ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1651/24 Справа № 173/206/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000280 від 14 жовтня 2021 року, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , а також прокурора у кримінальному провадженні Жовтоводської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Верхівцеве, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за

адресою: АДРЕСА_1 , -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 місяців арешту з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Згідно з обставинами, встановленими судом, обвинувачений ОСОБА_7 27 вересня 2021 року близько 19.20 год., керуючи технічно-справним автомобілем марки «ВАЗ - 21099» державний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності, рухався по головній дорозі проїжджої частини АДРЕСА_2 , яка освітлена ліхтарями міського освітлення, у напрямку нерегульованого перехрестя з другорядною дорогою проїжджої частини вул. Паркової. У вказаний час, у зустрічному йому напрямку рухалась на велосипеді по типу марки «Україна» гр.-ка ОСОБА_9 , яка освітлювала дорогу попереду себе ліхтарем і таким чином прийняла всі необхідні заходи безпеки для позначення себе на дорозі у темний час доби. У свою чергу водій ОСОБА_7 , під`їжджаючи до вищевказаного перехрестя, змінив напрямок руху свого автомобілю із правої полоси руху на зустрічну смугу руху, при цьому не виконав вимоги п. 10.1 Правил дорожнього руху України (перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху) не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного виконання маневру перестроювання ліворуч, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху України, проявляючи злочинну самовпевненість, та легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не врахував дорожню обстановку, знехтував безпекою дорожнього руху, та створив перешкоду та небезпеку зустрічному велосипедисту - ОСОБА_9 . При зміні напрямку руху автомобіля ліворуч, водій ОСОБА_7 допустив зіткнення лівою передньою частиною свого автомобіля з передньою частиною велосипеду по типу марки «Україна», на якому рухалась ОСОБА_9 . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, потерпілій - велосипедисту ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 110Е від 15.12.2021 року, спричинені тілесні ушкодження у вигляді сумісної травми тіла - закритої тупої травми грудної клітини з переломом груднини в дистальній третині без зміщення уламків, відкритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку з раною на шкірі в лівій лобовій ділянці, саднами в лівій лобно- скронево-тім`яній ділянці голови, садна в ділянці лівого колінного суглобу та правої стопи, які згідно п.п. 2.2.1.в. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року відносяться в сукупності до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за критерієм тривалості розладу здоров`я на більш ніж 21 добу; могли бути утворені одномоментно або за короткий проміжок часу від дії тупого твердого предмета або предметів з обмеженою контактуючою поверхнею або при співударі о такий (такі), не виключено, за умов дорожньо-транспортної пригоди, давність їх утворення може відповідати терміну 27.09.2021 року.

У даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ 21099» ОСОБА_7 повинен був діяти згідно вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України. У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «ВАЗ 21099» ОСОБА_7 не відповідали вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху, що із технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди. Технічна можливість уникнути даної ДТП для водія автомобіля «ВАЗ 21099» ОСОБА_7 , встановлювалася виконанням ним вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху та для чого не було будь-яких перешкод технічного характеру, які не дозволяли би йому їх виконати. У даній дорожній обстановці велосипедист ОСОБА_9 повинна була діяти згідно вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху. У даній дорожній обстановці у діях велосипедиста ОСОБА_9 не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху. При заданих вихідних даних велосипедист ОСОБА_9 не мала технічної можливості уникнути контактування з автомобілем «ВАЗ 21099» шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою велосипеда до місця наїзду.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначення покарання, застосувавши до останнього положення ст. 75 КК України.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості. На переконання захисника, суд не надав належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, з моменту скоєння ДТП правопорушень не вчиняв, до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, працює, має на утримання неповнолітню дитину, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та добровільно відшкодував завдану потерпілій шкоду. Окрім цього, суд не врахував й думки прокурора, який вважав, що виправлення обвинуваченого можливе за умови призначення покарання, не пов`язаного з арештом.

В апеляційній скарзі, зміненій в порядку ст. 403 КПК України, прокурор просить вирок суду змінити в частині призначення покарання, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу у розмірі 5000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на те, що 28.03.2024 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань", яким, зокрема, визначено, що покарання у виді арешту застосовується лише до військовослужбовців.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та не заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, потерпілої, яка проти апеляційних скарг не заперечувала, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за встановлених судом обставин, та кваліфікація його дій учасниками провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України в редакції від 22 листопада 2018 року передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань", що набрав чинності 28 березня 2024 року, визначено як окремий вид покарання покарання у виді пробаційного нагляду, що полягає в обмеженні прав і свобод засудженого, визначених законом і встановлених вироком суду, із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів без ізоляції від суспільства, а також внесено відповідні зміни, зокрема, до ст. 60 КК України, згідно з якими

покарання у виді арешту може бути застосовано лише до військослужбовців.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд призначив обвинуваченому , який не є військовослужбовцем, покарання у виді арешту в редакції закону від 22 листопада 2018 року, тобто чинній на час вчинення ним кримінального правопорушення.

Між тим, у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

З огляду на те, що Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань" пом`якшено кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає слушними доводи прокурора та погоджується з вимогами останнього про необхідність зміни вироку.

У відповідності з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Враховуючи те, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає чинному закону України про кримінальну відповідальність, яким пом`якшено його відповідальність, колегія суддів вбачає підстави змінити оскаржуване судове рішення в частині призначення покарання.

Визначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України, колегія враховує ступінь тяжкості цього кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких, а також особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем роботи характеризується позитивно, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та вважає, що покарання у виді штрафу у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 286 КК України відповідатиме тяжкості цього кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та за своїм видом та розміром буде справедливим по відношенню до нього.

Водночас, колегія не може погодитись з доводами прокурора в частині необхідності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 1 рік.

Висновки суду першої інстанції про можливість виправлення останнього за умови призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки колегія суддів вважає обґрунтованими.

Ті обставини, що ОСОБА_7 свою вину визнав та щиро розкаявся, на переконання колегії суддів, не дають підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого додаткового покарання.

Не дає підстав для пом`якшення зазначеного покарання й те що обвинувачений раніше не судимий та позитивно характеризується за місцем роботи.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення відверто зловживаючи наданим йому правом керування транспортним засобом, про що свідчать обставини провадження, спричинивши при цьому наслідки у вигляді отримання потерпілою тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, його виправлення можливе протягом визначеного судом строку додаткового покарання, яке на думку суду слід вважати справедливим.

Що стосується доводів сторони захисту про необхідність призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, то вони колегією суддів не перевіряються.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з апеляційної скарги, захисник обвинуваченого порушує питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, проте вимог про ухвалення вироку, яким обвинуваченому належить призначити відповідне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, не заявляє.

Більш того, за наслідками апеляційного розгляду судом визначено обвинуваченому покарання у виді штрафу, яке хоча і належить відбувати реально, проте вони в силу вимог ст. 51 КК України є найбільш м`яким видом покарання.

Отже, колегія суддів частково погоджуючись з доводами апелянтів, приходить до висновку про необхідність зміни вироку щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання.

Керуючись ст. 404, 405, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , а також прокурора у кримінальному провадженні Жовтоводської окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2024 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 5000 (п`яти тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85000 грн. (вісімдесят п`ять тисяч), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4