ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/338/24 Справа № 712/9605/21 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Соснівського райсуду м. Черкаси від 5.02.2024 р. у кримінальному провадженні № 0001960 від 18.07.2021 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_9 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Шпола Черкаської обл., ук-

раїнець, громадянин України, має середню ос-

віту, одружений, має на утриманні неповноліт-

ню дитину, працює у ФОП ОСОБА_10 ,

раніше не судимий, зареєстрований

АДРЕСА_1 ,

проживає

АДРЕСА_2 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

До набрання вироком законної сили обрано ОСОБА_9 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покладено на ОСОБА_9 наступні обов`язки, а саме: повідомляти суд про зміну свого місця проживання, реєстрації, роботи та номеру засобів зв`язку.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 рахувати з моменту фактичного затримання, після набрання вироком законної сили.

Цивільний позов до ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволений частково.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 152 196,40 грн. та моральну шкоду в сумі 250 000 грн., витрати на правову допомогу у сумі 26000,00 грн., а всього 428 196,40 грн..

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 в частині відшкодування шкоди з АТ «ПРОСТО - страхування» провадженням закрито у зв`язку з відмовою.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів під час здійснення досудового розслідування за проведення судових експертиз на загальну суму 6538,00 грн..

Скасовано арешт з автомобіля «Mitsubishi Lancer» р/номер НОМЕР_1 та мотоцикла «Kawasaki» р/номер НОМЕР_2 , які були накладені ухвалами Соснівського райсуду м. Черкаси від 22.07.2021 р.

Питання про речові докази судом вирішені відповідно до вимог КПК України.

Вироком суду встановлено, що 17.07.2021 р. приблизно о 18:00 год. ОСОБА_9 , керуючи автомобілем «Mitsubishi Lancer», р/номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Смілянська в м. Черкаси зі сторони м. Сміла в напрямку вул. 30 років Перемоги, в порушення вимог пунктів 10.1 та 16.13 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, на нерегульованому перехресті із заїздом до прилеглої території АЗК «БРСМ - Нафта», що за адресою АДРЕСА_3 , перед поворотом ліворуч та зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав переваги в русі транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку, після чого почав здійснювати манер повороту ліворуч та допустив зіткнення з мотоциклом «Kawasaki», р/номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , який рухався в зустрічному напрямку. У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла ОСОБА_11 від отриманих травм помер.

Не погоджуючись з вироком суду, потерпілий ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій, не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, просить вирок скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства.

Під час апеляційного розгляду просить дослідити матеріали, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_9 , а також ті матеріали, що обґрунтовують цивільний позов.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Затримати ОСОБА_9 в залі судового засідання. Строк покарання рахувати з моменту фактичного затримання.

Задовольнити цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_12 у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, потерпілий ОСОБА_7 зазначив, що при призначенні покарання суди повинні суворо дотримуватися вимог ст. ст. 50, 65 КК України стосовно загальних засад його призначення. Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про засудженого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Оскільки через ці засади реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, особі, що вчинила злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і для попередження нових злочинів (п. 1 Постанови ПВСУ від 24 жовтня 2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання»). При цьому необхідно враховувати ступінь тяжкості, обставини цього злочину, його наслідки та дані про особу засудженого. Тобто, реалізація мети покарання пов`язана із вибором його виду та розміру. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини.

Зокрема, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів, критерії якого визначені ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Однак суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 в повному обсязі ці вимоги закону не виконав.

Під врахуванням особи винного повинно передбачатись врахування судом позитивних і негативних соціальних, фізичних, психічних і правових характеристик особи, які мають кримінально-правове значення.

Під час судового розгляду ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав частково, при цьому намагався перекласти вину на ОСОБА_11 . У свою чергу, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щире каяття.

Однак, з цим потерпілий не погоджується, оскільки в суді достеменно встановлено фальсифікацію характеристики обвинуваченого ОСОБА_9 , яка видана ФОП ОСОБА_13 . Так, згідно інформації органів Пенсійного фонду та Державної податкової служби, згаданий вище підприємець з 01.01.2019 р. найманих працівників не мав.

Крім того, ОСОБА_9 отримавши, незрозуміло яким чином автомобіль «Mitsubishi Lancer», на який накладено арешт і заборонено його відновлення та використання, в порушення вимог чинного законодавства відновив та використовує його, а також надав можливість своїм рідним експлуатувати вказаний транспортний засіб.

Звертає увагу суду, що витрати на відновлення пошкодження транспортного засобу значно перевищують ті кошти, які намагався обвинувачений передати потерпілому.

Суд першої інстанції невірно застосував норми ст. 66 КК України та безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, його щире каяття, оскільки вказані висновки є хибними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Безпосередньо після вчинення ДТП ОСОБА_9 медичну допомогу ОСОБА_11 не надав та швидку допомогу не викликав. Упродовж усього часу перебування ОСОБА_11 на лікуванні ОСОБА_9 жодного разу до лікарні не з`явився та допомоги ніякої не пропонував. Вказане свідчить про відсутність у ОСОБА_9 щирого каяття.

Крім того, ОСОБА_9 не сприяв розкриттю злочину, а навпаки безпідставно намагався перекласти вину на ОСОБА_11 .

З огляду на викладене у діях ОСОБА_9 відсутні обставини, передбачені ст. 66 КК України, які пом`якшують покарання.

Під час судового розгляду потерпілим було подана позовна заява до ОСОБА_9 про стягнення матеріальної шкоди, пов`язаної з витратами на лікування і придбання медичних препаратів за період перебування ОСОБА_11 у КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» у сумі 47134,46 грн., матеріальну шкоду, яка не погашається страховим відшкодуванням у загальному розмірі 124778,00 грн., матеріальну шкоду у виді витрат на поминальні обіди в розмірі 26792,40 грн., матеріальну шкоду, заподіяну пошкодженням транспортного засобу - мотоцикла у сумі 626,00 грн., яка перевищує ліміт страхового відшкодування, процесуальні витрати на правничу допомогу у сумі 26000,00 грн., моральну шкоду в розмірі 1 000 000, 00 грн..

Однак суд, у вироку лише частково задовольнив цивільний позов в частині моральної шкоди на суму 250 000 грн., не обґрунтувавши вказане.

На зазначений вирок захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині призначеного покарання. Просить призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій захисник вважає, що оскаржуваний вирок суду стосовно ОСОБА_9 підлягає зміні в частині призначеного покарання через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого у зв`язку з суворістю.

Апелянт зазначає, що місцевим судом при призначенні покарання, хоча і перелічено, але не враховано характер та мотиви допущених порушень правил безпеки дорожнього руху. Аналіз фактичних обставин свідчить про те, що ДТП сталася за участі двох водіїв транспортних засобів та з вини обох водіїв. Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває дослідження характеру та черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв. Місцевий суд не дослідив ту обставину, що потерпілий ОСОБА_11 їхав зі швидкістю, що вдвічі перевищувала дозволену, чим створив небезпечну ситуацію на перехресті.

Під час проведення медичного обстеження не було взято зразки крові постраждалої особи для дослідження на вміст алкоголю.

У вироку взагалі відсутня будь-яка оцінка судом аргументів обвинуваченого стосовно незаконних дій водія мотоциклу, які передували ДТП.

Суд не надав належну оцінку доводам свідка ОСОБА_14 , яка була пасажиром автомобіля «Mitsubishi Lancer», і зазначала про те, що вчасно помітити мотоцикліста та відреагувати шляхом гальмування у обвинуваченого не було можливості, оскільки водій мотоцикла рухався на дуже великій швидкості. Показання свідка ОСОБА_14 підтверджуються висновком експерта № КСЕ-19/124-21/10406 від 31.08.2021 р., яким встановлено швидкість руху мотоцикла в межах 95,1 ... 102,9 км/год. при дозволеній швидкості 50 км/год. Вказані обставини, крім показань свідка ОСОБА_14 , підтверджуються протоколом огляду місця події від 17.07.2021 р. та протоколами огляду відеозаписів з камер спостереження на місці ДТП.

Сторона захисту при застосуванні ст. 75 КК України просить врахувати, що обвинувачений ОСОБА_9 впродовж кримінального провадження щиро розкаявся у вчиненому, визнав свою вину, врахувати особу обвинуваченого, його вік (52 роки), те, що він раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, постійно працює, одружений та має двох дітей, після ДТП не залишив місце пригоди, а надав допомогу потерпілому.

У запереченні на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 захисник ОСОБА_8 висловив свою позицію стосовно необхідності залишення апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 без задоволення, як необґрунтованої та такої, що не підлягає до задоволення.

Заслухавши доповідь судді, потерпілого ОСОБА_7 , який просив задовольнити його апеляційну скаргу із вказаних у ній підстав та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу захисника із вказаних у ній підстав, але заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення обох апеляційних скарг, вважаючи вирок місцевого суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, провівши часткове судове слідство в частині дослідження характеризуючих даних обвинуваченого ОСОБА_9 , апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог закону при прийнятті рішення у даному кримінальному провадженні.

Оскільки апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подані на вирок місцевого суду лише в частині призначеного покарання та в частині вирішення цивільного позову, а стосовно доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 в інкримінованому йому діянні та правильності кваліфікації його дій, ніхто з учасників процесу апеляційних скарг не подавав, сам обвинувачений ОСОБА_9 свою вину в інкримінованому йому діянні, і в суді першої інстанції, і на стадії апеляційного розгляду, визнав повністю, то у зв`язку з цим апеляційний суд переглядає законність вироку лише в частині призначеного покарання та в частині вирішення цивільного позову.

Доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 про те, що вирок необхідно скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, задовольнити його цивільний позов у повному обсязі, то апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_9 призначено з порушеннями визначених законом загальних засад.

Апеляційний суд, перевіривши відповідність міри покарання, встановив, що вона у даному кримінальному провадженні обґрунтовано призначена у виді реального позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Суд першої інстанції в даному провадженні обґрунтовано встановив, що щире каяття, в тій частині яке характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, а саме, що обвинувачений ОСОБА_9 повністю визнав свою вину, дав правдиві показання, він щиро жалкує про вчинене, намагався частково відшкодувати потерпілому матеріальні збитки, що підтверджено квитанціями про перерахування коштів.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, в тому числі й під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Ці обставини були встановлені під час судового розгляду, викладені у вироку суду, знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду та узгоджуються з висновками, які викладені в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 4.10.2022 р. у справі № 523/4890/19.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції належним чином обґрунтовано врахував суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_9 злочину, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який згідно ст.12 КК України, є тяжким злочином, але з необережною формою вини, вчинений у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, тобто джерела підвищеної небезпеки, а також тяжкість наслідків, які настали в результаті скоєного правопорушення та які є незворотніми, оскільки призвели до загибелі людини; обвинувачений характеризується виключно з позитивної сторони; раніше він не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину та матір похилого віку, за якою здійснює догляд; його відношення до скоєного; наявність обставин, що пом`якшують покарання; те, що не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра; ініціював добровільне відшкодування заподіяної шкоди, про що свідчать квитанції, які приєднані до матеріалів кримінального провадження, в момент ДТП був у тверезому стані; поведінку обвинуваченого після скоєння злочину. Крім того, до вчинення даного необережного злочину обвинувачений не був помічений у будь-яких інших протиправних діях, раніше ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України не притягувався і з урахуванням всіх цих обставин суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначити ОСОБА_9 покарання пов`язане з реальним позбавленням волі, але не в максимальному розмірі визначеному санкцією ч. 2 ст. 286 КК України оскільки, на думку суду, ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого у більш короткий строк його ізоляції від суспільства.

З таким висновком повністю погоджується апеляційний суд і вважає його обґрунтованим та переконливим. При цьому апеляційний суд також враховує, що матеріалами справи доведено істотне перевищення швидкості руху потерпілого на мотоциклі, що на переконання суду безумовно вплинуло на наслідки ДТП.

Такі висновки узгоджуються з судовою практикою, яка викладена у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», що щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, а також у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 4.04.2019 р. у справі № 750/11386/17, тому доводи апеляції потерпілого ОСОБА_7 в цій частині апеляційний суд визнає необґрунтованими.

При цьому, на думку апеляційного суду, місцевий суд дійшов вірного висновку щодо позиції потерпілого, який наполягав на найсуворішій мірі покарання, так як судом першої інстанції було враховано, що така позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними юридичної переваги. Справедливість покарання повинна визначатись з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин. Покарання має відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.

Крім того, обираючи вид та міру покарання, суд дійшов вірного висновку про те, що покарання за своїм видом та розміром має відповідати загальним засадам призначення покарання, визначених ст. ст. 50 та 65 КК України, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з врахуванням обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме щире каяття та відсутністю обставин, які обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції виклав у вироку всі обставини, які кримінальний закон вимагає встановити та враховувати при призначенні покарання.

Отже, суд першої інстанції ,визнавши ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначив покарання, яке за своїм видом і розміром є відповідним характеру вчинених дій, їх ступеню небезпечності та даним про особу винного і дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо призначення ОСОБА_9 покарання у виді реального позбавлення волі строком 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, яке повністю відповідає вимогам КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 про задоволення його цивільного позову у повному обсязі, то ці доводи до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, при вирішенні питання щодо задоволення позову пред`явленого до ОСОБА_9 , суд першої інстанції виходив із положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, зокрема стосовно того, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановив, що матеріальна шкода завдана внаслідок вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення за обставин викладених в обвинуваченні, тому сумнівів у добровільності визнання цих обставин не вбачається, також врахована позиція обвинуваченого, який позовні вимоги потерпілих визнав у повному обсязі, відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги потерпілого про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 152 196, 40 грн. підлягають до задоволення у повному обсязі і з цим погоджується суд апеляційної інстанції.

Згідно п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 р. зазначається, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом констатації судом факту порушення. В даному рішенні ЄСПЛ констатував, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Встановлено, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_11 , його батько, який є потерпілим у кримінальному провадженні, безумовно зазнав сильних душевних переживань та страждань і перебуває у стресовому стані, оскільки назавжди втратив рідного сина. У такий спосіб йому була заподіяна моральна шкода. З урахуванням глибини смерті близької людини, непоправної втрати та тривалості душевних страждань, які зазнали члени родина, а саме дружина та дочка, пов`язаних з невідворотністю втрати свого батька та чоловіка, позбавленням можливості спілкуватись з ним в подальшому та істотними змінами в сімейному житті, оскільки останні змушені створювати додаткові зусилля для подальшої організації свого життя. Враховуючи ступінь вини ОСОБА_9 , його матеріальний стан, спроможність реально задовольнити вимоги позивача та з огляду на вимоги розумності і справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що моральну шкоду, яку належить відшкодувати ОСОБА_7 необхідно задовольнити частково в розмірі 250 000, 00 грн.

Визначений судом розмір відшкодування не перевищує відповідних засад розумності, виваженості та справедливості, визначених згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Апеляційний суд погоджується з таким висновками суду, оскільки вони є обґрунтованими та вмотивованими, місцевий суд зазначив, чому він дійшов такого висновку та послався на норми закону і правову позицію Верховного Суду.

При визначенні розміру відшкодування суд врахував вимоги розумності і справедливості. Згідно ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. За нормами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ст. 23 ЦК України). Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Таким чином, при вирішенні цивільного позову суд першої інстанції врахував всі обставини та визначив розмір грошового відшкодування виходячи з характеру кримінального правопорушення, глибини хвилювань потерпілого, інших обставин по справі та визначив остаточні суми, які підлягають стягненню з обвинуваченого, виходячи із сукупності вказаних обставин з урахуванням вимог розумності та справедливості, встановлені ст. 23 ЦК України і підстав для скасування вироку в частині вирішення цивільного позову та необхідності задовольнити цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_12 у повному обсязі, апеляційний суд не вбачає.

Вирок суду в цій частині є законним та обґрунтованим, а відтак посилання в апеляції потерпілого ОСОБА_7 на те, що суд першої інстанції у своєму рішенні лише частково задовольнив цивільний позов в частині моральної шкоди на суму 250 000 грн., не обґрунтувавши вказане до задоволення не підлягають, тому що суд з цього приводу зробив вірні та обґрунтовані висновки із зазначенням чому він дійшов таких висновків і апеляційний суд погоджується з ними.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що необхідно змінити вирок в частині призначеного покарання та призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку, то апеляційний суд вважає такі доводи теж безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст. ст. 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 КК України, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції вказав, що враховуючи конкретні обставини кримінального правопорушення, суд вважає неможливим застосувати вищезгадані вимоги КК України до ОСОБА_9 , оскільки дії останнього призвели до загибелі людини.

Апеляційний суд повністю погоджується з таким висновком, враховуючи тяжкість наслідків, які настали в результаті скоєного правопорушення та які є незворотніми і призвели до загибелі потерпілої особи.

Крім того, відповідно до правового висновку, який викладений у Постанові Верховного Суду від 04.10.2022 р. (справа № 523/4890/19, провадження № 51-1628 км22), виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання та позитивно або негативно характеризують особу винного.

У даному кримінальному провадженні ступінь тяжкості злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, згідно ст. 12 КК України, є тяжким злочином, але з необережною формою вини, вчинений у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, тобто джерела підвищеної небезпеки, що призвело до загибелі потерпілого, та на переконання апеляційного суду, у цьому випадку звільнення особи від реального відбування покарання не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримання Правил дорожнього руху і не сприятиме запобіганню вчиненню нових злочинів іншими водіями.

Відтак, апеляційний суд, як і суд першої інстанції не вбачає підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що справедливим, та таким, яке сприятиме виправленню обвинуваченого ОСОБА_9 , попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також таким, що не буде становити особистий надмірний тягар для особи, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, доцільним буде остаточне покарання пов`язане з його ізоляцією від суспільства, у виді позбавлення волі із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, як достатнього для його особи з врахуванням вищезазначених обставин, терміном на 4 роки.

Призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання, на переконання апеляційного суду, відповідає меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягнута до кримінальної відповідальності, оскільки підстав для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням суд при розгляді кримінального провадження не встановив, як і не встановлено таких підстав під час розгляду справи в апеляційному суді.

У даному кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання призначено з порушеннями визначених законом загальних засад.

Апеляційний суд погоджується з вироком місцевого суду з приводу призначеного покарання, вважаючи, що саме такий вид покарання і на такий строк буде достатнім для виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим, апеляційний суд не вбачає законних та обґрунтованих підстав для пом`якшення призначеного покарання, як про це просить апелянт.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає законних та обґрунтованих підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання як і для збільшення призначеного покарання та скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б були безумовною підставою для зміни або скасування судового рішення, апеляційний суд не вбачає. Підстав для зміни вироку, передбачених ст. ст. 409 та 414 КПК України, апеляційний суд не вбачає, тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 до задоволення не підлягають, а вирок місцевого суду стосовно нього є законним та обґрунтованим та не підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 405, 407 та 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Соснівського райсуду м. Черкаси від 5.02.2024 р., яким ОСОБА_9 , визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки залишити без змін.

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді