Справа № 462/6864/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/576/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 зі змінами на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7

адвоката ОСОБА_9 ,

встановила:

цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.3 ст. 185 КК України до чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2018 року, яким його засуджено за ч.2 ст. 186 КК України на чотири роки три місяці позбавлення волі, та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді чотирьох років чотирьох місяців позбавлення волі.

Зараховано ОСОБА_7 в строк відбування покарання частково відбуте покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2018 року.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 31 січня 2020 року близько 12 год., діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи по АДРЕСА_2 , маючи намір на заволодіння чужим майном, шляхом пошкодження дверей та злому навісного замка, проник в підвальне приміщення, що належить ОСОБА_10 , звідки таємно викрав належне потерпілому майно, а саме: металевий візок, металеву сушку для фруктів та металевий обігрівач, вартість яких згідно висновку експерта № 16/252 від 02 квітня 2020 року становить 841,00 грн.

Крім цього, продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , перебуваючи в підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_2 , 31 січня 2020 року близько 12 год., діючи умисно, з корисливих мотивів, маючи намір на заволодіння чужим майном, шляхом пошкодження навісного замка підвального приміщення, яке належить ОСОБА_11 , проник у вказане приміщення та таємно викрав належне останньому майно, а саме: дві пари лижних палок, орієнтовною вартістю 300,00 грн. та металеву трубу від карниза, яка матеріальної цінності для потерпілого не становить.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій, вважає, що судове рішення суду є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині зарахування покарання та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення ст. 71 КК України, зарахувавши обвинуваченому ОСОБА_7 частково відбуте покарання за попереднім вироком до строку остаточного покарання, оскільки дана правова норма передбачає врахування лише невідбутої частини покарання.

Окрім цього акцентує, що місцевим судом не визначено початок відбування обвинуваченим ОСОБА_7 покарання відповідно до вимог ч.4 ст. 374 КПК України, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Просить скасувати вирок Залізничного районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року, виключити зарахування до строку покарання обвинуваченому ОСОБА_7 частково відбутого покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2018 року.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2018 року та остаточно призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки чотири місяці.

До початку апеляційного розгляду заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_12 подав зміни до вищезазначеної апеляційної скарги, в яких просить змінити вирок Залізничного районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у зв`язку з декриміналізацією викрадення майна, вартість якого не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, відповідно до ст. 5 КК України, п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.3 ст. 185 КК України на ч.1 ст. 162 КК України та призначити останньому покарання у виді обмеження волі на строк один рік.

Вважати ОСОБА_7 звільненим на підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного за ч.1 ст. 162 КК України, у виді одного року обмеження волі, у зв`язку із закінченням строків давності.

Виключити з оскаржуваного вироку суду покликання на застосування положень ст. 71 КК України.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2018 року відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України виконувати самостійно.

В решті вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення зі змінами, виступ захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , який таку підтримав в частині декриміналізації покарання, однак заперечив щодо перекваліфікації дій обвинуваченого на ч.1 ст. 162 КК України, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Положеннями ч.6 ст. 3 КК України визначено, що зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального кодексу України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Так, розмір кримінально караної крадіжки визначається з урахуванням положень ст. 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до Закону України від 04 червня 2009 року №1449-ІV, до ст. 51 КУпАП внесено зміни, якими встановлено, що викрадення чужого майна у формі крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на час вчинення ОСОБА_7 31 січня 2020 року двох епізодів інкримінованого за ч.3 ст. 185 КК України кримінального правопорушення, вартість викраденого майна становила 841 грн. і 300 грн. та перевищувала 0,2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Разом з тим, Законом № 3886-ІХ від 18 липня 2024 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», який набув чинності 09 серпня 2024 року, викладено у новій редакції ст. 51 КУпАП та змінено розмір дрібного викрадення чужого майна з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки у кримінальному законі не визначено розмір кримінально караного викрадення чужого майна, то така зміна в КУпАП є зміною кримінального законодавства, яка пом`якшує або скасовує кримінальну відповідальність особи, а відтак, Закон № 3886-ІХ має зворотну дію в часі і поширюється на діяння, вчинене ОСОБА_7 .

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п.5 р. XX Податкового кодексу України, неоподатковуваний мінімум доходів громадян, вказаний в диспозиції норм для настання адміністративної і кримінальної відповідальності, встановлюється в розмірі податкової соціальної пільги, яка становить 1/2 прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня поточного року.

Згідно Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-ІХ «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року становив 2 102 грн., відповідно податкова соціальна пільга та неоподатковуваний мінімум доходів громадян становили 1 051 грн.

Отже, виходячи з вищезазначеного, Закон України № 3886-ІХ від 18 липня 2024 року збільшив мінімальний поріг кримінальної відповідальності за крадіжку до 2 неоподатковуваних мінімумів (2 102 грн. у 2020 році), таким чином, суми викраденого ОСОБА_7 майна не перевищують відповідної межі, що виключає кримінальну відповідальність за ст. 185 КК України, згідно ст. 5 КК України. Разом з тим, з огляду на спосіб вчинення злочину, а саме проникнення в підвальні приміщення потерпілих з метою заволодіння майном, колегія судів вважає слушними аргументи сторони обвинувачення про те, що дії ОСОБА_7 слід перекваліфікувати на ч.1 ст. 162 КК України, що є кримінальним проступком і вважає за доцільне призначити обвинуваченому покарання у межах санкції частини статті у вигляді одного року обмеження волі.

При цьому, враховуючи, що станом на 02 грудня 2024 року, з дня вчинення обвинуваченим протиправного діяння (проступку) минуло більше трьох років, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для звільнення ОСОБА_7 у відповідності до вимог ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України від покарання, призначеного за ч.1 ст. 162 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а відтак, слушними є покликання сторони обвинувачення з цього приводу.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури зі змінами задоволити.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 17 квітня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.3 ст. 185 КК України на ч.1 ст. 162 КК України та призначити останньому покарання у виді одного року обмеження волі.

На підставі ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного за ч.1 ст. 162 КК України покарання у виді одного року обмеження волі у зв`язку із закінченням строків давності.

Виключити з вироку покликання на застосування положень ст. 71 КК України.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 06 березня 2018 року відносно ОСОБА_7 виконувати самостійно.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4