Справа № 307/2291/17
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.09.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/417/23 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 14.06.2023.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , зареєстрований в АДРЕСА_2 , громадянин України, із повною загальною середньою освітою, одружений, що має на утриманні одну неповнолітню дитину, в порядку ст. 89 КК України несудимий, засуджений:

- за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту його затримання після набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 80000 (вісімдесят тисяч) грн моральної шкоди. У решті позовних вимог відмовлено.

Речові докази: хрестоподібний гайковий ключ, зразки букального епітелію потерпілого та три камені - знищено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати у сумі 4763 (чотири тисячі сімсот шістдесят три) грн 16 коп. за проведення експертизи.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

18.12.2016 близько 15 год в урочищі «Потік» у АДРЕСА_1 , неподалік свого вівчарника, без номера, обвинувачений ОСОБА_6 підійшов до автомобіля марки «ВАЗ 2121» н/з НОМЕР_1 , на якому потерпілий ОСОБА_8 . міняв порізане невстановленою особою колесо. Під час сварки, яка виникла на ґрунті тривалих особистих неприязних відносин, ОСОБА_6 взяв хрестоподібний гайковий ключ, за допомогою якого потерпілий проводив заміну колеса та умисно наніс ним ОСОБА_8 один удар по голові, від якого ОСОБА_8 впав обличчям на землю, прикривши потилицю руками. Після чого обвинувачений ОСОБА_6 наніс йому ще кілька ударів ключем в область голови та руки, внаслідок чого спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, які являються небезпечними для життя в момент їх спричинення.

-2-

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник-адвокат ОСОБА_7 просять вироку щодо ОСОБА_6 скасувати та закрити провадження. В обґрунтування апеляційної скарги вказують на те, що надані стороною обвинувачення докази не доводять винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. Суд безпідставно відкинув аргументи сторони захисту, які направлені на виправдання обвинуваченого через недоведеність вини у пред`явленому обвинуваченні, не навівши належних мотивів на їх спростування. Крім того, сторона захисту стверджує про допущені судом першої інстанції істотні процесуальні порушення, пов`язані зі змістом вироку та додержанням положень ст. 374 КПК України. В судовому засіданні ОСОБА_6 стверджував, що у вказаний стороною обвинувачення період часу перебував в іншому місці. Потерпілий, з яким обвинувачений вже тривалий час перебуває у неприязних стосунках, умисно наговорює на нього як на особу, яка нібито нанесла йому тілесні ушкодження і робить це з метою помсти за активну агітацію і обрання іншої особи сільським головою. Окрім того, стороною захисту під час судового розгляду після допиту судово-медичного експерта ОСОБА_10 , за наявним у матеріалах провадження виконаним нею висновком судово-медичної експертизи № 58 від 26.01.2017, було заявлено клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи, оскільки первинна була проведена під час досудового розслідування без матеріалів кримінального провадження, при цьому історію хвороби експерт витребувала сама, а цифровий диск із записами СКТ до висновку їй надав особисто потерпілий. Разом з тим, знаряддя злочину експертом взагалі не досліджувалось, а у висновку зазначено про розходження діагнозу, виставленого різними лікарями. Тому експерт направила потерпілого без погодження зі слідчим до іншого лікаря для консультації, який і визначив у потерпілого ряд тілесних ушкоджень, що суперечить вимогам Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом МОЗ від 17.01.1995 за № Також звертають увагу на те, що з диском на якому наявний запис СКТ сторона захисту не ознайомлювалась і такий доказ їй не відкривався. Експерт ОСОБА_10 у своєму висновку припустила, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження можливо були спричинені при локальних ударах металевим гайковим ключем, хоча такого питання перед нею слідчим не ставилось. Таке дослідження є предметом судово-медичної криміналістичної експертизи, у проведенні якої суд відмовив, відхиливши клопотання сторони захисту про її проведення. Між тим, мають місце суттєві суперечності, які виникли як з показань потерпілого та з висновку експерта щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень та кількості ударів, більш того, експерт спростувала показання потерпілого про можливість спричинення ушкоджень черепа одним ударом. Висновок повторної судово-медичної експертизи № 6 від 28.05.2020, зроблений всупереч ухвалі суду та постановлених на вирішення експертизи питань, який не містить досліджень та відповіді на питання, які суд поставив на вирішення. Більш того, повторна експертиза повинна була бути проведення за участю кількох експертів, а не одним експертом ОСОБА_11 , що ставить проведену ним експертизу поза законом, а її оцінку судом на предмет належності й допустимості, такою, що суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства та принципу об`єктивної оцінки доказу. На час проведення дослідження експертом ОСОБА_12 навмисно зроблено неправдивий висновок за наслідками перевірки СКТ № 1473 від 19.12.2016 про перелом передньої лобної стінки фронтальної пазухи з переходом на основу черепа, а перелому передньої та бічної стінки гайморової пазухи справа у ОСОБА_8 , оскільки на томографії такі тілесні ушкодження у ОСОБА_8 відсутні, а експертом штучно створено ймовірність таких переломів, що стало підставою для визначення тяжкості тілесних ушкоджень. Також вказують про відсутність протоколу огляду місця події, а тому відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_8 на своєму автомобілі, а також свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_13 перебували 18.12.2018 в урочищі Потік

-3-

в с. Грушево. Відсутні підтвердження про телефонні дзвінки ОСОБА_8 свідками ОСОБА_22 та ОСОБА_13 , так і про спроби вказаних осіб зателефонувати в поліцію 18.12.2016. Посилання свідка ОСОБА_14 та ОСОБА_13 на те, що вони дзвонили з місця події до поліції, однак не було зв`язку, спростовують показання потерпілого про те, що він за годину до нього зателефонував ОСОБА_22 і попросив привезти колесо для заміни, тому покази потерпілого в цій частині є неправдивими. Долучений до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу хрестоподібний гайковий ключ, не може бути знаряддям злочину, оскільки жодною з експертиз на ньому не виявлено біологічних слідів. Крім того, під час судового розгляду потерпілий заявив, що цей ключ видала поліції його дружина, хоча з протоколу додаткового допиту потерпілого слідує, що ключ видав добровільно саме він. Також на думку сторони захисту, залишились неспростованими доводи сторони захисту щодо ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, так і місця події, факту їх спричинення. Крім того, зазначають, що проведені під час досудового розслідування судова медична та молекулярно-біологічна експертизи, є неналежними доказами, оскільки проведені з порушенням процедури їх призначень, оскільки сторона захисту не ознайомлена з постановою про призначення експертизи, чим позбавлена заявляти відвід експерту, також матеріали кримінального провадження не направлялись експерту.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, промову прокурора ОСОБА_5 та пояснення потерпілого ОСОБА_8 , які висловили заперечення щодо апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає до часткового задоволеннюз таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

-4-

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку окрім іншого повинна містити докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005, тягар доказування винуватості лежить на стороні обвинувачення.

Проте, постановивши обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції даних вимог Конвенції та кримінального процесуального закону не дотримався.

З вироку вбачається, що допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_15 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України не визнав та показав, що з ОСОБА_8 у нього давні неприязні відносини. При цьому, тілесні ушкодження потерпілому не наносив і жодної події, на яку вказує потерпілий ОСОБА_8 між ними не було. Зауважив, що 18.12.2016 потерпілий не міг знаходитися в урочищі «Потік» біля його вівчарника, оскільки цю територію охороняють 15 собак породи «Алабай». В цей день, о 9 год він з ОСОБА_16 поїхали в урочище Драгобрат, де мав зустрітися зі своїми знайомими. По дорозі були змушені зупинитися на АЗС у смт ОСОБА_17 поки не розчистять дорогу. Додому повернувся ввечері.

Не погодившись з вказаними показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 та правовою позицією сторони захисту, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, на підставі показань потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , пояснень експерта ОСОБА_10 та письмових доказів, зокрема: протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 18.12.2016 у потерпілого ОСОБА_8 , протоколом огляду предмета від 07.03.2017, висновком судово-медичної експертизи № 58 від 16.02.2017 та висновком повторного судово-медичної експертизи № 6 від 19.11.2020.

Колегія суддів уважає, що зі змісту обвинувального вироку неможливо визначити, на підставі яких саме доказів суд дійшов висновку про підтвердження тих обставин, які ставляться ОСОБА_6 у вину за змістом обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, визнаного судом доведеним, оскільки у вироку міститься лише перелік доказів, які суд позиціонує у якості таких, однак відсутній належний аналіз цих доказів у контексті тих обставин, які цими доказами підтверджуються.

Згідно вимог до ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Як вбачається з обвинувачення, визнаного судом доведеним, 18.12.2016 близько 15 год, в урочищі «Потік» у с. Грушово, неподалік свого вівчарника, без номера, ОСОБА_6 підійшов до автомобіля марки ВАЗ 2121, н/з НОМЕР_1 , на якому потерпілий ОСОБА_8 . міняв порізане невстановленою особою колесо. Під час сварки, яка виникла на ґрунті тривалих особистих неприязних відносин, ОСОБА_6 взяв хрестоподібний гайковий ключ, за допомогою якого потерпілий проводив заміну колеса та умисно наніс ним ОСОБА_8 один удар по голові, від якого ОСОБА_8 впав обличчям на землю, прикривши потилицю руками. Після чого ОСОБА_6 наніс йому ще кілька ударів ключем в область голови та руки, внаслідок чого спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, які являються небезпечними для життя в момент їх спричинення.

-5-

Між тим, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність самої події з огляду на факт його перебування в цей час за межами с. Грушово, шляхом витребування відповідних доказів, зокрема, від розпорядника інформації - мережі мобільного зв`язку деталізацію дзвінків по належному йому номеру за період часу з 09 до 15 год, попри заявлене стороною захисту з цього приводу клопотання, залишились нез`ясованими і не спростованими. Зокрема у вироку суд лише констатував, що такі спростовані показаннями потерпілого ОСОБА_8 , висновками судово-медичних експертиз та показаннями свідків ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , які повністю узгоджуються між собою і не суперечать один одному, не проаналізував і не вмотивував у вироку докази на предмет їх допустимості, з посиланням на норми права, а лише обмежився формальним викладенням їх у вироку без будь-якої оцінки хоча б одного з них, не зазначивши які саме обставини правопорушення цими доказами підтверджуються. Таким чином, ухвалюючи щодо ОСОБА_6 обвинувальний вирок про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції у вироку взагалі не навів причинного зв`язку між діями ОСОБА_6 і наслідками у виді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , а лише продублював обвинувачення з обвинувального акта.

Такі дії суду першої інстанції не відповідають вимогам ст. 2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципів верховенства права закріпленому в ст. 8 КПК України та суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

За вказаних обставин, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 94 КПК України, згідно яких повинен був оцінити докази не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку, сукупності та достатності, щоб дійти висновку про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та доведеності чи недоведеності вини у його вчиненні.

Таким чином, суд першої інстанції у своєму вироку, приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, лише формально перерахував наведені докази, належної оцінки їм не дав та сформував висновок односторонньо без урахування всіх фактичних обставин кримінального провадження.

Як вбачається з апеляційної скарги обвинуваченого та захисника, останні просили скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, ненадання оцінки доказам в частині їх допустимості. Ці доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Зокрема, обвинувачений та його захисник під час судового розгляду стверджували про визнання висновку судово-медичної експертизи № 58 від 16.02.2017 недопустимим доказом, мотивуючи тим, що первинна була проведена без матеріалів кримінального провадження, історію хвороби експерт витребувала сама, а цифровий диск із записами СКТ до висновку їй надав особисто потерпілий, при цьому знаряддя злочину експертом взагалі не досліджувалось, у висновку зазначено про розходження діагнозу, виставленого різними лікарями, при цьому експерт всупереч вимог Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я від 17.01.1995 направила потерпілого без погодження зі слідчим до іншого лікаря для консультації, який і визначив у потерпілого ряд тілесних ушкоджень. Також стверджували, що експерт вийшла за межі поставлених питань постановою слідчого, оскільки припустила, що

-6-

виявлені у потерпілого тілесні ушкодження можливо були спричинені при локальних ударах металевим гайковим ключем, хоча такого питання перед нею слідчим не ставилось. Між тим, мають місце суттєві суперечності, які виникли як з показань потерпілого та з висновку експерта щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень та кількості ударів, які залишились не вирішеними.

Крім того сторона захисту наполягала на визнанні й висновку повторної судово-медичної експертизи № 6 від 28.05.2020, недопустимим доказом, з огляду на те, що такий зроблений всупереч ухвалі суду та постановлених на вирішення експертизи питань, який не містить досліджень та відповіді на питання, які суд поставив на вирішення. Більш того, повторна експертиза повинна була бути проведення за участю кількох експертів, а не одним експертом. Вважали, що на час проведення дослідження експертом навмисно зроблено неправдивий висновок за наслідками перевірки СКТ № 1473 від 19.12.2016 про перелом передньої лобної стінки фронтальної пазухи з переходом на основу черепа, перелому передньої та бічної стінки гайморової пазухи справа у ОСОБА_8 та з огляду на відсутність таких у ОСОБА_8 на томографії, експертом штучно створено ймовірність таких переломів, що стало підставою для визначення тяжкості тілесних ушкоджень.

Разом з тим, суд лише констатував що висновок експерта № 58 від 16.02.2017 відповідає вимогам закону та підзаконним нормативним актам, якими регулюється питання проведення експертизи та визначення ступеню тілесних ушкоджень, а повторний висновок експерта № 6 від 19.11.2020 первинному висновку не суперечить і обставин, які б вказували на фальсифікацію медичної документації, або результатів обстеження потерпілого ОСОБА_8 не встановлено, не проаналізував вказані докази на предмет їх належності й допустимості через призму доводів сторони захисту та не відобразив у вироку їх оцінку, що суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства та принципу об`єктивної оцінки доказу.

Клопотання сторони захисту про необхідність проведення незалежної комісійної судово-медичної експертизи на предмет спростування недоліків та суперечностей проведених у кримінальному провадженні вищевказаних судово-медичних експертиз, в тому числі й повторної, судом першої інстанції відхилено без належних обґрунтувань.

Також залишились не спростованими посилання сторони захисту про не відкриття стороні захисту диску із записом СКТ № 14173 від 19.12.2016 в порядку ст. 290 КПК України, оскільки даний доказ судмедексперти не досліджували та такий відсутній у списку заявлених стороною обвинувачення доказів.

При цьому, п. 2.4, 2.4.2. Інструкції про проведення судово-медичної експертизи затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95 за № 6, передбачено, що участь кількох експертів є обов`язковою при проведенні, зокрема, повторних експертиз за матеріалами кримінальних та цивільних справ.

Однак, вказані вимоги судом залишено поза увагою та не дано оцінки доводам щодо факту проведення повторної судово-медичної експертизи № 6 від 28.05.2020 одним експертом ОСОБА_11 .

Крім того, згідно ч. 1, 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

За статтею 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

-7-

В свою чергу, огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину.

Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України, огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, сама подія відбулась 18.12.2016 неподалік вівчарика в урочищі «Потік» в с. Грушово, однак відсутність протоколу огляду місця події, не давали суду підстави стверджувати, що ОСОБА_8 на своєму автомобілі, а також свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 перебували 18.12.2018 в урочищі Потік в с. Грушово.

Таким чином залишилось не встановленим місце події, відповідно, з якого не вилучалося жодних доказів, не зафіксовано обставини, на які посилаються потерпілий та свідки, а також показання потерпілого в частині пошкодження шин на колесах автомобіля потерпілого судом не перевірились.

Також відсутні будь-які підтвердження щодо факту здійснення телефонних дзвінків ОСОБА_8 свідкам ОСОБА_20 і ОСОБА_19 та правдивість цих показань з урахуванням показань вказаних свідків, які стверджували про відсутність мобільного зв`язку та про неможливість додзвонитись у відділення поліції.

Окрім іншого, судом не дано оцінку тому, що на долученому до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу хрестоподібного гайкового ключа не виявлено біологічних слідів, а клопотання сторони захисту про призначення судової медико-криміналістичної експертизи, відхилено з формальних підстав.

Більш того, судом не встановлено походження даного ключа, оскільки під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_8 показав, що цей ключ видала поліції його дружина, хоча з протоколу додаткового допиту потерпілого слідує, що ключ видав добровільно саме він.

Таким чином залишились не з`ясованими питання щодо наявності події, факту спричинення тілесних ушкоджень потерпілому саме обвинуваченим ОСОБА_6 , а також ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Тобто, суд першої інстанції мав перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені стороною захисту, зокрема й обвинуваченим, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони захисту вичерпну відповідь у своєму рішенні, пославшись на відповідну норму права.

Разом з тим суд формально навів у вироку докази, які були покладені в основу вироку, зазначив, що вони є належними і допустимими. Проте, жодних відповідей на доводи сторони захисту щодо недопустимості конкретних доказів суд не навів, натомість, зазначив, що вони є належними і допустимими, пославшись на відповідність усіх доказів вимогам ст. 86 КПК України.

Таким чином, суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду щодо винуватості обвинуваченої, у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, і в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, не проаналізував і не вмотивував у вироку показання допитаних в

-8-

судовому засіданні осіб, а лише обмежився формальним викладенням їх у вироку без будь-якої оцінки хоча б одного з них, фактично вдавшись до дублювання змісту обвинувального акту, не зазначивши які саме обставини правопорушення цим підтверджуються.

Аналогічної позиції дійшов і Касаційний кримінальний суд Верховного Суду, виклавши її у постановах від 21.03.2024 (справа № 303/5635/21, провадження № 51-5169 км 23), від 31.01.2023 (справа № 688/2017/15-к,провадження № 51-2573км21), від 03.05.2023 (справа № 443/2309/13-к, провадження № 51-1319км23), де, окрім іншого, зазначено про обов`язок суду проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні всі доводи захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву у винуватості обвинуваченого.

Зазначені порушення КПК України, на думку апеляційного суду, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, а тому це порушення визнається судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке передбачено ч. 1 ст. 412 КПК України.

Водночас згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно до ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких слідує, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

За наявності зазначеного вище допущеного судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, вирок суду не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню. Оскільки порушення вимог кримінального процесуального закону було допущене у ході судового розгляду в суді першої інстанції і саме цей суд має повноваження на вчинення процесуальних дій, направлених на усунення порушень, на які вказано вище, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону в ході апеляційного розгляду справи.

-9-

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, ретельно перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі захисника і в залежності від здобутого постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга обвинуваченого та захисника-адвоката ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 14.06.2023 щодо ОСОБА_21 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, - скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала апеляційного суду оскарження в касаційному порядку не підлягає.

Судді