Номер провадження: 11-сс/813/802/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника власниці майна - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власниці майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2024 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000053 від 28.09.2021 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000053 від 28.09.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.199, ч.1 ст.204, ч.2 ст.28 ч.1 ст.204, ч.2 ст.28 ч.2 ст.204, ч.3 ст.209 КК України, та накладено арешт на наступне майно, що на належить ОСОБА_8 :

- АДРЕСА_1 ; розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:004:0064; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 040;

- АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- земельну ділянку площею 0.0556 га, кадастровий номер: :02:004:0064, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103;

- АДРЕСА_4 , машино-місце №13; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- АДРЕСА_5 , нежилі приміщення перукарні; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- земельну ділянку площею 0.055 га, кадастровий номер: :02:004:0063, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103;

- АДРЕСА_1 ; розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:004:0063; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103;

- АДРЕСА_1 ; кадастровий номер: :02:004:0066, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03;

- АДРЕСА_1 ; кадастровий номер: :02:004:0065, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03;

- АДРЕСА_4 , нежилі приміщення перукарні; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- АДРЕСА_6 , нежилі приміщення перукарні; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, із забороною будь-яким юридичним та фізичним особам розпоряджатися, відчужувати та здійснювати будь-які реєстраційні дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (в тому числі поділу, об`єднання, виділу частки).

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власниці майна ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Адвокат посилається на те, що арешт накладенобезпідставно, слідчим суддею не враховано, що ОСОБА_8 є добросовісним набувачем арештованого майна, яке було набуте значно раніше періоду 2022-2023 років, тому вказане майно не має відношення до кримінального провадження, власник майна не має статусу підозрюваної. Також адвокат стверджує, що органом досудового розслідування жодним чином не підтверджено, що арештоване майно є предметом злочину в кримінальному провадженні, має доказове значення у ньому, або було набуте за рахунок грошових коштів, які були отримані в результаті злочинної діяльності. Крім того, адвокат зазначає, що оцінка щодо необхідності та законності застосування арешту до майна, власницею якого є ОСОБА_8 вже була надана Одеським апеляційним судом в ухвалі від 09.04.2024 року (справа №947/29342/22).

Представник власниці майна звертає увагу, що арештоване майно є об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_8 , тому на нього не розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності подружжя, що не було враховано слідчим суддею.

Крім того, в апеляційній скарзі адвокат просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки власниця майна та її представник участі в судовому засіданні під час розгляду клопотання слідчим суддею не приймали, про наявність ухвали слідчого судді ОСОБА_8 дізналась із Єдиного державного реєстру судових рішень 06.05.2024 року, після чого невідкладно подано апеляційну скаргу.

Власниця майна ОСОБА_8 у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, клопотань про відкладення не подавала, її представник - адвокат ОСОБА_7 повідомив суду, що остання сповіщена про розгляд апеляційної скарги, однак не має можливості з`явитися, вважав за можливе здійснити розгляд справи за її відсутності.

За наведених обставин, відповідно до ч.4 ст.405, ст.422 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності власниці майна.

Крім того, в умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача; вислухавши представника власниці майна - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою, яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі - КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб - суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.

Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).

Статтею 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.

За таких обставин, власник чи володілець майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.

Згідно матеріалів судового провадження та долучених до апеляційної скарги документів, вбачається, що майно, на яке оскарженою ухвалою накладено арешт належить ОСОБА_8 .

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених у ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 є особою, яка вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується строку звернення представника власниці майна - адвоката ОСОБА_7 з апеляційною скаргою, колегією суддів встановлене таке.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику скаржника, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно оскарженої ухвали вбачається, що розгляд клопотання прокурора слідчим суддею 22.04.2024 року здійснено без участі власниці майна та її представника. В матеріалах судової справи відсутнє підтвердження про направлення судом їм копії ухвали.

В апеляційній скарзі адвокат вказує, що про наявність ухвали ОСОБА_8 дізналась випадково із Єдиного державного реєстру судових рішень 06.05.2024 року. Матеріали судової справи на спростування вказаних доводів інформації не містять.

06.05.2024 року представником власниці майна апеляційна скарга подана до суду, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду.

За таких обставин, з урахуванням вимог п.3 ч.2 ст.395 КПК, з метою забезпечення апелянту права доступу до правосуддя, колегія суддів вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд дійшов до висновку, що, розглянувши клопотання прокурора, слідчий суддя, не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК, та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для накладення арешту на майно, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 173 КПК визначено, що слідчий суддя вправі відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, яка його подала не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК.

Ініціювання слідчим питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Апеляційний суд вважає, що клопотання прокурора про арешт майна не відповідає вимогам ч.2 ст. 171 КПК, оскільки відсутнє належне обґрунтування підстав та мети відповідно до положень ст.170 КПК та обґрунтування необхідності арешту майна.

В порушення абз.2 ч.2 ст.171 КПК до клопотання не додано відповідних оригіналів або копій документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Як убачається з матеріалів судової справи підрозділом Територіального управління БЕБ в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000053 від 28.09.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.199, ч.1 ст.204, ч.2 ст.28 ч.1 ст.204, ч.2 ст.28 ч.2 ст.204, ч.3 ст.209 КК України.

У поданому клопотанні про арешт майна прокурор вказує, що детективом підрозділу Територіального управління БЕБ в Одеській області за погодженням з прокурором 19.03.2024 року повідомлено про підозру ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.28 ч.1 ст.204 КК України, а саме у незаконному придбанні з метою збуту, зберіганні з цією метою, збуті та транспортуванні з метою збуту незаконно виготовлених тютюнових виробів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб; ч.3 ст.209 КК України, а саме у набутті, володінні, розпорядженні майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі у здійсненні фінансових операцій, зміні форми (перетворенні) такого майна, вчиненні дій, спрямованих на приховування походження такого майна, вчинених особою, яка знала, що таке майно прямо та повністю одержано злочинним шляхом, вчинених в особливо великому розмірі.

За версією органу досудового розслідування, ОСОБА_9 внаслідок вчинення протиправного діяння отримав дохід від незаконної діяльності у вигляді коштів в готівковій формі, знаючи, що таке майно прямо та повністю одержано злочинним шляхом, набув, володів, розпорядився майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснив фінансові операції, дії, спрямовані на приховання незаконного походження таких коштів, зміну форми майна.

12.03.2024 року постановою детектива об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності ОСОБА_8 визнано речовими доказами в кримінальному провадженні (а.п.155-160).

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 року накладено арешт на нерухоме майно, яке на підставі приватної власності належить дружині ОСОБА_9 - ОСОБА_8 .

Разом з тим, 09.04.2023 року ухвалою Одеського апеляційного суду скасовано ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 року та постановлено нову ухвалу, якою відмовлено в задоволені клопотання про арешт майна.

19.04.2024 року прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 повторно звернувся до слідчого судді Київського районного суду м. Одеси з клопотанням про накладення арешту на майно ОСОБА_8 .

Обґрунтовуючи необхідність повторного накладення арешту на майно, прокурор посилається на те, що накладення арешту необхідне з метою запобігання можливості відчуження вищевказаного майна та забезпечення можливої його конфіскації, як виду покарання, оскільки майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , у зв`язку з цим 1/2 частини майна належить на праві приватної власності підозрюваному ОСОБА_9 .

Також прокурор посилається на укладення між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 21.03.2019 року договору про поділ майна подружжя та шлюбного договору.

Прокурор вказує, що в ході досудового розслідування встановлено, що у період з 21.03.2019 року, тобто з дати укладення шлюбного договору, по теперішній час ОСОБА_8 набула право власності на наступне майно:

- АДРЕСА_1 ; розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:004:0064; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 040;

- АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101;

- земельна ділянка площею 0.0556 га, кадастровий номер: :02:004:0064, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103;

- земельна ділянка площею 0.055 га, кадастровий номер: :02:004:0063, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103;

- АДРЕСА_1 ; розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:004:0063; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103;

- АДРЕСА_1 ; кадастровий номер: :02:004:0066, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03;

- АДРЕСА_1 ; кадастровий номер: :02:004:0065, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03.

Відповідно до актового запису про шлюб №02 від 14.01.1995 року Відділу реєстрації актів цивільного стану Великомихайлівського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_9 уклав шлюб із ОСОБА_8 .

Також прокурор посилається на те, що у період з 2006 року по 2022 рік, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 здійснили придбання зазначеного майна. У період з 2009 року (відомості щодо отримання доходів за попередні період відсутні у податкового органу) по 3 квартал 2023 року ОСОБА_8 задекларувала, як фізична особа - підприємець (платник єдиного податку) дохід у загальній сумі 7222657 грн. Вказана сума не є фактично отриманим прибутком ОСОБА_8 , оскільки не містить видатків для здійснення господарської діяльності.

Таким чином, прокурор вказує, що аналізом відомостей, отриманих у ГУ ДПС в Одеській області встановлено, що у ОСОБА_8 відсутні доходи у сумі, достатній для придбання вищевказаного майна до укладення шлюбного договору, так і після нього.

У клопотанні прокурора також стверджує, що у органу досудового розслідування існують підстави вважати, що майно, право власності на яке зареєстроване на ОСОБА_8 фактично придбане за кошти, отримані від здійснення протиправної діяльності ОСОБА_9 .

Прокурор повторно просив накласти арешт на майно ОСОБА_8 з метою збереження речових доказів, забезпечення можливої подальшої конфіскації майна, недопущення ухилення від відповідальності, оскільки, на його думку, не застосування цього заходу може призвести до неправомірного формування використання та відчуження вищезазначеного майна на користь третіх осіб.

Апеляційним судом встановлено, що ініціювання прокурором повторно питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно ОСОБА_8 , не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні прокурора або слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає, що посилання в клопотанні про накладення арешту на майно на те, що є достатні підстави вважати, що об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності ОСОБА_8 є речовим доказом у кримінальному провадженні, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки прокурором не надано достатніх даних на підтвердження цих обставин.

Вказані обставини слідчим суддею при прийнятті рішення про накладення арешту на майно враховані не були.

З врахуванням викладеного доводи прокурора про те, що вказані в клопотанні об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності ОСОБА_8 , є речовими доказами кримінального правопорушення, відповідно до ст.98 КПК, є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами судового провадження.

Апеляційним судом також встановлено, що клопотання прокурора не містить належного обґрунтування підстав та мети накладення арешту на зазначене майно, крім посилання на загальні норми кримінального процесуального законодавства, які регламентують застосування заходів забезпечення кримінального провадження, необґрунтоване ствердження про відношення майна до кримінального провадження та його можливої конфіскації в подальшому.

Слідчим суддею не взято до уваги, що клопотання прокурора про накладення арешту на вказане майно ОСОБА_8 подано в рамках розслідування кримінального провадження №0000053 від 28.09.2021 року, за підозрою ОСОБА_9 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.204 КК України; ч.2 ст.209 КК України.

Разом з тим, копії повідомлення про підозру ОСОБА_9 в підтвердження вказаних обставин прокурором до матеріалів клопотання не долучено.

Тобто, накладаючи арешт на майно слідчий суддя не перевірив, доведеність прокурором повідомлення про підозру ОСОБА_9 у скоєнні кримінальних правопорушень.

Крім того, в клопотанні прокурора зазначено, що органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 внаслідок вчинення протиправного діяння отримав дохід від незаконної діяльності у вигляді коштів в готівковій формі, знаючи, що таке майно прямо та повністю одержано злочинним шляхом, набув, володів, розпорядився майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснив фінансові операції, дії, спрямовані на приховання незаконного походження таких коштів, зміну форми майна.

Однак, із даного викладу обставин кримінального правопорушення неможливо встановити його дату, час, місце, спосіб скоєння тощо, що перешкоджає переконатися чи відноситься майно, на яке орган досудового розслідування просить накласти арешт до цього кримінального провадження, з урахуванням того, що в клопотанні прокурор стверджує, що майно, яке належить ОСОБА_8 придбане за кошти, отримані від здійснення протиправної діяльності ОСОБА_9 .

Водночас зміст витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань та постанови детектива про визнання речовими доказами від 12.03.2024 року, свідчить про те, що орган досудового розслідування вважає, що кримінальні правопорушення ОСОБА_9 були скоєні в період з 2022 року по 2023 рік.

Разом з тим, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та документів наданих представником власниці майна вбачається, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт було придбано ОСОБА_8 значно раніше вказаного органом досудового розслідування періоду, що слідчим суддею враховано не було.

Так, зокрема, машиномісце №18, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, машиномісце №17; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_8 , належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2019 року (а.с.187-188, 172-173).

Земельна ділянка площею 0.0556 га, кадастровий номер: :02:004:0064, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103 належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.04.2019 року (а.с. 168-169).

Машино-місце №13, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 13.06.2006 року та договору про поділ майна подружжя від 21.03.2021 року (а.с.170-171).

Нежилі приміщення перукарні, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, що розташовані за адресою: АДРЕСА_5 , належать ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2012 року (а.с.176-177).

Земельна ділянка площею 0.055 га, кадастровий номер: :02:004:0063, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103, належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору дарування від 21.03.2019 року (а.с.166-167).

Дачний будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером: :02:004:0063, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 103, належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору дарування від 21.03.2019 року (а.с.163-165).

Земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:004:0066, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 16.10.2020 року (а.с.183-184).

Земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :02:004:0065, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 03, належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору купівлі продажу від 23.10.2019 року (а.с.185-186).

Нежилі приміщення перукарні, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, що розташовані за адресою: АДРЕСА_4 , належать ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2013 року та договору про поділ майна подружжя від 21.03.2019 року (а.с.178-179).

Квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1, належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.2019 року.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не зміг надати раціонального пояснення яким чином вказане майно, право власності на яке ОСОБА_8 було набуте зокрема в 2019, 2020, 2021 роках, могло бути отримане від здійснення інкримінованої ОСОБА_9 протиправної діяльності в період з 2022 року по 2023 рік.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором не було доведено того, що вказане в клопотанні нерухоме майно ОСОБА_8 , містить ознаки такого, що набуте за рахунок грошових коштів, які отримані від злочинної діяльності ОСОБА_9 , містить ознаки речових доказів або до нього може бути застосована спеціальна конфіскація в даному кримінальному провадженні.

Далі, прокурор в клопотанні зазначає про необхідність накладення арешту на майно ОСОБА_8 з посиланням на можливе застосування в подальшому до ОСОБА_9 додаткового покарання у виді конфіскації майна, передбаченого санкцією ч.3 ст.209 КК України.

Однак, по-перше, як було зазначено вище, при зверненні із клопотанням про накладення арешту прокурором не долучено доказів, що ОСОБА_9 було повідомлено про підозру. По-друге, прокурор зазначає про можливість подальшого застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна до майна ОСОБА_8 , яке має правовий режим спільної сумісної власності подружжя, 1/2 частини якого належить підозрюваному ОСОБА_9 .

Проте, прокурором не підтверджено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 перебувають у шлюбі. В клопотанні прокурор посилається, що відповідно до актового запису про шлюб №02 від 14.01.1995 року Відділу реєстрації актів цивільного стану Великомихайлівського районного управління юстиції Одеської області ОСОБА_9 уклав шлюб із ОСОБА_8 , але на підтвердження вказаної обставини копії актового запису не долучено, свідоцтво про шлюб між вказаними особами в матеріалах судової справи також відсутнє, що перешкоджає встановити чи дійсно ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , станом на даний час, перебувають у зареєстрованому шлюбі.

По-третє, ознайомившись із долученими представником власниці майна документами, колегією суддів встановлено, що на майно, на яке прокурор в клопотанні просить накласти арешт не розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності, оскільки воно належить ОСОБА_8 на праві приватної особистої власності ОСОБА_8 .

Так, відповідно до п.1 Договору про поділ майна подружжя, укладеного 21.03.2019 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , зареєстрованого в реєстрі за №834, сторони за взаємною згодою здійснили поділ майна, набутого ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі у спільну сумісну власність.

Згідно з п.4 Договору від 21.03.2019 року, за домовленістю Сторін, за даним договором в особисту приватну власність ОСОБА_8 переходить:

- нежилі приміщення перукарні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею: 90,3 кв.м.; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01;

- нежитлове приміщення перукарні, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_6 , що складається з нежилих приміщень 1-го поверху, загальною площею 60,9 кв.м.; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 01;

- нежилі приміщення перукарні, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 ;

- машиномісце №4, загальною площею 21,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 ;

- машиномісце №13, загальною площею 20,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .

Крім цього, 21.03.2019 року, між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 , зареєстрований в реєстрі за №831.

Відповідно до п.1.1. Шлюбного договору від 21.03.2019 року, подружжя домовилось та обрало майновий режим, при якому кожен з подружжя володіє своїм особистим майном (режим особистої приватної власності кожного з Подружжя) і такий режим поширюється на будь-яке майно та грошові кошти. Інші питання подружнього життя, які б не були пов`язані з майновими відносинами, вирішуються відповідно до чинного законодавства.

Згідно п.2.1. Шлюбного договору від 21.03.2019 року майно, придбане (набуте) кожним із подружжя та оформлене на ім`я кожного із подружжя після укладання цього договору є особистою приватною власністю того з Подружжя, на чиє ім`я оформлене таке майно. На придбання, розпорядження, відчуження, в тому числі заставу, іпотеку тощо, майна, що буде набуватися у шлюбі на ім`я одного з Подружжя, не потрібна згода іншого з Подружжя, передбачена ст.65 Сімейного кодексу України.

Відповідно до п.2.3. Шлюбного договору від 21.03.2019 року, подружжя домовилося про те, що майно, що буде набуватися, під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, і яке буде зареєстровано на ім`я Дружини, є особистою приватною власністю ОСОБА_8 .

Згідно п. 2.4. Шлюбного договору від 21.03.2019 року подружжя домовилося про те, що майно, що буде набуватися, під час шлюбу, яке підлягає державній реєстрації, і яке буде зареєстровано на ім`я Чоловіка, є особистою приватною власністю ОСОБА_9 .

Тобто, із вищевикладеного вбачається, що майно належить на праві приватної особистої власності ОСОБА_8 , та не є спільною сумісною власністю подружжя.

Також, колегія суддів звертає увагу, що за приписами ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1, ч.3 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч.1 ст.64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 ст.97 СК України, сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень ст.60 СК України і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

Таким чином, слід констатувати, що наклавши арешт на майно, слідчим суддею не враховані вказані приписи ЦК України та СК України, а також укладені 21.03.2019 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 Договір про поділ майна подружжя та Шлюбний договір. Тобто, слідчим суддею накладено арешт на майно, власницею якого є лише ОСОБА_8 , яка не має процесуального статусу підозрюваної в даному кримінальному провадженні.

Також колегія суддів звертає увагу, що з аналогічних підстав апеляційним судом було скасовано ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 19.03.2024 року (ухвала суду від 09.04.2024 року по справі №947/29342/22, провадження №11-сс/813/638/24).

Зокрема вказаною ухвалою апеляційним судом встановлено, що майно, яке було арештоване ухвалою слідчого судді від 19.03.2024 року є особистою приватною власністю ОСОБА_11 та на дане майно не розповсюджується правовий режим спільного сумісного майна подружжя, звернуто увагу на Договір про поділ майна подружжя та Шлюбний договір, укладені 21.03.2019 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .

Також із зазначеної ухвали від 09.04.2024 року вбачається, що апеляційний суд звернув увагу, що підстав для накладення арешту на майно, передбачені ч.2 ст.170 КПК України, стороною обвинувачення не доведено, висновок в ухвалі слідчого судді про те, що об`єкти нерухомого майна були набуті за рахунок грошових коштів, які були отримані в результаті злочинної діяльності, не ґрунтуються на будь-яких доказах, в зв`язку з чим відсутні підстави, передбачені приписами ч.10 ст.170 КПК України, для накладення арешту на майно добросовісного власника ОСОБА_8 .

Апеляційний суд також звернув увагу, що за приписами ч.10 ст.170 КПК передбачено, що підставою для накладення арешту на майно, що перебуває у власності добросовісного набувача, тільки забезпечення збереження речових доказів, відсутність якої була встановлена судом апеляційної інстанції.

Тобто, незважаючи на те, що попередню ухвалу слідчого судді про накладення арешту на це ж майно ОСОБА_8 було скасовано апеляційним судом як необґрунтовану, вказано про недоліки клопотання та недоведеність підстав та мети накладення арешту на майно, прокурор без усунення вказаних недоліків, фактично на тих же підставах, та з аналогічним обґрунтуванням повторно подав клопотання про арешт майна, що не відповідає вимогам процесуального закону.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор не зміг надати раціонального пояснення, які саме обставини змінилися в даній справі після скасування апеляційним судом попередньої ухвали слідчого судді про арешт майна.

Також колегія судів звертає увагу на недотримання прокурором приписів ч.2 ст.171 КПК, відповідно до якої у клопотанні прокурора про арешт майна повинно бути зазначено, зокрема: документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Однак, фактично звертаючись до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, прокурором не було долучено документів, які підтверджують право власності на майно, а вказані документи були надані лише під час судового розгляду клопотання слідчим суддею.

Більш того, в описовій частині клопотання прокурор вказує, що у ході досудового розслідування встановлено, що у період з 21.03.2019 року, тобто з дати укладення шлюбного договору по теперішній час ОСОБА_8 набула право власності на майно, згідно переліку, тобто на 8 (вісім) об`єктів, один об`єкт (квартира АДРЕСА_10 ) набуто у власність ОСОБА_8 15.02.20219 року до укладення шлюбного договору. Однак у прохальній частині клопотання прокурор просить накласти арешт на більшу частину об`єктів, а саме на 13 (тринадцять), що також не було враховано слідчим суддею.

Доводи прокурора про те, що у період з 2009 року по 3 квартал 2023 року ОСОБА_8 задекларувала як фізична особа - підприємець (платник єдиного податку) дохід у загальній сумі 7222657 грн., та вказана сума не є фактично отриманим прибутком ОСОБА_8 оскільки не містить видатків для здійснення господарської діяльності та у неї відсутні доходи у сумі достатній для придбання майна до укладення шлюбного договору та після нього, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки перевірка діяльності суб`єктів підприємницької діяльності, зокрема ОСОБА_8 як ФОП є повноваженнями податкового органу, а в даному випадку колегією суддів перевіряється лише обґрунтованість чи необґрунтованість накладеного решту на майно ОСОБА_8 .

Твердження прокурора про те, що в період з 2022 по 2023 рік ОСОБА_9 здійснював фінансові операції з перерахування безготівкових коштів з особистого рахунку, відкритого у ПАТ КБ «Приватбанк» на особистий рахунок ОСОБА_8 не доводять правомірності накладення арешту на майно ОСОБА_8 , придбане до вказаного періоду.

Доводи прокурора про те, що вказане в клопотанні нерухоме майно ОСОБА_8 буде використовуватись офіційними чи неофіційними контролерами, представниками для вчинення кримінальних правопорушень, для умисного ухилення від сплати податків, колегія суддів визнає не підтвердженими.

Апеляційний суд критично відноситься до доводів прокурора про те, що не накладення арешту на вказане в клопотанні майно дозволить продовжувати протиправну діяльність підприємства, оскільки в клопотанні вказується про підозру у вчинені кримінальних правопорушень ОСОБА_9 , однак про протиправну діяльність жодного підприємства не зазначається.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, прокурор не довів факту існування підстав для застосування до майна ОСОБА_8 , обмежувальних заходів.

З урахуванням наведеного, покладені в основу оскарженої ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання прокурора, апеляційний суд визнає необґрунтованими, а ухвалу слідчого судді такою, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга представника власниці майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню з прийняттям нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту.

Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Задовольнити клопотання представника власниці майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження та поновити строк на оскарження.

Апеляційну скаргу представника власниці майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22.04.2024 року, в кримінальному провадженні №0000053 від 28.09.2021 року, якою накладено арешт на майно ОСОБА_8 - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_8 , відповідно до переліку викладеного в клопотанні.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4