УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року

м. Київ

справа № 583/5278/19

провадження № 51 - 1497 ск 20

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 вересня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року і

встановила:

за вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 вересня 2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 25 липня 2014 року за ч.1 ст.190 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт, 02 жовтня 2014 року поставлений на облік у Самарському районному відділі філії ДУ «Центр пробації» в Дніпропетровській області, 11 серпня 2021 року знятий із обліку у відділі пробації у зв`язку з відбуттям громадських робіт у повному обсязі, визнаний винуватим та призначено покарання у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років без конфіскації майна.

Цим вироком частково задоволений цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 та стягнуто на користь останньої ОСОБА_4 - 175 930 (сто сімдесят п`ять тисяч дев`ятсот тридцять) грн на відшкодування матеріальної шкоди та

10 000 (десять тисяч) грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведену експертизу у розмірі 1256,08 грн.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року зазначений вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду, відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_4 , діючи умисно, повторно, незаконно заволодів транспортним засобом - сідловим тягачем-Е марки ІVЕСО моделі 440Е42, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та причепом марки НПС моделі 7310.025, реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником яких є ОСОБА_6 та які перебували у володінні ОСОБА_7 , чим вчинив кримінальне правопорушення (злочин), передбачений ч.2 ст. 289 КК України.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначення покарання, шляхом застосування положень ст. 75 КК України, призначити іспитовий строк 3 роки та покласти на ОСОБА_4 обов`язки, на підставі 76 КК України.

На обґрунтування касаційних вимог захисник стверджує, що при призначенні покарання місцевий суд належним чином не врахував ступінь тяжкості злочину, те, що ОСОБА_4 вину у скоєному визнав повністю, щиро розкаявся. Послався також на висновок відділу пробації, де вказано, що до засудженого можна застосувати міру покарання не пов`язану з реальним позбавленням волі. Вказує, що на таке явно несправедливе покарання не зважив суд апеляційної інстанції й залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Мотиви Суду

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з оглядуна таке.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2

ст. 289 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди захисника із незастосуванням судами до засудженого положень ст. 75 КК України.

Визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України.

Як вбачається із вироку суду першої інстанції, під час призначення покарання ОСОБА_4 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з додержанням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини та наслідки їх вчинення, данні про особу винного, який раніше судимий за аналогічне кримінальне правопорушення (шахрайство), офіційно не працевлаштований та суспільно-корисною працею не зайнятий, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, відсутність зі сторони обвинуваченого щирого каяття у вчиненому, значний розмір спричиненої потерпілій ОСОБА_6 матеріальної шкоди, яка на теперішній час залишилась не відшкодованою. Суд зважив на відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Санкція ч. 2 ст. 289 КК України, за якою ОСОБА_4 визнано винуватим, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, Наведена санкція є визначеною та передбачає лише один вид основного покарання - позбавлення волі без альтернативних видів основних покарань.

Місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення засудженому покарання не в максимальних межах санкції статті, за якою йому пред`явлено обвинувачення, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк

6 років. Правових підстав для застосування положень статті 75 КК України (звільнення від відбування покарання з випробуванням) при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 судом не встановлено.

З таким висновком місцевого суду погодився суд апеляційної інстанції. Вказані висновки апеляційного суду є вмотивованими.

Суд апеляційної інстанції констатував, що в рамках цього кримінального провадження відсутні підстави для застосування ст. 75 КК України. Колегія суддів вважає, що покарання у цьому розмірі є достатнім та необхідним для виправлення засудженого.

З огляду на викладене, підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Висновки судів, як першої так і апеляційної інстанцій, щодо призначеного ОСОБА_4 покарання з реальним його відбуванням, на думку колегії суддів Верховного Суду, є обґрунтованими.

Суди зазначили, що обставини справи та дані про особу засудженого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і не є достатніми для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів зазначає, що норми ст. 75 КК України не є обов`язковими для суду, а наділяють суд дискреційними повноваженнями під час застосування норм інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.

Призначене засудженому покарання, на думку колегії суддів, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 50, 65 КК України, принципам індивідуалізації призначеного покарання, справедливості та співмірності.

Підстав вважати, що незастосування судами до засудженого положень ст. 75 КК України призвело до призначення явно несправедливого покарання через суворість колегія суддів касаційного суду не вбачає.

Відтак вирок місцевого суду відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України, а ухвала суду апеляційної інстанції - вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Ураховуючи викладеного та керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 вересня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3