 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано до строку покарання ОСОБА_11 строк його попереднього ув`язнення (тримання під вартою) з 21.07.2022 року по 25.07.2022 року включно, з розрахунку день за день.

Вирішено долю речових доказів та скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Богодухівського районного суду Харківської області від 18.07.2022 (справа №613/393/22, провадження №1-кс/613/207/22), від 20.07.2022 (справа №613/393/22, провадження №1-кс/613/214/22), від 21.07.2022 (справа №613/393/22, провадження №1-кс/613/219/22) та від 27.07.2022 (справа №613/393/22, провадження №1-кс/613/223/22 та №1-кс/613/224/22).

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 1 000 000,00 грн. 00 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 1 000 000 грн. 00 коп.

Процесуальні витрати на залучення експертів стягнуто з ОСОБА_11 : 61823,20 грн. - на користь Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (а.с. 68); 18121,92 грн. - на користь Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса».

До набрання вироком законної сили змінено обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжний захід з застави на тримання під вартою та взято його під варту в залі суду.

Заставу, внесену за обвинуваченого ОСОБА_11 у розмірі 248100, 00 грн., повернуто заставодавцю ОСОБА_15 .

Вказаним вироком встановлено, що 12.07.2022 в обідній час доби, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалось за можливе, під час відпочинку, в ході вживання спиртних напоїв, військовослужбовець ОСОБА_11 , знаходячись у місці дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 від свого знайомого отримав інформацію про те, що у військовій частині НОМЕР_1 перебуває чоловік, який на його думку, вчинив злочин, а саме зґвалтував невідому дівчину в АДРЕСА_2 . Після цього вказану інформацію ОСОБА_11 повідомив Особі 1 та Особі 2, матеріали відносно яких під час досудового розслідування були виділені в окреме провадження.

Потім за місцем дислокації між ОСОБА_11 та старшим стрільцем 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 4 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виник словесний конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з приводу чуток про зґвалтування останнім неповнолітньої дівчини.

Так, отримавши вказану інформацію, ОСОБА_11 , всупереч вимог діючого законодавства командуванню військової частини та до правоохоронних органів її не повідомив, а запропонував своїм співслужбовцям Особі 1 та Особі 2, матеріали відносно яких під час досудового розслідування були виділені в окреме провадження, самостійно перевірити її, на що останні надали свою згоду.

Таким чином вказані особи вступили у злочинну змову щодо вчинення протиправних дій відносно особи.

Після цього ОСОБА_11 , з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне викрадення ОСОБА_16 , вчинив відносно нього насильницькі дії, а саме застосував фізичне насильство у вигляді заподіяння фізичного болю шляхом нанесення не менше одного удару рукою по його обличчю.

У подальшому ОСОБА_11 , продовжуючи реалізацію свого спільного умислу, направленого на незаконне викрадення ОСОБА_16 , діючи за попередньою змовою з Особа 1 та Особа 2, умисно проти його волі, перебуваючи у місці дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , незаконно, за попередньою змовою групою осіб, помістили останнього до автомобіля «VOLKSWAGEN GOLF» білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить Особа 1, тим самим позбавили право ОСОБА_16 на вільне пересування.

Потім ОСОБА_11 разом з Особа 1 та Особа 2, групою осіб продовжили незаконне утримання потерпілого ОСОБА_16 , тим самим позбавляючи його права на вільне пересування, повезли останнього до лісосмуги, на відстані близько 50 метрів від домоволодіння АДРЕСА_3 .

Під час руху автомобіля ОСОБА_11 , реалізуючи спільний умисел щодо вчинення протиправних дій відносно потерпілого ОСОБА_16 , дав наказ Особі 1 зупинити автомобіль у лісосмуги, на відстані близько 50 метрів від домоволодіння АДРЕСА_3 , де з метою залякати та подолати волю ОСОБА_16 та будь-які прояви останнього щодо його спротиву, спільно з Особою 2 вивів ОСОБА_16 з автомобіля, заподіявши йому при цьому фізичний біль, після чого для психологічного придушення волі потерпілого з метою отримання зізнання у вчиненні згвалтування та встановлення осіб, причетних до ймовірного згвалтування неповнолітньої дівчини, застосував відносно ОСОБА_16 фізичне насильство шляхом нанесення не менше одного удару рукою та ногами по його обличчю, тулубу, ногам та рукам.

В подальшому, 12.07.2022, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в лісосмузі, на відстані близько 50 метрів від домоволодіння АДРЕСА_3 , у ОСОБА_11 виник умисел, направлений на вбивство ОСОБА_16 , про що він Особі 1 та Особі 2 не повідомив.

Для реалізації умислу, направленого на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині ОСОБА_11 взяв невстановлену в ході досудового розслідування самозарядну вогнепальну зброю калібру 9х19, робота автоматики якої заснована на віддачі з коротким ходом ствола, заряджену магазином з невстановленою кількістю пістолетних патронів калібру 9х19 Luger, виготовлених у 2021 році на Тульському патронному заводі (Росія), та набої до неї, які надала невстановлена в ході досудового розслідування особа.

12.07.2022, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_11 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на умисне протиправне заподіяння смерті викраденого ОСОБА_16 , усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки свого діяння та передбачаючи їх настання, у тому числі у вигляді смерті людини, діючи умисно, протиправно, розуміючи що вогнепальна зброя призначена для ураження живої цілі, маючи необхідні вміння та знання для використання вогнепальної зброї, з мотивів раніше виниклих неприязних відносин, використовуючи невстановлену в ході досудового розслідування самозарядну вогнепальну зброю калібру 9х19, робота автоматики якої заснована на віддачі з коротким ходом ствола, заряджену магазином з невстановленою кількістю пістолетних патронів калібру 9х19 Luger, виготовлених у 2021 році на Тульському патронному заводі (Росія), перебуваючи у стані алкогольного сп?яніння, знаходячись на ґрунтовій дорозі біля лісосмуги, на відстані близько 50 метрів від домоволодіння АДРЕСА_3 , реалізуючи умисел на протиправне позбавлення життя викраденої особи ОСОБА_16 , здійснив з вказаної вогнепальної зброї не менш 6 прицільних пострілів в область тулуба та голови ОСОБА_16 , після чого останній перестав проявляти ознаки життя та помер на місці події. Смерть ОСОБА_16 настала від отриманих вогнепальних кульових поранень декількох ділянок тіла, а саме: голова в лівій скронево-потиличній області, шия, тулуб по задній поверхні грудної клітини зліва: області шиї, 2-му, 3-му, 4-му та 6-му міжребер`ях по лопаточній-біляхребтовій лінії.

Відповідальність за вчинення зазначеного кримінального правопорушення, скоєного ОСОБА_11 , передбачена ч. 3 ст. 146 КК України.

Крім того 12.07.2022 в обідній час доби, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалось за можливе, під час відпочинку, в ході вживання спиртних напоїв, військовослужбовець ОСОБА_11 , знаходячись у місці дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 від свого знайомого отримав інформацію про те, що у військовій частині НОМЕР_1 перебуває чоловік, який на його думку, вчинив злочин, а саме зґвалтував невідому дівчину в АДРЕСА_2 . Після цього вказану інформацію ОСОБА_11 повідомив Особі 1 та Особі 2, матеріали відносно яких під час досудового розслідування були виділені в окреме провадження.

Потім за місцем дислокації між ОСОБА_11 та старшим стрільцем 2 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 4 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виник словесний конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з приводу чуток про зґвалтування останнім неповнолітньої дівчини.

Так, отримавши вказану інформацію, ОСОБА_11 , всупереч вимог діючого законодавства командуванню військової частини та до правоохоронних органів її не повідомив, а запропонував своїм співслужбовцям Особі 1 та Особі 2, матеріали відносно яких під час досудового розслідування були виділені в окреме провадження, самостійно перевірити її, на що останні надали свою згоду.

Таким чином вказані особи вступили у злочинну змову щодо вчинення протиправних дій відносно особи.

Після цього ОСОБА_11 , з метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне викрадення ОСОБА_16 , вчинив відносно нього насильницькі дії, а саме застосував фізичне насильство у вигляді заподіяння фізичного болю шляхом нанесення не менше одного удару рукою по його обличчю.

У подальшому ОСОБА_11 , продовжуючи реалізацію свого спільного умислу, направленого на незаконне викрадення ОСОБА_16 , діючи за попередньою змовою з Особа 1 та Особа 2, умисно проти його волі, перебуваючи у місці дислокації військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , незаконно, за попередньою змовою групою осіб, помістили останнього до автомобіля «VOLKSWAGEN GOLF» білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належить Особа 1, тим самим позбавили право ОСОБА_16 на вільне пересування.

Потім ОСОБА_11 разом з Особа 1 та Особа 2, групою осіб продовжили незаконне утримання потерпілого ОСОБА_16 , тим самим позбавляючи його права на вільне пересування, повезли останнього до лісосмуги, на відстані близько 50 метрів від домоволодіння АДРЕСА_3 .

Під час руху автомобіля ОСОБА_11 , реалізуючи спільний умисел щодо вчинення протиправних дій відносно потерпілого ОСОБА_16 , дав наказ Особі 1 зупинити автомобіль у лісосмуги, на відстані близько 50 метрів від домоволодіння АДРЕСА_3 , де з метою залякати та подолати волю ОСОБА_16 та будь-які прояви останнього щодо його спротиву, спільно з Особою 2 вивів ОСОБА_16 з автомобіля, заподіявши йому при цьому фізичний біль, після чого для психологічного придушення волі потерпілого з метою отримання зізнання у вчиненні згвалтування та встановлення осіб, причетних до ймовірного згвалтування неповнолітньої дівчини, застосував відносно ОСОБА_16 фізичне насильство шляхом нанесення не менше одного удару рукою та ногами по його обличчю, тулубу, ногам та рукам.

В подальшому, 12.07.2022, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в лісосмузі, на відстані близько 50 метрів від домоволодіння АДРЕСА_3 , у ОСОБА_11 виник умисел, направлений на вбивство ОСОБА_16 , про що він Особі 1 та Особі 2 не повідомив.

Для реалізації умислу, направленого на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині ОСОБА_11 взяв невстановлену в ході досудового розслідування самозарядну вогнепальну зброю калібру 9х19, робота автоматики якої заснована на віддачі з коротким ходом ствола, заряджену магазином з невстановленою кількістю пістолетних патронів калібру 9х19 Luger, виготовлених у 2021 році на Тульському патронному заводі (Росія), та набої до неї, які надала невстановлена в ході досудового розслідування особа.

12.07.2022, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_11 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на умисне протиправне заподіяння смерті викраденого ОСОБА_16 , усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки свого діяння та передбачаючи їх настання, у тому числі у вигляді смерті людини, діючи умисно, протиправно, розуміючи що вогнепальна зброя призначена для ураження живої цілі, маючи необхідні вміння та знання для використання вогнепальної зброї, з мотивів раніше виниклих неприязних відносин, використовуючи невстановлену в ході досудового розслідування самозарядну вогнепальну зброю калібру 9х19, робота автоматики якої заснована на віддачі з коротким ходом ствола, заряджену магазином з невстановленою кількістю пістолетних патронів калібру 9х19 Luger, виготовлених у 2021 році на Тульському патронному заводі (Росія), перебуваючи у стані алкогольного сп?яніння, знаходячись на ґрунтовій дорозі біля лісосмуги, на відстані близько 50 метрів від домоволодіння АДРЕСА_3 , реалізуючи умисел на протиправне позбавлення життя викраденої особи ОСОБА_16 , здійснив з вказаної вогнепальної зброї не менш 6 прицільних пострілів в область тулуба та голови ОСОБА_16 , після чого останній перестав проявляти ознаки життя та помер на місці події.

Причиною смерті ОСОБА_16 явились вогнепальні кульові поранення декількох ділянок тіла. Про це свідчать наступні дані:

1) наявність вхідних отворів, які розташовані: голова в лівій скронево-потиличній області, шия, тулуб по задній поверхні грудної клітини зліва: області шиї, 2-му, 3-му, 4-му та 6-му міжребер`ях по лопаточній-біляхребтовій лінії;

2) наявність вихідних вогнепальних отворів, які розташовані: голова, обличчя в тім`яній області голови вправо на 3 см від середньої лінії голови; в області правої щоки; в області носової перегородки лівої ніздрі; шия, тулуб у основи шиї, на межі з правої підключичною областю; по передній поверхні грудної клітини зліва в 1-му та 3-му міжребер`ях;

3) наявність ранових каналів, які починаються від вказаних вхідних отворів і закінчуються в області вищеописаних вихідних вогнепальних отворів і проходять відповідно: 1-й рановий канал від лівої скронево-потиличної до правої тім`яної області, через кістки черепа і мозок; 2-й рановий канал від задньої поверхні основи шиї через кістки лицьового черепу до області правої щоки; 3-й рановий канал від 2-го міжребер`я по лопаточній лінії зліва через ліву і праву плевральні порожнини, з ушкодженням легені, до правої надключичної області; 4-й рановий канал від 3-го міжребер`я по лопаточній лінії зліва через плевральну порожнину, з ушкодженням легені, м`які тканини шиї, діафрагму порожнини роту, кістки лицьового черепу до області лівої ніздрі; 5-й рановий канал від 4-го міжребер`я по біляхребтовій лінії зліва через ліву плевральну порожнину, з ушкодженням легені і серця, до 1-го міжребер`я по середньо-ключичній лінії зліва; 6-й рановий канал від 6-го міжребер`я по лівій біляхребтовій лінії, через ліву плевральну порожнину, з ушкодженням легені і серця, до 3-го міжребер`я по лівій середньо-ключичній лінії.

За ступенем тяжкості вищезазначена поєднана травма (в комплексі) у вигляді вогнепальних кульових поранень декількох ділянок тіла, що малася у ОСОБА_16 носить ознаки і кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою загрози для життя. Враховуючи кількість вогнепальних кульових поранень та їх локалізацію, смерть ОСОБА_16 настала ході їх спричинення.

Відповідальність за вчинення зазначеного кримінального правопорушення, скоєного ОСОБА_11 , передбачена п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_11 , захисники ОСОБА_14 та ОСОБА_13 подали на нього апеляційні скарги, які є фактично тотожними.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 , захисники ОСОБА_14 та ОСОБА_13 просять скасувати вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.07.2024 року щодо ОСОБА_11 , у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі суду. Крім того, просять змінити обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжний захід із тримання під вартою на заставу.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, сторона захисту зазначає, що прокурором та судом першої інстанції не роз`яснено ОСОБА_11 право на суд присяжних, формулювання пред`явленого обвинувачення є неконкретним, під час перехресного допиту свідка стороною захисту члени колегії кілька разів переривали питання захисників, ухвалою суду від 04.10.2023 необґрунтовано було відмовлено у його задоволенні клопотання сторони захисту про відвід колегії суддів, а також про зупинення кримінального провадження в порядку ч. 1 ст. 335 КПК України.

Крім того, обвинувачений та його захисники вказують в своїх апеляційних скаргах, що суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, що викладені у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, оскільки судом не надано належної оцінки показанням свідків та письмовим доказам у цій справі щодо кількості пострілів, що здійснювали особи на місці події, та кількості вогнепальних поранень у потерпілого. Вказують, що висновки судової експертизи з дослідження вибухових речовин, продуктів вибуху (пострілу) №16314 від 15.11.2022 року та №16315 від 22.11.2022 року підтверджують невинуватість ОСОБА_11 за пред`явленим обвинуваченням та спростовують показання свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_18 про те, що обвинувачений був на місці злочину.

Апелянти також зазначають, що судом першої інстанції не надано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , відеозаписам, що долучені до матеріалів кримінального провадження, письмовим доказам у цій справі, в тому числі відомостям протоколів слідчих експериментів за участю ОСОБА_17 та ОСОБА_18 від 20.07.2022 року, а також стороною обвинувачення не надано суду будь-яких відомостей і доказів того, яким чином телефон потерпілого ОСОБА_16 потрапив в салон автомобіля ОСОБА_17 . Крім того, апелянти вказують на те, що з аналізу відомостей, що містяться на електронних носіях операторів мобільного зв`язку ПРаТ « МТС Україна», ПРаТ «Київстар», ТРаТ «Астеліт» та довідка з УТЗ ГУНП в Харківській області, можна дійти висновку, що в азимуті місця знаходження плівки за координатами 50.175508, 35.476096 ( АДРЕСА_4 , в період часу 15.11 - 15.31 ніхто з учасників не зафіксований, що спростовує показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 про те, що після вбивства ОСОБА_16 всі поїхали закопувати плівку і тільки після цього поїхали в кафе «Апріорі». Також вказують, що долучені до матеріалів кримінальної справи трафіки телефонних з`єднань підтверджують показання ОСОБА_11 , надані ним в суді, та спростовують показання свідків ОСОБА_17 , та ОСОБА_18 і, як наслідок, пред`явлене обвинувачення.

В своїх апеляційних доводах обвинувачений та його захисники зазначають, що висновок судово-цитологічної експертизи Харківського НДЕКЦ № 15- 12/340 -Ц/ДМ 2022 від 28.07.2022 року не доводить вину ОСОБА_11 за пред`явленим обвинуваченням, оскільки наявність декількох груп крові на черевиках, які видав ОСОБА_11 вказують на його участь в бойових діях, які проходили напередодні подій, викладених в обвинуваченні. Зазнають, що судом не усунуті розбіжності, що містяться у висновках експерта № 12-14/179-БГ/22 від 18.11.2022 та № 12-14/180-БГ/22 від 18.11.2022 року, а також у протоколах слідчого експерименту від 20.07.2022 за участю свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_18 . Вказують, що вирок Богодухівського районного суду Харківської області по справі № 613/1014/22 не може бути прийнятий судом як письмовий доказ, оскільки в ньому не зазначено про участь ОСОБА_11 у вчиненні злочину, а лише визнано винним ОСОБА_17 та ОСОБА_18 за ч. 2 ст. 146 КК України. Крім того, зазначають, що цей вирок не має наперед встановленої сили, оскільки судом докази обвинувачення не досліджувались і не перевірялись.

Обвинувачений та його захисники також зазначають, що судом першої інстанції безпідставно і необґрунтовано було відмовлено в задоволенні клопотань захисту про прослуховування аудіозапису розмови доньки потерпілої ОСОБА_7 із свідком ОСОБА_20 , а також про призначення ряду судових експертиз: комісійної судово-медичної, криміналістичної експертизи матеріалів та засобів відеозвукозапису, додаткової судово-дактилоскопічної експертизи по мобільному телефону.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисників, які повністю підтримали апеляційні скарги сторони захисту і вважали необхідним скасувати оскаржуваний вирок внаслідок наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, думку прокурора, потерпілих та їх представників, які заперечували щодо задоволення поданих апеляційних скарг, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, дійшла висновку, що подані апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_14 та ОСОБА_13 підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах доводів та вимог апеляційних скарг обвинуваченого та його захисників колегія суддів погоджується з ними лише в частині наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку колегії суддів, висновок суду щодо визнання ОСОБА_11 винним у вчиненні злочинів за ч. 3 ст. 146, п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України є передчасним та не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.129-1 Конституції України, ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Завершальним документом здійснення правосуддя у кримінальному провадженні є, зокрема, вирок, у якому суд приймає рішення щодо обвинувачення по суті. Як будь-яке судове рішення, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно правових позицій, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року № 5 (з подальшими змінами) «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» вирок, постановлений іменем України, є важливішим актом правосуддя і до його постановлення належить підходити з винятковою відповідальністю, суворо додержуючи вимог КПК України. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Відповідно до ст. 370 КПК України як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Як зазначено у ст. 374 КПК України, мотивувальна частина обвинувального вироку, серед іншого, повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Із цього слідує, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, ухвалюючи обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен був дослідити всі докази сторони обвинувачення та захисту, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Крім того, згідно з п. 15 ст. 7, ст. 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд не виконав.

Зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок та визнаючи винними обвинуваченого ОСОБА_11 за пред`явленим обвинуваченням за ч. 3 ст. 146, п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України, суд першої інстанції на підтвердження вини останнього послався на показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а також на відомості протоколів проведення слідчих експериментів за участі цих свідків від 20.07.2022 року та висновку №12-17/117-БГт/22 від 12.09.2022 року (експертиза трупа ОСОБА_16 розпочата 13.07.2022 року о 18.30).

При цьому, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свої висновки щодо винуватостіОСОБА_11 за пред`явленим обвинуваченням, зазначив в мотивувальній частині вироку, що, хоча показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 не узгоджуються з кількістю здійснених ОСОБА_11 пострілів в потерпілого ОСОБА_16 , але вони не свідчать про неправдивість їх показань або спростування обвинувачення, адже, як вказали свідки, після перших двох-трьох пострілів, здійснених ОСОБА_11 в ОСОБА_16 , вони були в шоковому стані, оскільки не очікували такого розвитку подій. Суд також зазначив, що вже після перших пострілів потерпілий припинив виявляти ознаки життя, а також те, що ОСОБА_17 та ОСОБА_18 вказували, що під час вказаних подій саме ОСОБА_11 поцілив у потерпілого, чи попав його батько у ОСОБА_16 свідку ОСОБА_21 не відомо.

Натомість, пославшись на показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , суд першої інстанції залишив поза увагою та не надав обґрунтованої оцінки змісту наступних показань цих свідків.

Зокрема, свідок ОСОБА_17 пояснив під час свого допиту в суді першої інстанції, що після того, як батько обвинуваченого свідок ОСОБА_19 дав пістолет обвинуваченому ОСОБА_11 , останній два чи три рази вистрелив у ОСОБА_16 , а потім передав пістолет йому, ОСОБА_22 , і наказав також стріляти в ОСОБА_16 . Перебуваючи у шоковому стані і побоюючись ОСОБА_11 , свідок ОСОБА_17 зробив один постріл в бік ОСОБА_16 , взявши трохи вище ОСОБА_23 , намагався не поцілити в нього, але, як йому здалося, попав у руку ОСОБА_16 , який на той момент лежав вже нерухомо обличчям до землі і припинив подавати ознаки життя. Після цього він віддав пістолет ОСОБА_11 , відійшов і сів в автомобіль. Чув як пролунали ще чотири чи п`ять вистрілів, але не бачив хто саме і куди стріляв.

При цьому, під час свого допиту свідок ОСОБА_18 пояснив в суді першої інстанції, що обвинувачений ОСОБА_11 , отримавши пістолет від свого батька свідка ОСОБА_19 , вистрелив з нього два-три рази в ОСОБА_16 , який лежав обличчям до землі, і передав пістолет ОСОБА_24 . Вони з ОСОБА_17 були в шоці від того, що сталося. ОСОБА_17 спочатку відмовлявся стріляти, але потім зробив один постріл в бік ОСОБА_16 і передав йому пістолет. Не може сказати чи поцілив ОСОБА_25 у ОСОБА_16 чи ні, але звернув увагу на те, що ОСОБА_16 після перших двох-трьох пострілів, які в нього здійснив ОСОБА_11 , вже не ворушився, ознак життя не виявляв. Побоюючись ОСОБА_11 , свідок ОСОБА_18 також зробив один постріл в бік ОСОБА_16 , але не в нього, після чого віддав пістолет, а ОСОБА_11 передав пістолет своєму батькові, той зробив два постріли в бік ОСОБА_16 і повернув пістолет ОСОБА_11 , чи попав свідок ОСОБА_19 в ОСОБА_16 йому не відомо. Він же залишив ОСОБА_11 і його батька біля тіла ОСОБА_16 і пішов в бік автомобіля. Коли він підходив до автомобіля, то почув слова ОСОБА_11 , що необхідно зробити контрольний і почув як пролунав ще постріл. Водночас, загальну кількість здійснених у ОСОБА_16 пострілів назвати він не може.

Отже, з показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які були безпосередніми очевидцями подій у цій справі та допитані під час судового розгляд в суді першої інстанції, вбачається, що вони безпосередньо бачили, як обвинувачений ОСОБА_11 здійснив два-три постріли в бік потерпілого. При цьому, з показань свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 також вбачається, що інші постріли здійснювали ці свідки чи батько обвинуваченого - свідок ОСОБА_19 , а також свідок ОСОБА_18 чув один постріл, коли він був біля автомобіля, а свідок ОСОБА_17 чотири чи п`ять пострілів, коли він вже був в автомобілі.

Зазначеним обставинам не надано судом першої інстанції обґрунтованої оцінки в оскаржуваному обвинувальному вироку. Вказана неповнота є істотним порушенням вимог ст.370 КПК України.

Зокрема, як вбачається з пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому визнане судом доведеним, обвинувачений ОСОБА_11 , реалізуючи умисел на протиправне позбавлення життя викраденої особи ОСОБА_16 , здійснив з вказаної вогнепальної зброї не менш 6 прицільних пострілів в область тулуба та голови ОСОБА_16 , після чого останній перестав проявляти ознаки життя та помер на місці події.

Тобто, формулювання обвинувачення, пред`явлене органом досудового розслідування та визнане судом першої інстанції доведеним, про те, що ОСОБА_11 здійснив з вогнепальної зброї не менш 6 прицільних пострілів в область тулуба та голови ОСОБА_16 об`єктивно суперечить показанням свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , що надані ними під час їх допиту під час судового розгляду щодо кількості здійснених пострілів обвинуваченим.

При цьому, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не наведено в мотивувальній частині вироку обґрунтованих мотивів та висновків щодо незгоди з вищезазначеними показаннями свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_18 в частині кількості здійснених обвинуваченим ОСОБА_11 пострілів в бік потерпілого ОСОБА_16 , а лише формально зазначено, що остаточна кількість здійснених ОСОБА_11 пострілів у потерпілого встановлена на підставі висновку експертизи трупа ОСОБА_16 №12-17/117-БГт/22 від 12.09.2022 року.

Крім того, з висновку експерта №12-17/117-БГт/22 від 12.09.2022 року, (експертиза трупа ОСОБА_16 розпочата 13.07.2022 о 18.30) вбачається, що потерпілий ОСОБА_16 мав наступні вхідні вогнепальні отвори, які розташовані:

- голова - в лівій скронево-потиличній області;

- шия, тулуб - по задній поверхні грудної клітини зліва: в області основи шиї, 2-му, 3- му, 4-му та 6-му міжребір`ях по лопаточній - біляхребтовій лінії;

- праве передпліччя - по внутрішньо-боковій поверхні верхньої третини правого передпліччя.

При цьому, належить врахувати, що, згідно висновку експерта №12-17/117-БГт/22 від 12.09.2022 року причиною смерті ОСОБА_16 виявились вогнепальні кульові поранення декількох ділянок тіла (області голови, обличчя, шиї, грудної клітини, передпліччя).

Тобто, причиною смерті ОСОБА_16 також є вогнепальне поранення правого передпліччя.

При цьому, згідно висновку експерта №12-14/180-БГ/22 від 18.11.2022 року покази свідка ОСОБА_17 , надані ним в ході допитів слідчим 19.07.2022 та 01.11.2022 року, в ході проведення одночасного допиту декількох осіб від 13.10.2022 року, а також надані ним під час проведення слідчого експерименту за його участю від 20.07.2022 року в цілому не суперечать судово-медичним даним по спричиненню ОСОБА_16 вогнепальних кульових поранень декількох ділянок тіла з вогнепальної зброї.

Крім того, згідно висновку №12-14/179-БГ/22 від 18.11.2022 року, показання свідка ОСОБА_18 , надані ним під час його допиту слідчим 19.07.2022 та 01.11.2022 року, а також в ході проведення одночасного допиту декількох осіб від 13.10.2022 року, і також надані ним 20.07.2022 року під час проведення слідчого експерименту за його участю в цілому не суперечать судово-медичним даним по спричиненню ОСОБА_16 вогнепальних кульових поранень декількох ділянок тіла з вогнепальної зброї.

Натомість, показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , що надані ними під час їх допиту в суді першої інстанції, відрізняються від показань, що вони надавали під час проведення слідчих експериментів за їх участі від 20.07.2022 року та бралися до уваги експертом ОСОБА_26 при проведенні вищезазначених експертиз, з висновком якої суд погодився в повному обсязі, пославшись на нього у вироку.

Разом з цим, з відеозаписів проведення цих слідчих експериментів також не вбачається, що свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 повідомляли під час проведення цієї слідчої дії, що обвинувачений здійснив не менш 6 прицільних пострілів в область тулуба та голови ОСОБА_16 .

При цьому, судово-медичний експерт ОСОБА_26 під час свого допиту в суді першої інстанції пояснила, що характер і локалізація виявлених на трупі ОСОБА_16 тілесних ушкоджень у виді чотирьох ранових каналів тулуба і двох ранових каналів шиї та голови, заподіяних від куль вогнепальної зброї, завдані ОСОБА_16 одномоментно чи в досить короткий проміжок часу, з відстані не менше ніж на 1,5-2 м від тіла ОСОБА_16 , який в той час знаходився в положенні лежачи животом до землі чи близькому до цього положенні. Кожне із цих шести вогнепальних поранень є смертельно небезпечним і приводять до смерті, яка для ОСОБА_16 настала відразу після їх заподіяння. Опосередковано можна зробити висновок, що всі шість пострілів здійснено знизу вверх під гострим кутом по відношенню до тіла ОСОБА_16 .

Експерт ОСОБА_26 також пояснила, що сьоме поранення, тобто поранення правого передпліччя, яке відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості, то спрямованість ранового каналу ближча до горизонтального, однак визначити місце розташування особи, яка здійснила цей постріл, по відношенню до ОСОБА_16 не надається можливим, оскільки права кінцівка має властивість змінювати положення відносного тіла, зокрема і внаслідок скорочення мязів, агонії, тощо.

Під час судового розгляду сторона захисту, враховуючи показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , що надані ними під час їх допиту в суді першої інстанції та при проведенні досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, заявила клопотання, в тому числі, про призначення комісійної судово-медичної експертизи, яке було залишено без задоволення ухвалою суду від 07.05.2024 року.

При цьому, суд першої інстанції не звернув уваги на вказані суперечності у формулюванні обвинувачення та показаннях свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , які покладені судом в обґрунтування доведення винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, п. 3 ч.2 ст. 115 КК України, а саме щодо кількості зроблених обвинуваченим ОСОБА_11 пострілів в бік потерпілого ОСОБА_16 , не дослідив та не надав належної оцінки усім обставинам кримінального провадження з огляду на положення ст. 94 КПК України.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають:

«Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом».

«Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 146, п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки формулювання обвинувачення, що визнане судом доведеним, в частині кількості зроблених обвинуваченим ОСОБА_11 пострілів в бік потерпілого ОСОБА_16 суперечить показанням свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , які були безпосередніми очевидцями подій, що викладені в пред`явленому обвинуваченні, та були допитані під час судового розгляду.

При цьому також належить врахувати, що звукозапис судового засідання від 20.04.2023 року не містить відомостей про роз`яснення ОСОБА_11 обвинувачення судом, згідно вимог ст.348 КПК України. Суд не дотримався вимог вказаної статті кримінального процесуального закону, обмежившись при цьому лише формальним роз`ясненням кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність та з`ясуванням його думки, чи визнає він себе винним за обставини, що викладені в пред`явленому обвинуваченні, хоча повинен був після оголошення обвинувачення прокурором та встановлення даних про особу обвинуваченого роз`яснити йому суть обвинувачення, з урахуванням кваліфікації дій, обраної органом досудового розслідування, тобто за кожним епізодом обвинувачення та з`ясувати особисто його зрозумілість. Вказані процесуальні дії судом не виконані, що об`єктивно вбачається з відомостей звукозапису судового засідання від 20.04.2023 року.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи своєю ухвалою від 07.05.2024 року у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисників ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , про призначення комісійної судово-медичної, додаткової судово-дактилоскопічної та криміналістичної експертиз, частково надав наперед оцінку письмовим доказам у цій справі та доводам сторони захисту щодо обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_11 обвинувачення, що суперечить вимогам ст.94 КПК України.

Зокрема, в мотивувальній частині своєї ухвали від 07.05.2024 року суд першої інстанції надав оцінку висновкам експертів №12-17/117-БГт/22 від 12.09.2022 року, №12-14/180-БГ/22 і №12-14/179-БГ/22 від 18.11.2022 року, з урахуванням пояснень свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , а також експерта Богодухівського відділення КЗОЗ ХОБСМЕ ОСОБА_27 , зазначивши, що клопотання сторони захисту ґрунтуються на суб`єктивній оцінці та власному тлумаченні фактичних даних, отриманих під час досудового розслідування та судового розгляду, оскільки вони не доводять, що існують достатні підстави вважати відповідні висновки експерта ОСОБА_26 необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликають інші обґрунтовані сумніви в їх правильності.

Крім того, судом першої інстанції в мотивувальній частині своєї ухвали від 07.05.2024 року також надано оцінку змісту протоколу огляду предметів від 17.07.2022 року, відеозапису, що наданий стороною обвинувачення, протоколу огляду місця події від 16.07.2022 року, висновку експерта №СЕ-19/121-22/8797-Д від 21.07.2022 року.

За таких обставин, суд першої інстанції до ухвалення остаточного судового рішення у цій справі, всупереч вимог ст.94 КПК України, надав наперед оцінку доказам у цій справі, внаслідок чого, у порушення вимог статей 22, 92 КПК України, судом не створено необхідних умов для реалізації сторонами їхніх прав та виконання процесуальних обов`язків.

Отже, твердження обвинуваченого та його захисників про те, що судовий розгляд цього кримінального провадження відбувся з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що могло призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, є слушними.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, не тільки порушують права обвинуваченого, а й свідчать про наявність неповноти судового розгляду, яка істотно впливає на висновки суду щодо доведеності чи недоведеності пред`явленого обвинувачення, оцінку доказів щодо кожного окремо так і їх сукупності. Згідно вимог п.п.1, 2, 3 ч.1 ст. 409, п.1 ч.1 ст.410, п.п.1-4 ч.1 ст.411, ч.1 ст.412 КПК України зазначені порушення, щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону є безумовною підставою для скасування оскаржуваного обвинувального вироку.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст. 91 та ст. 94 КПК України.

Із цього вбачається, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен був дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Згідно з п. 15 ст. 7, ст. 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції не виконав.

При цьому, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості самостійно усунути вищезазначені недоліки, оскільки в поданих апеляційних скаргах сторонами кримінального провадження не ставиться питання про дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, а апелянтами не заявлялися відповідні клопотання в ході судового розгляду.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності скасування оскаржуваного судового рішення та призначення нового розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_11 в суді першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційні скарги сторони захисту в цій частині підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, щодо неналежного дотримання судом вимог, передбачених ст. 370 КПК України, тобто в частині обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, а також стосовно неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки дослідження певних підстав пов`язаних з обґрунтованістю обвинувачення випливає з відомостей встановлених при розгляді в суді апеляційної інстанції, а деякі висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та містять істотні суперечності, що чітко передбачено в якості підстав для скасування вироку в нормах, що містяться у п.п.1, 2, 3 ч.1 ст. 409, п.1 ч.1 ст.410, п.п.1-4 ч.1 ст.411, ч.1 ст.412 КПК України.

Вирішуючи питання про подальший рух кримінального провадження після скасування вироку, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вищезазначених засад кримінального провадження та вимог п.2 ч.3 ст.374 і ст. 370 КПК України щодо змісту мотивувальної частини обвинувального вироку не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 1, 2, 10, 13, 15, 19 ч.1 ст.7 КПК України - верховенство права, законність, диспозитивність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; забезпечення права на захист; а також змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З метою забезпечення належного дотримання під час судового розгляду саме цих загальних засад кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_11 в суді першої інстанції.

Решту апеляційних доводів обвинуваченого та його захисників, колегія суддів вважає передчасними, оскільки згідно ч. 1 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справах «Едуард Шабалін проти Росії» (рішення ЄСПЛ від 16 жовтня 2014 року) та « ОСОБА_28 проти України» (рішення ЄСПЛ від 04 вересня 2015 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_11 , і з метою попередження ризиків його переховування від суду, вчинення інших кримінальних правопорушень, оскільки він не може не усвідомлювати ймовірність визнання його вини за висунутим йому обвинуваченням, ураховуючи особливості апеляційного розгляду, передбачені главою 31 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити ОСОБА_11 під вартою, продовживши йому цей запобіжний захід, але не більше ніж на 60 днів.

Разом з цим, належить врахувати, що в подальшому сторона захисту не позбавлення процесуальної можливості звернутися до суду першої інстанції із клопотанням про зміну обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на більш м`який.

При цьому, відповідно до вимог ст.203 КПК України, ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Ухвалою слідчого судді Богодухівського районного суду Харківської області від 21.07.2022 року застосовано стосовно ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Харківський слідчий ізолятор" на 60 днів та визначено суму застави у розмірі 248 100 грн. (арк.221 т.2).

25.07.2022 року ОСОБА_11 було звільнено з-під варти з Державної установи "Харківський слідчий ізолятор" у звязку зі сплатою застави, що була визначена ухвалою слідчого судді Богодухівського районного суду Харківської області від 21.07.2022 року. У разі внесення застави, покладено на ОСОБА_11 наступні обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду; повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування з наступними особами: ОСОБА_29 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 (арк.223 т.2).

Оскаржуваним вироком змінено обвинуваченому ОСОБА_11 запобіжний захід з застави на тримання під вартою до набрання вироком законної сили та взято його під варту в залі суду. Цим же вироком повернуто заставодавцю ОСОБА_15 заставу, що була нею внесена за обвинуваченого ОСОБА_11 у розмірі 248100,00 грн.

Відповідно до ч.11 ст.182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

За таких обставин, враховуючи, що обвинуваченому ОСОБА_11 продовжується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, а також те, що матеріали цього судового провадження не містять відомостей про порушення обвинуваченим порушив покладені на нього обов`язки ухвалою слідчого судді Богодухівського районного суду Харківської області від 21.07.2022 року, заставау розмірі 248 100 належить повернути заставодавцю.

Керуючись ст.ст. 405, 407 ч.1 п.6, 409 ч.1 п.п.1, 2, 3, ст. 410 ч.1 п.1, ст.411 ч.1 п.п.1-4 412 ч.1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скаргиобвинуваченого ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_14 та ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року стосовно ОСОБА_11 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченомуОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, а саме до 25 січня 2025 року включно.

Заставу, внесену за обвинуваченого ОСОБА_11 у розмірі 248 100 (двісті сорок вісім тисяч сто) грн. 00 коп., повернути заставодавцю ОСОБА_15 .

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку безпосередньо не підлягає.

Головуючий

Судді :