ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 675/332/24

Провадження № 11-кп/4820/477/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

cудді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, в режимі відеоконференцзв`язку, апеляційні скарги засудженого за ст. 93 п.п. «ж,з,і», ст.19, п.п. «ж,з,і» ст.93, ч.3 ст.142 КК України (в редакції 1960 року), ч.2 ст.307, ч.1 ст.263 КК України (в редакції 2001 року), ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 03 червня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою, у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 , в інтересах засудженого ОСОБА_6 , про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що відсутні достатні ознаки, які б вказували на виправлення засудженого. За період відбування покарання ОСОБА_6 заохочень не мав, а підтримання соціально-корисних зв`язків не є підставою для застосування стосовно засудженого пільги - заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Строк відбутого засудженим до довічного позбавлення волі покарання є недостатнім, а тому його заміна, на даний час, не сприятиме виправленню ОСОБА_6 та досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду, засуджений ОСОБА_6 та його захисник подали апеляційні скарги.

Засуджений ОСОБА_6 , в своїй апеляційній скарзі, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та надати мотиваційний правовий висновок щодо порушення стосовно нього вимог Закону України №2690 ІХ від 18.10.2022, норм Конституції України та Європейської Конвенції по захисту прав та свобод людини.

Апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не була витребувана особова справа засудженого, яка містить інформацію щодо його виправлення, що має істотне значення для прийняття правильного рішення.

Крім того, не взято до уваги наступні обставини:

-строк відбутого засудженим покарання;

-другорядна роль його, як співучасника злочину, від якої нічого не залежало;

-відсутність претензій потерпілих та виконавчого листа у кримінальному провадженні;

-характеристики стосовно нього від релігійної організації;

- його щире каяття та прагнення до нового життя у суспільстві;

-позиція представника Державної установи на підтримку клопотання про заміну призначеного покарання на визначений строк;

Вважає, що висновок адміністрації ДУ, який долучений до матеріалів провадження, не може бути допустимим доказом, оскільки був складений без участі засудженого, містить лише формальності, та порушує права засудженого на захист. При цьому, ні судом, ні адміністрацією ДУ, не було повідомлено його про те, що необхідно скласти індивідуальний план щодо виправлення останнього.

Апелянт звертає увагу на те, що він вже відбув понад 31 рік призначеного покарання, частину якого йому, відповідно до зазначеної ухвали суду, перераховано день за два, тому він має право на пом`якшення покарання, відповідно до діючого законодавства та практики Європейського суду.

Захисник ОСОБА_7 , в апеляційній скарз, просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та ухвалити нову, якою задовольнити її клопотання про заміну невідбутої частини покарання засудженого ОСОБА_6 у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, у виді позбавлення волі на певний строк.

Вважає оскаржувану ухвалу суду такою, яка не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки засуджений ОСОБА_6 , за час відбування покарання, з 30 червня 1999 року, став на шлях виправлення та має право від держави на гуманне ставлення та довіру до себе шляхом пом`якшення визначеної міри покарання.

На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не врахував думку представника ДУ «Київський ізолятор» ОСОБА_8 та не взяв до уваги характеристики, у тому числі і релігійної організації стосовно засудженого ОСОБА_6 , а тому прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні зазначеного клопотання.

Звертає увагу на термін, який засуджений ОСОБА_6 вже відбув, що дає йому право на заміну покарання відповідним діючим законодавством.

Заслухавши суддю доповідача, засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили скасувати оскаржувану ухвалу і замінити засудженому ОСОБА_6 невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням, прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційних скарг засудженого та його захисника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У відповідності до вимог ст. 404КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

З матеріалів справи слідує, що суддя, відмовляючи в задоволенні клопотання захисника засудженого про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, мотивував прийняте рішення тим, що відсутні достатні ознаки, які вказували б на виправлення засудженого.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Так, частиною 1 ст. 152 КВК України та ст. 80, 81, 82, 84 КК України визначені підстави для звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання, а кримінальним процесуальним законом, зокрема ст. 537, 539 КПК України, визначено саму процедуру розгляду таких питань.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 537 КПК України, суд під час виконання вироків, має право вирішувати питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Частина 1 статті 539 КПК України передбачає, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

При цьому ч. 12, 13 ст. 154 КВК України визначено обставини, які враховуються під час вирішення питання про заміну більш м`яким (позбавлення волі на строк від 15 до 20 років) покарання у виді довічного позбавлення волі.

Так зазначені норми зобов`язують приймати таке рішення з урахуванням висновку адміністрації установи щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі, складання якого здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Метою подання такого висновку є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Окрім цього особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму ВСУ № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття рішення є доведеність того, що він став на шлях виправлення.

Відтак, становлення особи на шлях виправлення - це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і добросовісне ставлення до праці, які свідчать про сумлінне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватись і в умовах відбування більш м`якого покарання.

Висновок про становлення особи на шлях виправлення повинен бути зроблений на підставі всебічного врахування відомостей про поведінку засудженого за весь період перебування в установі виконання покарання.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_6 засуджений за вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 21 липня 2005 року, за ст. 93 п.п. «ж, з, і», ст.ст. 19, 93 п.п. «ж, з, і», ст. 142 ч. 3 КК Україн, в редакції 1960 року, ст.ст. 307 ч. 2, 263 ч. 1 КК України, в редакції 2001 року, ст. 42 КК України в редакції 1960 року, до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 17 лютого 2021 року клопотання засудженого ОСОБА_6 , подане в порядку п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК, про вирішення сумнівів та протиріч, що виникають при виконанні вироку Апеляційного суду АР Крим від 26 січня 2004 року, задоволено частково, строк покарання ОСОБА_6 рахувати з 30 червня 1999 року».

Періодом попереднього ув`язнення ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні, за яким було щодо нього та інших осіб ухвалено вирок Апеляційного суду АР Крим від 26 січня 2004 року, вважається період з 30 червня 1999 року по 21 липня 2005 року.

Відповідно до ч. 5 ст.72 КК України (у редакції Закону №838-VIII) зараховано ОСОБА_6 у строк покарання, призначеного вироком Апеляційного суду АР Крим від 26 січня 2004 року, його попереднє ув`язнення у даному кримінальному провадженні, у період з 30 червня 1999 року по 21 липня 2005 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З даних характеристики, наданої адміністрацією Державної установи «Київський слідчий ізолятор» на ОСОБА_6 , станом на 11 квітня 2024 року, слідує, що він дотримується правил особистої гігієни, стежить за своїм зовнішнім виглядом, охайний, спальне місце підтримує у задовільному стані. За складом характеру холоднокровний, послідовний, обережний і розсудливий. Постійний у своїх відносинах та інтересах. Соціально-корисні зв`язки підтримує шляхом отримання посилок та передач, а також через релігійну організацію «Скинія».

Із змісту довідки про заохочення та стягнення, станом на 11 квітня 2024 року, слідує, що ОСОБА_6 заохочень не має. Двадцять три рази притягувався до дисциплінарної відповідальності. Усі стягнення погашені.

З даних характеристики-клопотання, старшого пастора релігійної організації «Релігійна громада «Церква християн віри євангельської «Скинія» у Солом`янському районі м. Києва» ОСОБА_9 № 086 від 17 серпня 2023 року, слідує, що ОСОБА_6 прийняв святе водне хрещення та став членом церкви «Скинія» 11 вересня 2017 року. Служителі церкви спостерігають позитивні зміни у внутрішньому світі засудженого та можуть охарактеризувати його як такого, що став на шлях виправлення. ОСОБА_6 демонструє ознаки щирого покаяння та каяття за скоєні ним злочини і прагнення до нового життя.

З матеріалів провадження слідує, що відповідно до даних висновку комісії Державної установи «Київський слідчий ізолятор» щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_6 , з урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, проміжної оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи, засуджений не довів своє виправлення та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Загальна кількість балів засудженого становить 38.

Судом першої інстанції також встановлено, що на момент розгляду клопотання про заміну невідбутої частини покарання ОСОБА_6 у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, він формально набув право на застосування до нього ст. 82 КК України, відбувши загалом більше 35 років строку покарання.

Відповідно до ч.3 ст.82КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Такі обставини є обов`язковою передумовою для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, поряд із передбаченими у ч.4 ст.82КК України строками фактичного відбуття покарання засудженим.

Суд першої інстанції, розглянувши клопотання захисника засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, цілком обґрунтовано відмовив у його задоволенні, оскільки дані про особу ОСОБА_6 не дозволяють зробити переконливий висновок про те, що засуджений став на шлях виправлення та не можуть слугувати підставою для застосування, стосовно останнього, положень ст.82 КК України. З таким рішенням погоджується і апеляційний суд.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що для застосування щодо засудженого положень ст.82КК України необхідно враховувати його поведінку за весь період відбування покарання.

Крім того, суд, приймаючи рішення про відмову захиснику засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_7 в задоволенні вказаного клопотання, обґрунтовано зазначив, що відсутні достатні ознаки, які вказували б на виправлення засудженого. За період відбування покарання ОСОБА_6 заохочень не мав, а підтримання соціально-корисних зв`язків не є підставою для застосування щодо засудженого пільги - заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

На думку колегії суддів заміна засудженому ОСОБА_6 невідбутої частини покарання більш м`яким, навіть з урахуванням доводів, які зазначені в апеляційній скарзі захисника є передчасною.

Доводи апеляційних скарг засудженого ОСОБА_6 та його захисника щодо безпідставного не врахування думки представника ДУ «Київський ізолятор» ОСОБА_8 та характеристик засудженого, у тому числі і релігійної організації, колегія суддів відхиляє, оскільки вони були частково враховані судом першої інстанції. Суд першої інстанції підставно прийшов до висновку, що у поведінці засудженого ОСОБА_6 мають місце позитивні тенденції у виправленні, оскільки він непогашених стягнень не має, прийняв святе водне хрещення та став членом церкви «Скинія», однак вищевказані обставини, на час розгляду клопотання останнього, не доводять, що він став на шлях виправлення та невідбута частина призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінена строковим покаранням.

Посилання апелянта ОСОБА_6 на відсутність до нього претензій зі сторони потерпілих, другорядну роль, як співучасника злочину, щире каяття, які, на його думку, є підставами для заміни покарання у виді довічного позбавлення волі строковим покаранням, позбавлені підстав, так як були враховані судом першої інстанції при постановлені вироку і не можуть бути підставою для заміни строковим покаранням, відповідно до вимог ст.82 КК України.

Неврахування судом думки представника ДУ «Київський ізолятор» ОСОБА_8 , не дає підстав для скасування ухвали суду, оскільки його позиція суперечить висновку вказаної комісії про те, що засуджений ОСОБА_6 не довів своє виправлення та не може бути представлений до можливого застосування до нього, зокрема, більш м`якого покарання, відповідно до ст. 82 КК України.

Щодо відбутої частини покарання засудженим ОСОБА_6 , яка складає більше 35 років, і яка може бути підставою для задоволення клопотання про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, колегія суддів зазначає наступне. Головною передумовою для застосування до особи більш м`якого покарання є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт того, що засуджений став на шлях виправлення, тому відсутні підстави для задоволення таких вимог апеляційних скарг.

Колегія суддів зауважує, що процес виправлення та перевиховання засудженого має бути стабільним та послідовним, однак з поведінки засудженого ОСОБА_6 цього не спостерігається. ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, відбував покарання в місцях позбавлення волі, що свідчить про необхідність більш ретельної перевірки даних про особу засудженого при з`ясуванні питання чи засуджений став на шлях виправлення.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що заміна невідбутої частини покарання засудженому більш м`яким є правом, а не обов`язком суду, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає, а тому апеляційні скарги засудженого та його захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст.404,405, п.1 ч.1 ст.407,418,419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 03 червня 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_6 - залишити без зміни, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника - без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3