Справа № 638/920/24
Провадження № 1-в/638/840/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові подання начальника Ізюмського районного відділу № 2 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_4 про приведення вироку у відповідність до Закону України № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року, стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженої вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК, із застосуванням ст. 69 КК, ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, до 5 років позбавлення волі, з урахуванням ст.ст. 75, 76 КК України, звільненої від відбуття покарання з іспитовим строком на 3 роки,

ВСТАНОВИВ:

Начальник Ізюмського районного відділу № 2 філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_4 звернулася до суду з поданням про приведення вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року, відповідно до якого засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК, із застосуванням ст. 69 КК, ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, до 5 років позбавлення волі, з урахуванням ст.ст. 75, 76 КК України, звільненої від відбуття покарання з іспитовим строком на 3 роки, у відповідність до Закону України № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2024 року клопотання прийнято до провадження суду та призначено до судового розгляду.

Начальник Ізюмського РВ № 2 філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_4 подала заяву про проведення судового розгляду без участі представника уповноваженого органу з питань пробації, подання підтримала, просила задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення подання не заперечував.

Засуджена ОСОБА_6 до суду не прибула, про дату, час та місце судового розгляду подання повідомлена своєчасно та належним чином.

Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду (ч. 5 ст. 539 КПК України).

Технічна фіксація судового розгляду подання не здійснювалась на підставі положень статті 107 КПК України.

Суд, дослідивши матеріали клопотання, особової справи засудженого, дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 13, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України; інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 2-4, 6, 7 (крім клопотання про припинення примусового лікування, яке подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться установа або заклад, в якому засуджений перебуває на лікуванні), 7-1, 13-1, 13-4, 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Суд вбачає, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК, із застосуванням ст. 69 КК, та ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання, з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК, у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільненої від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки.

Частина 1 ст. 2 Кримінального кодексу України передбачає, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Поряд із цим, відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Суд акцентує увагу, що національні суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) та дотримуватися Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ЄСПЛ вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії).

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (Закон № 3886-IX), яким внесено зміни до статті 51 КУпАП (дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями частини 1 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною 1 статті 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений статті 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Відповідно до вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК, а саме: за закінчений замах на умисне таємне викрадення чужого майна (крадіжки), загальною вартістю 2194 грн., вчинений в умовах воєнного стану, не доведений до кінця з причин, що не залежали від волі засудженої.

Крім того, відповідно до вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК, а саме: за умисне таємне викрадення чужого майна: 18 вересня 2023 року на суму 792 грн., 21 вересня 2023 року на суму 565 грн., 24 вересня 2023 року на суму 1262 грн., 27 вересня 2023 року на суму 444 грн., 30 вересня 2023 року на суму 1503 грн.

Таким чином, відповідно до вироку Дзержинського районного суду м. Харків від 28 березня 2024 року, ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, за одним епізодом, а саме:

1) 01 жовтня 2023 року здійснила закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану, вартістю 2194 грн.

Також, згідно з вироком Дзержинського районного суду м. Харків від 28 березня 2024 року, ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за п`ятьма епізодами, а саме:

1) 18 вересня 2023 року здійснила таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану, вартістю 792 грн.;

2) 21 вересня 2023 року здійснила таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану, вартістю 565 грн.;

3) 24 вересня 2023 року здійснила таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану, вартістю 1262 грн.;

4) 27 вересня 2023 року здійснила таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану, вартістю 444 грн.;

5) 30 вересня 2023 року здійснила таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану, вартістю 1503 грн.

Таким чином, загальна сума викраденого майна за п`ятьма епізодами, кваліфікованими за ч. 4 ст. 185 КК України, за якими засуджено ОСОБА_6 вироком Дзержинського районного суду м. Харкова 28 березня 2024 року, складає 4566 грн.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2023 на рівні 2684 гривня. Отже, розмір соціальної пільги, встановленої законом на 01.01.2023, становить 1342 грн (2684 грн x 50% = 1342 грн.), а відтак кримінальна відповідальність за викрадення чужого майна у 2023 році настає за умови, що вартість викраденого майна перевищує 2684 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Таким чином, внесені законодавцем зміни призвели до часткової декриміналізації діяння і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 року по справі № 0306/7567/12, згідно з якими «за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності».

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 (провадження № 51-2555кмо24) вказала, що Закон №3886-IXє законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886-IX, мають зворотну дію в часі. Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом № 3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

За таких обставин, суд вважає необхідним застосувати зворотну дію у часі Закону № 3886-IX, яким внесені зміни до законодавства в частині розмежування відповідальності за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати від кримінально караного діяння, відповідальність за яке передбачена відповідними статтями Кримінального кодексу України за принципом визначення граничного розміру викраденого майна у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за вчинення якого особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності.

Частина 2 ст. 74 КК встановлює кримінально-правовий наслідок зворотної дії закону, що скасовує кримінальну протиправність діяння. Якщо злочин декриміналізовано після набуття законної сили вироком суду, яким особа засуджена за такий злочин із призначенням їй покарання, вона має бути негайно звільнена від призначеного судом покарання. Це, зокрема, означає, що, якщо особа відбуває призначене їй покарання - вона звільняється від його невідбутої частини.

Суд акцентує увагу, що засуджену особу можна звільнити від покарання за конкретною частиною та статтею КК України, а не за окремим епізодом, який входить до складу кримінального правопорушення. А всі діяння, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України, винною у вчиненні яких визнана ОСОБА_6 , вчинені нею з єдиним умислом, шляхом вчинення аналогічних діянь впродовж певного періоду часу.

Враховуючи декриміналізацію, введену Законом України «Про внесення змін до КУпАП», на підставі ч.1 ст. 5, ч. 2 ст. 74 КК України, засуджена ОСОБА_6 підлягає звільненню від призначеного покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харків від 28 березня 2024 року, за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення подання начальника Ізюмського районного відділу № 2 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_4 про приведення вироку у відповідність до Закону України № 3886-IX, та звільнення засудженої ОСОБА_6 від призначеного за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року покарання.

Керуючись вимогами Закону України № 3886-IX від 18 липня 2024 року, ч. 1, ч. 3 ст. 5, ч. 2 ст. 74 КК України, ст.ст. 372, 376, 537, 539 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Подання начальника Ізюмського районного відділу № 2 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_4 про приведення вироку у відповідність до Закону України № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року, стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженої вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК, із застосуванням ст. 69 КК, ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, до 5 років позбавлення волі, з урахуванням ст.ст. 75, 76 КК України, звільненої від відбуття покарання з іспитовим строком на 3 роки задовольнити частково.

Звільнити засуджену ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від призначеного покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року в частині засудження за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, у зв`язку з усуненням караності діяння.

В іншій частині подання відмовити.

Вважати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженою вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2024 року за ч. 4 ст. 185 КК України, без застосування застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України, до 5 років позбавлення волі, з урахуванням ст.ст. 75, 76 КК України, звільненої від відбуття покарання з іспитовим строком на 3 роки.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Дзержинський районний суд м. Харкова.

Повний текст ухвали складено 28 листопада 2024 року.

Головуючий