Провадження № 1-кп/554/567/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«07» жовтня 2024 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження №20001774 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, громадянина України, з середньо спеціальною освітою, не одруженого, фізичної особи підприємця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1)13.02.2013 Апеляційним судом Полтавської області за ч.3 ст. 185, ч.5 ст. 185, 69, 70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, дані про звільнення відсутні;

2)06.04.2016 Октябрським районним судом м. Полтави за ч.2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, 69, ч.1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 22.02.2018 року з Кременчуцької ВК Полтавської області, у зв?язку із відбуттям строку покарання;

3)12.09.2018 Київським районним судом м. Полтави за ч.2 ст. 185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;

4)25.10.2018 Октябрським районним судом м. Полтави за ч. 4 ст. 185, ч.4 ст. 70 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;

5)28.07.2022 Октябрським районним судом м. Полтави за ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року обмеження волі, звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

31.08.2022, близько 13 години 00 хвилин, ОСОБА_3 , перебуваючи поруч із входом до четвертого під?їзду багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , будучи звільненим від відбування покарання з іспитовим строком, маючи не зняту та не погашену судимість, діючи таємно, умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що його дій ніхто не помічає, шляхом вільного доступу, із лавки викрав мобільний телефон марки «Хіоmі Мі9T 6/64GB Carbon Black» IMEІ 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , S/N: НОМЕР_3 , з SIM-картою оператора мобільного зв?язку ПрАТ «ВФ Україна» № НОМЕР_4 , вартістю 5 783 гривні 33 копійки, власником якого є ОСОБА_6 . В подальшому, ОСОБА_3 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальні збитки на суму 5 783 гривні 33 копійки.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 під час досудового розслідування кваліфіковані вірно за ч.4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_3 під час судового розгляду кримінального провадження свою вину визнавав частково, суду пояснював, що 31.08.2022 року, близько 12-13 години, він йшов додому по АДРЕСА_2 . На лавочці біля 4-го під?їзду лежав мобільний телефон, поруч нікого не було, а тому він його взяв, телефон був заблокований. Він пішов в сторону ринка, викинув там сім-картку, а телефон залишив собі, телефоном не користувався. В той же день, біля 14-15 годин, потерпіла зверталась до нього, питала, чи не бачив він телефон, але він злякався і нічого їй не сказав. Потім, десь 02.09.2022 року здав його до ломбарду. Вважає, що він не викрадав мобільний телефон, а просто взяв його з лавочки, біля якої нікого не було, так би мовити знайшов його. Матеріальні збитки в розмірі 5800 грн. потерпілій відшкодував повністю. В судових дебатах обвинувачений повідомив, що повністю визнає свою провину у вчиненому кримінальному правопорушенні, кається у скоєному, дуже жалкує, що таке вчинив, просить суворо його не карати, а також врахувати, що він повністю відшкодував шкоду потерпілій, вона до нього претензій не має. Крім того, він здійснює догляд за двома старенькими бабусями, які не можуть себе самі обслуговувати та матір?ю інвалідом ІІ групи. Просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Окрім визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї провини у скоєні кримінального правопорушення, його вина також повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженню доказами, зокрема:

Показаннями потерпілої ОСОБА_6 , яка в судовому засіданні пояснила, що з ОСОБА_3 мешкає в одному будинку за адресою АДРЕСА_2 . 31.08.2022 року, близько 13.00 годин, вона йшла з важкими сумками до дому. Зупинилась на лавочці, трохи відпочила та пішла до квартири. Зайшла у квартиру та зрозуміла, що забула на лавочці мобільний телефон. Пройшло десь 3 хвилин, вона відразу вибігла на вулицю, телефону вже не було. Вона пішла до ОСОБА_3 , оскільки, коли заходила у під?їзд з сумками, бачила як він йшов біля 3-го під?їзду. Вона запитала в нього, чи на брав він телефон, він сказав, що нічого не знає. Її син цілий день дзвонив на телефон, йшли гудки. На 2-й день син написав на її телефон смс-повідомлення з проханням повернути телефон за винагороду 300 грн., а йому у відповідь написали суму 2000 грн. Син погодився і написав, щоб зустрітись, а у відповідь написали, щоб гроші він скинув на картку. Син не погодився з цим і вона пішла до поліції. Просить суворо ОСОБА_3 не карати, він повністю відшкодував завдану їй моральну шкоду, претензій до нього вона не має.

Показаннями свідка ОСОБА_7 , який в судовому засіданні пояснив, що є сином потерпілої ОСОБА_6 , мешкають з ОСОБА_3 в одному будинку. 31.08.2022 року, близько 13.00 годин мати йому подзвонила та сказала, що вона залишила телефон на лавочці біля під?їзду, а коли повернулась його вже не було. Мати йому розповідала, що бачила ОСОБА_3 , який проходив біля будинку, що вона в нього питала, чи не бачив він телефон, він говорив, що ні. Тоді в цей день він почав телефонувати на номер матері, йшли гудки, але слухавку ніхто не брав, а потім його взагалі ввімкнули. Потім прийшло смс-повідомлення, що телефон на зв?язку. Наступного дня він на телефон матері надіслав повідомлення «Вернити телефон за вознаграждение (пряма мова). Відповіли: «Сколько вознаграждение» (пряма мова). Він написав, що 300 грн., у відповідь написали 2000 грн. Він погодився і написав, що треба зустрітись у вечорі біля того ж під?їзду. Це було 01.09.2022 року. У відповідь прийшло, що зустрічатись не буде, щоб гроші скинули на картку. Він відповів, що гроші дасть лише особисто. Йому відповіли «ні». Тоді він написав, щоб чекали повідомлення від поліції. Потім прийшло смс «До свидания» (пряма мова). Зі слів своє матері він знає, що мати ходила до матері ОСОБА_3 , розмовляла з нею, та сказала, що нічого не знає. ОСОБА_3 відшкодував матері матеріальну шкоду за мобільний телефон.

Показаннями свідка ОСОБА_8 , яка в судовому засідання пояснила, що є матір?ю обвинуваченого. З потерпілою вони в добрих сусідських відносинах. Їй відомо, що в кінці серпня 2022 року ОСОБА_6 забула на лавочці мобільний телефон, а її син його забрав. Однак до неї ОСОБА_6 не підходила та нічого не казала. Десь в перших числах вересня сказала, що залишила телефон на лавочці, а коли повернулась, телефону не було. Ходили чутки, що ОСОБА_6 бачила, як йшов її син, коли вона заходила у під?їзд. Вона питала про це у сина, він сказав, що нічого не брав.

Показаннями свідка ОСОБА_9 , яка в судовому засідання пояснила, що працює в ломбарді «Благо», який розташований на АДРЕСА_3 . Знає ОСОБА_3 , він приходив раніше здавати товар: телефон, колонки. В серпні 2022 року ОСОБА_3 також приходив здавати мобільний телефон блакитного кольору, марку не пам?ятає, можливо«Хіоmі». Сказав, що потрібні гроші. В них є база, вони перевіряють по IMEI чи немає телефону у розшуку, цього телефону там не було.

Крім того, вина ОСОБА_3 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення підтверджується й іншими доказами, зібраними по кримінальному провадженню, зокрема:

Протоколом проведення слідчого експерименту від 28.10.2022 року за участю ОСОБА_3 та доданим до протоколу DVD-R диском, дослідженому в судовому засіданні, на якому міститься відеозапис слідчого експерименту, який було проведено у подвір?ї за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого, ОСОБА_3 добровільно розповів, що 31.08.2022 року йшов від першого під?їзду вказаного будинку, на лавочці біля четвертого під?їзду лежав мобільний телефон, який він взяв та поклав собі, потім пішов у напрямку «Універсаму», де біля базару викинув сім карту мобільного телефону, оскільки телефон був заблокований і він не міг нічого зробити, а телефон залишив собі. 02.09.2022 року він здав даний телефон до ломбарду «Благо», за що отримав 3000 грн. Ніяких дій на встановлення власника телефону він не вчиняв.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 31.10.2022 року за участю ОСОБА_6 та доданим до протоколу DVD-R диском, дослідженому в судовому засіданні, на якому міститься відеозапис слідчого експерименту, який було проведено у подвір?ї за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до якого, ОСОБА_6 добровільно вказала, що 31.08.2022 року біля 13.00 годин на лавці, що розташована із лівої сторони від вхідних дверей залишила свій мобільний телефон «Хіоmі» чорного кольору. Повернувшись через пару хвилин свій телефон не виявила. На дзвінки на даний телефон ніхто не відповідав. Крім цього, коли вона заходила до під?зду , то бачила ОСОБА_3 , який проходив від 3-го під?їзу в напрямку 4-го. В цей же день вона розмовляла з ним з приводу того, чи не бачив він її телефон, який лежав на лавці, він сказав, що не бачив. Після розмови з поліцією вона дізналась, що до викрадення її телефону причетний ОСОБА_3 , який потім зізнався, що він знайшов її телефон.

Висновком експерта від 26.10.2022 №СЕ-19/117-22/14555-ТВ та ілюстративною таблицею до нього, відповідно до якого вартістю мобільного телефону марки «Хіоmі Мі9T 6/64GB Carbon Black» станом на 31.08.2022 року могла становити 5 783,33 грн.

Листом ПТ «Ломбард Донкредит ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» від 20.10.2022 №18767, відповідно до якого саме ОСОБА_3 02.09.2022 заклав мобільний телефон «Хіоmі Мі9T 6/64GB» та отримав 3100 грн.

Статтею 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв?язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цьогоКодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Аналізуючи зібрані по кримінальному провадженню докази, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, окрім повного визнання провини обвинуваченим, повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами, визнаними судом належними, допустимими та достатніми.

Так, показання потерпілої ОСОБА_6 є послідовними, логічними, повністю узгоджуються з іншими, зібраними по кримінальному провадженню доказами, та підтверджують обставини скоєння щодо неї кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті та встановлені під час розгляду кримінального провадження, а тому сумніватись в їх правдивості у суду підстав немає.

Підстав з її боку оговорювати ОСОБА_3 судом не встановлено.

Показання допитаних свідків, а також протоколи слідчих експериментів від 28.10.2022 року за участю ОСОБА_3 та від 31.10.2022 року за участю ОСОБА_6 підтверджують, що саме ОСОБА_3 викрав мобільний телефон, належний ОСОБА_6 , та заклав його в ломбард «Благо».

Положеннями ст. 337 ЦК України, які регулюють цивільно-правові відносини з приводу знахідки, передбачено, що особа, яка знайшла річ, повинна негайно повідомити про знайдену річ особу, яка її загубила, а у разі якщо така особа або її місцезнаходження невідомі, то заявити про знахідку до Національної поліції або органів місцевого самоврядування.

З показань потерпілої ОСОБА_6 вбачається, що вона в цей же день звернулась до ОСОБА_3 з питанням, чи не знаходив він на лавочці її мобільний телефон, на що останній ствердно відповів, що не знаходив.

В судовому засіданні і сам ОСОБА_3 підтвердив, що не намагався повернути потерпілій мобільний телефон, оскільки злякався, до поліції або органів місцевого самоврядування з приводу знахідки мобільного телефону не звертався.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, зазначеною у постанові від 11 грудня 2014 року (справа №5-23кс14), заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна. На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Аналогічна правова позиція міститься і в постановах Верховного Суду від 20.03.2018 року у справі №464/3742/15-к (провадження №51-850км18); від 06.11.2018 у справі №127/3792/16-к (провадження №51-51-660км18); від 02.10.2018 у справі №686/23920/16-к (провадження №51-5623км18); від 18.07.2019 у справі №761/31918/14-к (провадження №51-795км19).

З аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, вбачається, що обвинувачений достеменно знав, кому належить мобільний телефон, умисно перешкоджав потерпілій в поновленні її права володіння майном, повідомивши їй неправдиву інформацію про те, що нічого не знаходив, хоча саме він взяв телефон, намагався його розблокувати, а не змігши це зробити, викинув сім-карту, та здав до ломбарду. Вказані дії обвинуваченого свідчать про те, що наміру повертати мобільний телефон обвинувачений не мав, з ломбарду його не викупав, а отже в його діях наявний складу злочину - крадіжки майна потерпілої ОСОБА_6 .

Отже, за встановлених судом обставин, в діях обвинуваченого ОСОБА_3 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчинені кримінального правопорушення визнав повністю, щиросердно розкаявся у скоєному, активно сприяв органу досудового розслідування у розкритті кримінального правопорушення, повністю відшкодував завдануматеріальну шкоду, потерпіла не має до обвинуваченого претензій ні матеріального, ні морального характеру, що визнається судом обставинами, що пом`якшують його покарання.

Також, судом враховується стан здоров?я обвинуваченого ОСОБА_3 , який, згідно інформації КП «Полтавський обласний центр терапії залежностей ПОР» від 17.05.2024 року №2867, перебуває під спостереженням з 15.12.2014 року по теперішній час з діагнозом: «ППР-О, синдром залежності», одержував замісну підтримуючу терапію з 25.11.2020 р. по 21.03.2021 з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади пов?язані зі вживанням опіоїдів, синдром залежності, утримання в умовах замісної терапії».

Суд також враховує сімейний стан обвинуваченого ОСОБА_3 , який мешкає разом з батьками. Батько ОСОБА_10 перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_5 , про що свідчить довідка від 02.10.2022 року №1666, а мати ОСОБА_8 з 16.12.2022 є інвалідом ІІ групи, безстроково.

Крім того, ОСОБА_3 здійснює догляд за двома бабусями ОСОБА_11 , 1942 року народження та ОСОБА_12 , 1948 року народження, які в силу свого віку та хронічних хвороб не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватись.

За місцем проживання обвинувачений ОСОБА_3 характеризується позитивно, скарг на нього не надходило, приймає участь в громадських зборах і роботах, що проводяться в будинку та на прилеглій території, доброзичливо та з повагою ставиться до мешканців будинку, поводить себе чемно і старанно.

На обліку у лікаря-психіатра обвинувачений не перебуває.

Відповідно до позиції ВС у постанові від 07 червня 2018 року у справі № 203/921/16-к (провадження № 51-3129км18), якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, передбачену у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом ч. 4 ст. 67 КК суд не може ще раз врахувати ні повторності, ні рецидиву злочину при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Отже, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Відповідно до ч.3 ст. 65 КК України підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м?якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р., з відповідними змінами «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній послатися на ч. 1 ст. 69 КК. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

З урахуванням вказаних вимог закону, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує суспільну небезпеку вчиненого ним діяння, його обставини та наслідки, особу винного, обставини, що пом`якшують його покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, зокрема: повне визнання своєї провини, усвідомлення суспільної небезпеки характеру свого діяння та його наслідків, активне сприяння органу досудового розслідування у розкритті кримінального правопорушень, щиросердне каяття у скоєному, тобто, дійсно відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, повне відшкодування матеріальної шкоди завданій потерпілій, а також стан здоров?я обвинуваченого, його сімейний стан, обвинувачений здійснює догляд за двома бабусями, 1942 р.н. та 1948 р.н., які в силу свого віку та хронічних хвороб не можуть самостійно пересуватись та самообслуговуватись, а також матір?ю, яка є інвалідом ІІ групи, безстроково, враховує думку потерпілої ОСОБА_6 , яка в судовому засіданні не наполягала на суворому покаранні для обвинуваченого, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, а тому вважає, що є всі підстави для призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_3 із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України.

Одночасно, суд враховує, що ОСОБА_3 раніше судимий, судимості не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, вчинив нове умисне, корисливе, тяжке кримінальне правопорушення в період іспитового строку, яке вчинив повторно, в умовах воєнного стану, через дуже короткий проміжок часу після ухвалення вироку, за яким було призначено покарання із застосуванням ст. 75 КК України, що свідчить про те, що обвинувачений не зробив для себе жодних висновків, на шлях виправлення не став, свою поведінку не змінив, продовжив займатись злочинною діяльністю.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», у разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК) ( 2341-14 ) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов?язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м?які види покарання.

Враховуючи той факт, що особі повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а також ту обставину, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також всі інші вищевикладені обставини, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання у вигляді позбавлення волі, яке він повинен відбувати реально, визначивши остаточне покарання на підставі ч.1 ст. 71 КК України, частково приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 28.07.2022 року.

За глибоким переконанням суду саме така міра покарання буде законною, обґрунтованою, справедливою, пропорційною і співрозмірною із ступенем тяжкості, характером, обставинами та наслідками вчиненого кримінального правопорушення, відповідати особі обвинуваченого та меті покарання, а також буде розумним балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав і свобод особи.

Відносно ОСОБА_3 по кримінальному провадженню запобіжний захід не обирався.

Прокурором під час проведення судових дебатів заявлено клопотання про обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу, до набрання вироком законної сили, у виді тримання під вартою.

Вирішуючи заявлене клопотання, суд виходить з наступного:

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути арештований та триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку, встановлених законом.

У чинному КПК України питання застосування запобіжних заходів, у тому числі і тримання під вартою на стадії підготовчого провадження врегульовані ч. 3 ст. 315 КПК України, а на стадії судового розгляду ст. 331 КПК України, які вирішують ці питання в порядку, передбаченому главою 18 розділу II КПК України.

У главі 18 КПК України порядок розгляду клопотань і застосування запобіжного заходу, у вигляді тримання під вартою визначаються відповідно ст. ст. 183, 193, 194, 196, 197, 202, 492 КПК України.

Згідно приписів ч. ч. 1, 4 ст. 196, ст. ст. 197, 202, 205 КПК України застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою здійснюється на підставі ухвали суду, яка підлягає негайному виконанню і строк дії якої не може перевищувати 60 днів. Ухвала слідчого судді, суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення (ст. 205 КПК України) .

Жодна із глав КПК України не містить іншого порядку взяття, тримання та звільнення особи з-під варти на будь-якій стадії процесу, ніж в порядку та строки як це передбачено у главі 18 розділу II КПК України, а саме: шляхом постановлення ухвали суду щодо взяття особи під варту або зміну запобіжного заходу.

В розумінні закону ч. 5 ст. 202 КПК України, за допомогою висновку від попереднього правового явища до наступного і навпаки, можна дійти висновку, що тримання особи під вартою можливо лише на підставі судового рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає такий запобіжний захід.

П. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України зазначає, що у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім інших питань, приймається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Разом з тим, однією із засад кримінального провадження є доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень (ч. 1 п. 14 ст. 7 КПК України).

Відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 21 КПК України, вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України. При тлумаченні вказаної правової норми за допомогою висновку від протилежного, випливає, що якщо обов`язковими і такими що підлягають безумовному виконанню є судові рішення, що набрали законної сили, то, відповідно, судові рішення, які не набрали законної сили не є обов`язковими і не підлягають виконанню.

Із системного тлумачення ст. ст. 532, 533, 535 КПК України, які встановлюють порядок набрання судовим рішенням законної сили та його виконання, можна зробити висновок, що вирок вступає у законну силу після спливу строку на подачу апеляційної скарги або після апеляційного оскарження, у зв`язку із чим виконання вироку суду до набрання ним законної сили законом не передбачено.

Таким чином, необхідно чітко розмежовувати такі поняття, як винесення рішення і виконання рішення , так як передбачаючи можливість винесення такого рішення (п/п 1 п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України) законодавець не передбачив можливість виконання такого рішення до вступу вироку в силу та передбачив можливість виконання вироку суду вже після вступу такого рішення суду в законну силу.

Крім цього, законодавець чітко визначив, що може бути підставою для тримання особи під вартою та в якому порядку це вирішується (ч. 2 ст. 331 КПК України), тобто правовою підставою для обрання такого запобіжного заходу, як взяття під варту, може слугувати лише ухвала суду, або вирок, однак який вже набрав законної сили і зазначені дії щодо взяття під варту, будуть лише слугувати не заходом забезпечення кримінального провадження, а відбуванням покарання, визначеним судом у відповідному вироку.

В жодній нормі КПК України не міститься посилання на те, що вирок суду першої інстанції може вступати в силу не за правилами, визначеними в ст. 532 КПК України, а будь-яким іншим чином. Також, в КПК України не зазначено про те, що якась частина вироку може вступати в силу раніше, а якась частина вироку може вступати в силу в порядку ст. 532 КПК України.

Як випливає із рішень Європейського суду з прав людини, поняття свавілля у ст. 5 § 1 має більш широке значення, аніж просто недотримання національного законодавства, тому що позбавлення волі може бути законним з точки зору внутрішнього права, але все ж свавільним в розумінні Конвенції, порушуючи тим самим її положення.

Європейський суд наголошує на тому, що у справі, в якій йдеться про позбавлення свободи, особливо важливим аспектом є дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, неодмінною вимогою є наявність у національному законі чітко сформульованих умов, за яких здійснюється позбавлення свободи, та забезпечення передбачуваності застосування самого цього закону, тобто відповідності його до встановленої Конвенцією вимоги законності (рішення по справі Стіл та інші проти Сполученого Королівства).

Отже, системний аналіз норм кримінального процесуального законодавства України свідчить про те, що обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вироком суду з визначенням у резолютивній частині вироку строком настання певної події, а саме: набрання цим вироком законної сили, не відповідає критерію передбачуваності закону для цілей ст. 5 Конвенції та ст. ст. 196, 197, 202 КПК України.

Таким чином, суд вважає, що відсутні законні підстави для обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлений.

Також, у відповідності до ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого підлягає стягненню витрати на проведення судової експертизи в розмірі 755,12 грн. у відповідності до наданої довідки.

Речові докази по кримінальному провадженню відсутні.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст. 185 КК України.

Призначити ОСОБА_3 покарання за ч.4 ст. 185 КК України, із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України, у вигляді 3 /трьох/ років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 28.07.2022 року остаточно до відбування призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді 3 /трьох/ років 9 /дев?яти/ місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з часу його фактичного затримання по виконанню вироку суду.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий, на користь держави, витрати на проведення судової експертизи в розмірі 755 /сімсот п?ятдесят п?ять/ гривень 12 копійок.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 /тридцяти/ днів з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутній в судовому засіданні.

Суддя Октябрського районного суду

м. Полтави: ОСОБА_1