Дата документу 29.07.2024 Справа № 336/4210/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4210/17 Головуючий в 1 інст. Д ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/583/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 407 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новороманівка Знам`янського району Кіровоградської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, за наступних обставин.

ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в умовах особливого періоду, всупереч інтересам військової служби в порушення вимог ст.ст.3-6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 30 червня 2017 року без поважних причин самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , тимчасово ухиляючись від військової служби до 28 липня 2017 року, тривалістю понад десять діб.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів на спростування показань обвинуваченого, ніхто зі свідків не повідомляв, що ОСОБА_7 говорить неправду та що відносно нього був проведений огляд на стан здоров`я після періоду реабілітації.

При цьому, стороною обвинувачення не надано будь-якого документального підтвердження того, що після спливу строку відпустки для реабілітації ОСОБА_7 був визнаний придатним до військової служби та направлений закладом охорони здоров`я до військової частини за місце служби.

Також не надано доказів того, що ОСОБА_7 був ознайомлений з відповідними наказами командування військової частини.

Отже поважність причини відсутності обвинуваченого за місцем служби підтверджується його власними, ніким не спростованими показаннями, та документами про надання йому медичної допомоги.

Звертає увагу, що сторона захисту намагалась отримати медичну документацію та заявила відповідне клопотання про витребування медичних документів щодо допуску обвинуваченого до військової служби після реабілітаційної відпустки.

Суд своєю ухвалою вказане клопотання задовольнив, проте військова частина без поважних причин її не виконала.

Як зазначив сам обвинувачений, він не був проінформований про наявність особливого періоду, самостійно не міг визначити чи існує особливий період.

З урахуванням викладеного вважає, що дії, які інкримінуються ОСОБА_7 , останній вчиняв без умислу, а матеріали кримінального провадження не містять даних на спростування такої позиції.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник - адвокат ОСОБА_8 підтримав подану апеляційну скаргу без доповнень та просив скасувати вирок стосовно ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію захисту та зазначив, що за станом свого здоров`я він мав право покинути військову частину.

Прокурор ОСОБА_6 виступив із запереченнями проти доводів апеляційної скарги захисника. Вирок суду першої інстанції вважав законним та обґрунтованим. Наголосив на тому, що обвинувачений не повернувся на військову службу, що само по собі становить кримінальне правопорушення. У відповідь на аргументи апелянта прокурор вказав, що обвинувачений дійсно перебував у медичному закладі, однак після завершення лікування не повернувся до військової частини. Прокурор підкреслив, що поважних причин для неповернення обвинуваченого до військової частини встановлено не було.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, його захисника та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину у скоєнні злочину не визнав, пояснив, що дійсно уклав контракт та виконував обов`язки військової служби в зоні проведення антитерористичної операції. 13.05.2017 р. стан його здоров`я різко погіршився, внаслідок чого він був госпіталізований та, в той же день, прооперований, а наступного дня проведено ще одне оперативне втручання. Лікування почав проходити у військовому госпіталі в с. Часів Яр, а 18.05.2017 р. був перевезений гвинтокрилом до м. Харків, де до 25.05.2017 р. перебував на стаціонарному лікуванні. Після завершення стаціонарного лікування йому надали відпустку строком на 30 днів для реабілітації до 25.06.2017 року включно. Після завершення строку реабілітації його ніхто не оглядав для встановлення стану здоров`я та можливості подальшого проходження військової служби. Йому зателефонували з військової частини і повідомили, що необхідно привезти документи. 26.06.2017 року він прибув до ВЧ НОМЕР_1 та пішов до діловода ОСОБА_9 , яка відразу виписала йому ОСОБА_10 лист до зони АТО. Обвинувачений погано почувався, пішов до шпиталю, розповів про стан свого здоров`я та попрохав видати йому медичну картку, на що йому відмовили. Обурившись на відмову, він покинув військову частину, повернувся додому та більше 10 днів і менше одного місяця був відсутній за місцем несення служби. Обвинувачений просив виправдати його за пред`явленим обвинуваченням, оскільки військову частину покинув з поважних причин через незадовільний стан здоров`я, до медичних закладів не звертався, про дію особливого періоду не був поінформований.

Сторона обвинувачений та його захисник з вироком суду не згодні, вважають, що в матеріалах провадження містяться припущення щодо винуватості ОСОБА_7 у скоєні інкримінованого злочину. Вважають, що будь-яких доказів, які підтверджують вину ОСОБА_7 сторона обвинувачення не надала.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Розглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для винуватість обвинуваченого.

Встановлені судом першої інстанції обставини пред`явленого обвинувачення за ч. 4 ст. 407 КК України підтверджені відповідними доказами, що досліджені судом.

Так, свідок ОСОБА_9 показала суду першої інстанції, що в 2017 році працювала старшим радіотелефоністом у військовій частині НОМЕР_1 , де на неї були покладені обов`язки з оформлення документів, пов`язаних із проходженням військової служби особовим складом. Зазначила, що в один із днів, точну дату якого вона не пригадує, до частини прибув ОСОБА_7 , якому після перевірки документів було видано відрядження до зони АТО. Обвинувачений повідомив свідкові, що він не завершив лікування і почувається погано. Через приблизно два дні під час телефонної розмови з обвинуваченим свідок дізналася, що ОСОБА_7 до зони АТО не виїхав.

Свідок ОСОБА_11 показав суду першої інстанції, що в 2017 році він проходив військову службу на посаді старшого навідника у військовій частині НОМЕР_1 та виконував обов`язки разом з ОСОБА_7 у зоні АТО. Він охарактеризував обвинуваченого виключно з позитивного боку, зазначивши, що ОСОБА_7 був добросовісним військовослужбовцем, належним чином виконував свої обов`язки та проявляв активність. Свідкові відомо, що в 2017 році ОСОБА_7 проходив лікування та був госпіталізований.

Окрім показань свідка ОСОБА_9 , винуватість ОСОБА_7 у скоєному підтверджується дослідженими документами кримінального провадження, які узгоджуються між собою та дозволяють суду дійти до єдиного висновку про винуватість ОСОБА_7 .

Зокрема, судом першої інстанції було досліджено:

копію контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах рядового складу з якого вбачається, що між ОСОБА_7 та Міністерством оборони України 20.07.2016 р. укладений контракт, за яким ОСОБА_7 зобов`язався проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку контракту три роки (т.1 а.с.93-94);

копію витягу з наказу № 193 від 20.07.2016 р. тво командира ВЧ ПП НОМЕР_2 ( т.1 а.с. 90), з якого вбачається, що ОСОБА_7 з 20.07.2016 р. за контрактом зараховано на посаду номера обслуги 6 гарматної артилерійської батареї 2 гарматного артилерійського дивізіону;

копію медичної характеристики начальника медичної служби ВЧ НОМЕР_1 від 06.07.2017 р., з якої вбачається, що солдат ОСОБА_7 прибув до ВЧ НОМЕР_1 у червні 2016 р.у, скарг на стан здоров`я не пред`являв. Був визнаний придатним до військової служби. З 22.09.2016 по 03.10.2016 р. перебував на стаціонарному лікуванні в ЗОКЛ з діагнозом: НЦД по гіпертонічному типу. З 13.05 по 22.05.2017 р. перебував на стаціонарному лікуванні в 65ВМГ, після проведення хірургічного втручання доставлений до ВМКЦ ПнР м. Харків з діагнозом: стан після лапароскопічного ушивання перфоративної виразки ДПК та релапароскопії, конверсійної верхньосерединної лапаратомії, пілородуоденопластики, дренування черевної порожнини від 14.05.2017 року з приводу виразкової хвороби, гострої виразки цибулини ДПК, ускладненої перфорацією та місцевим серозним перитонітом. За рішенням ВЛК ВМКЦ ПнР перебував у відпустці за станом здоров`я терміном 30 календарних діб (т.1 а.с.91);

довідку військово-лікарської комісії № 630 від 25.05.2017 року, згідно якої проведено медичний огляд солдата ОСОБА_7 госпітальною військово-лікарською комісією хірургічного профілю ВЧ3306 25.05.2017 року, за результатами якого встановлено, що ОСОБА_7 має захворювання, пов?язане з проходженням військової служби та потребує відпустки за станом здоров?я на 30 календарних днів (т.1 а.с.104);

копію наказу № 1 від 30.06.2017 р. командира ВЧ НОМЕР_1 (т.1 а.с. 85), яким було призначено службове розслідування з приводу відсутності 30.06.2017 року на ранковому шикуванні солдата ОСОБА_7 ;

копію наказу № 72 від 10.07.2017 р. (т.1 а.с.86-87) та копії акту службового розслідування (т.1 а.с.88-89), якими встановлено факт відсутності ОСОБА_7 на ранковому шикуванні 30.06.2017 року та відсутність його станом на 10.07.2017 р.

Апеляційний суд, розглянувши матеріали кримінального провадження, погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України.

Судом вірно встановлено, що обвинувачений самовільно залишивши місце служби без поважних причин, діяв у порушення встановлених військових правил, що підтверджується сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення, включаючи письмові докази, які були дослідженні судом першої інстанції, показання самого обвинуваченого, а також свідка ОСОБА_9 , яка підтвердили факт відсутності ОСОБА_7 на службі та наявність у нього медичних проблем, які однак не виправдовують його самовільного залишення військової частини.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо невинуватості ОСОБА_7 необґрунтованими з кількох причин.

По-перше, матеріали кримінального провадження містять достатньо доказів, які підтверджують факт самовільного залишення ОСОБА_7 військової частини після завершення лікування та терміну відпустки на реабілітацію, що доведено показаннями свідків, наказами військової частини та іншими документами, які засвідчують відсутність обвинуваченого на службі понад 10 днів.

По-друге, твердження про відсутність медичного огляду після реабілітації не звільняє обвинуваченого від обов`язку своєчасно повернутися до місця несення служби або повідомити командування про свій стан здоров`я. Відсутність огляду не є виправданням для самовільного залишення частини, оскільки обвинувачений повинен був або з`явитися на службу, або звернутися до військово-медичної комісії для підтвердження неможливості продовжувати службу.

По-третє, навіть якщо припустити, що ОСОБА_7 не був ознайомлений з певними наказами командування, це не скасовує його обов`язку дотримуватися статутних вимог, які регламентують повернення до військової частини після завершення реабілітаційного періоду. Військовослужбовець несе відповідальність за свою дисципліну та повинність діяти в інтересах військової служби.

Таким чином, надані обвинуваченням докази є достатніми для підтвердження того, що обвинувачений порушив вимоги статутів і незаконно покинув розташування частини, що утворює склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

Доводи захисника щодо поважності причини відсутності обвинуваченого за місцем служби, що нібито підтверджуються його власними показаннями та документами про надання йому медичної допомогу, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що показання обвинуваченого, хоча й не були спростовані безпосередньо іншими свідками, але і не підтверджують правомірність його дій, оскільки він не надав достатніх доказів наявності об`єктивних підстав (поважності) для самовільного залишення місця служби.

Сам факт надання медичної допомоги обвинуваченому та проходження реабілітації не звільняє ОСОБА_7 від обов`язку повернутися до військової частини після завершення відпустки або належним чином оформити продовження лікування, що він не зробив.

Відсутність результатів виконання військовою частиною ухвали суду щодо витребування медичної документації не змінює суті справи, оскільки обвинувачений, як військовослужбовець, мав обов`язок дотримуватися військових статутів і правил, а не діяти на власний розсуд.

Твердження обвинуваченого про необізнаність щодо особливого періоду не може вважатися виправданням його дій, оскільки особливий період був оголошений офіційно, а ОСОБА_7 , як військовослужбовець, повинен був знати про свої обов`язки та правові наслідки їх невиконання.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що істотних порушень закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були беззаперечними підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, а також підстав для закриття кримінального провадження під час апеляційного перегляду не встановлено.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 .

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 грудня 2023 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4