Номер провадження: 11-сс/813/1387/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30.08.2024 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0001027 від 22.08.2024 року, щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Павлоград, Павлоградського району, Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, маючого двох неповнолітніх дітей, фізичної особи-підприємця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

встановив:

СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001027 від 22.08.2024 року за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, скоєного за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_10 у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, придбав пістолет «GLOCK 43Х» з номером « НОМЕР_1 » (справа на казенній частині ствола та затворі) та з номером на рамці (перед спусковою скобою) «G128217», а також тридцять сім патронів з маркуванням на денцях гільз «F C 9MM LUGER», чотири патрона з маркуванням на денцях гільз «MFS 9x19», три патрона з маркуванням на денцях гільз «СВС 9mm LUGER» та один патрон з маркуванням на денці гільзи «S&B 9x19 11».

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на незаконне зберігання вищевказаної вогнепальної зброї та бойових припасів, ОСОБА_10 , всупереч «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998 року та «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 року, будучи обізнаним, що вогнепальна зброя та бойові припаси є предметами, обіг яких обмежено, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, став незаконно зберігати пістолет «GLOCK 43Х» з номером « НОМЕР_1 » (справа на казенній частині ствола та затворі) та з номером на рамці (перед спусковою скобою) «G128217», а також тридцять сім патронів з маркуванням на денцях гільз «F C 9MM LUGER», чотири патрона з маркуванням на денцях гільз «MFS 9x19», три патрона з маркуванням на денцях гільз «СВС 9mm LUGER» та один патрон з маркуванням на денці гільзи «S&B 9x19 11», за місцем свого мешкання, а саме за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому не маючи передбаченого законом дозволу на придбання і зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів, проте маючи достатній час для добровільної їх здачі органам влади у встановленому законом порядку.

Поряд з цим, 26.07.2024 року, у період часу з 07:38 год. до 12:23 год., за адресою: АДРЕСА_2 , проведено санкціонований обшук, в ході проведення якого працівниками поліції виявлено та вилучено пістолет «GLOCK 43Х» з номером « НОМЕР_1 » (справа на казенній частині ствола та затворі) та з номером « НОМЕР_2 » (у передній частині рамки, перед спусковою скобою), який є нарізною короткоствольною вогнепальною зброєю, виготовлений промисловим способом, придатний до стрільби, а також тридцять сім патронів з маркуванням на денцях гільз «F C 9MM LUGER», чотири патрона з маркуванням на денцях гільз «MFS 9x19», три патрона з маркуванням на денцях гільз «СВС 9mm LUGER» та один патрон з маркуванням на денці гільзи «S&B 9x19 11», вказані сорок п`ять патронів є боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї пістолетними патронами калібру 9х19 мм, придатні до стрільби.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 26.04.2002 року «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» (далі за текстом Постанова ПВСУ про поводження зі зброєю), під незаконним зберіганням вогнепальної зброї та бойових припасів розуміються умисні дії, які полягають у володінні (незалежно від тривалості в часі) без відповідного дозволу або із простроченням його дії будь-яким із зазначених предметів, що знаходиться не при особі, а в обраному нею місці.

Згідно з п. 12 Постанови ПВСУ про поводження зі зброєю, незаконним придбанням вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв слід вважати умисні дії, пов`язані з їх набуттям (за винятком викрадення, привласнення, вимагання або заволодіння шляхом шахрайства чи зловживання службовим становищем) всупереч передбаченому законом порядку в результаті купівлі, обміну, привласнення знайденого, одержання як подарунок, на відшкодування боргу тощо.

ОСОБА_10 у встановленому законом порядку дозволу на придбання та зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів, не одержував.

28.08.2024 року ОСОБА_10 затриманий органом досудового розслідування в порядку п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України та того ж дня йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України за кваліфікуючими ознаками: незаконне придбання та зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

29.08.2024 року старший слідчий СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , за погодженням з прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 днів, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 6600 (шість тисяч шістсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме у розмірі 19984800 (дев`ятнадцять мільйонів дев`ятсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот) грн.

Клопотання мотивоване тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків, які обґрунтовують застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме: переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, суду; здійснення незаконного впливу на свідків та експертів у кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання слідчого та до підозрюваного ОСОБА_10 обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 25.10.2024 року, в межах строку досудового розслідування, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 4954 (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят чотири) розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в сумі 15000712 (п`ятнадцять мільйонів сімсот дванадцять) грн., з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України:

- прибувати до слідчого, прокурора та/або суду за першою вимогою;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора та/або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри ОСОБА_10 у вчиненні злочину та доведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК, а саме переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, суду; здійснення незаконного впливу на експерта у кримінальному провадженні; а також вчинення інших кримінальних правопорушень, врахувавши вагомість наявних доказів про підозру останнього у вчиненні злочину, суспільно-небезпечний характер вчинення кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим, особу підозрюваного, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_10 .

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати підозрюваному ОСОБА_10 запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , або визначити заставу у розмірі 60 (шістдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 181440 грн.

Захисник, не оспорюючи обґрунтованість підозри, посилається на недоведеність існування ризиків.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Апеляційний розгляд проведено без участі підозрюваного ОСОБА_10 , оскільки захисник не клопотав про розгляд апеляційної скарги в присутності підозрюваного, а останній не звертався з клопотанням про забезпечення його участі в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний/підозрювана може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя в цілому дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може переховуватись від органу досудового розслідування/суду; здійснювати незаконний вплив на експерта у кримінальному провадженні та вчинити інші кримінальні правопорушення. Також слідчий суддя врахував дані про особу підозрюваного.

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в цілому правильно врахував обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_10 кримінального правопорушення, апеляційним судом встановлено таке.

Згідно ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, а також правильність кваліфікації органом досудового розслідування його дій, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, а також їх сукупності для висновку про винуватість особи, або її невинуватість, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою згідно положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, колегія суддів дійшла висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Долучені до клопотання слідчого докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі слідчого судді, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_10 можливо вчинив інкриміновані йому дії. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_10 , апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки він на даний час підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до семи років.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_10 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_10 раніше не судимий, має місце реєстрації та проживання, має двох неповнолітніх дітей, колегія суддів приймає до уваги, однак вказані обставини, не спростовують наявності існування ризику переховування.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про необхідність обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного та сама підозра у вчиненні інкримінованих ОСОБА_10 дій, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують обрання саме такого виду запобіжного заходу.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що оскаржена ухвала слідчого судді не відповідає вимогам процесуального закону в частині визначення розміру застави, з огляду на таке.

Так, в клопотанні слідчий просив застосувати до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 6600 (шість тисяч шістсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у сумі 19984800 (дев`ятнадцять мільйонів дев`ятсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот) грн.

Оскарженою ухвалою слідчий суддя частково задовольнив клопотання слідчого та визначив підозрюваному ОСОБА_10 альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 4954 (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят чотири) розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в сумі 15000712 (п`ятнадцять мільйонів сімсот дванадцять) грн., з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Із мотивувальної частини ухвали вбачається, що визначаючи заставу слідчий суддя врахував: тяжкість злочину, вчиненого в умовах воєнного стану, встановлені судом обставини та ризики, доводи прокурора про задовільний майновий стан підозрюваного, а саме наявність п`яти автомобілів загальною вартістю 9840620 грн., задекларовано отримання доходів у період з 2021 року по теперішній час у загальній сумі 12755387 грн., вилучення за місцем проживання ОСОБА_10 в ході обшуку грошових коштів у сумі 1099000 грн., 1800 євро, 6700 доларів США, та дійшов висновку про необхідність призначення підозрюваному застави в розмірі 4954 (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят чотири) розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в сумі 15000712 (п`ятнадцять мільйонів сімсот дванадцять) грн.

Однак, колегія суддів вважає, що при визначені розміру застави, слідчий суддя не дотримався вимог ч.5 ст. 182 КПК.

Так, відповідно до зазначеної норми процесуального закону, розмір застави визначається у таких межах:

- щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, слід констатувати, що процесуальним законом визначено, що до особи, яка підозрюється у вчиненні тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак у виключних випадках застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 року, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого підозрюваного/обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні.

На думку колегії суддів, слідчим суддею не було враховано майновий стан підозрюваного ОСОБА_10 та визначено непомірний розмір застави.

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з висновками викладеними в другому реченні п. 31 рішення ЄСПЛ «Істоміна проти України» від 13.01.2022, відповідно до якого: хоча національне законодавство дозволяло суду у «виключних випадках» встановлювати більші розміри застави (див. пункт 19), таке рішення мало передбачати ретельний аналіз обставин справи для обґрунтування її «виключного» характеру, а також необхідності ретельної оцінки всіх відповідних факторів, у тому числі спроможності підозрюваного сплатити визначений розмір застави, та задовільного пояснення, чому застава була визначена у такому надзвичайно великому розмірі. Також в цьому рішенні ЄПСЛ зазначив, що ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім - забезпечення явки особи на судове засідання. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями - серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі та ін.

Таким чином, слід констатувати, що положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; даних про особу підозрюваного; встановлені ризики, передбачені статтею 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Апеляційний суд приходить до висновку про те, що в даному кримінальному провадженні, з урахуванням правової кваліфікації злочину, який інкримінується ОСОБА_10 , який відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, слідчий та прокурор не мали права ініціювати перед слідчим суддею обрання запобіжного заходу у виді застави в розмірі 6600 (шість тисяч шістсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у сумі 19984800 (дев`ятнадцять мільйонів дев`ятсот вісімдесят чотири тисячі вісімсот) грн., який настільки перевищує максимальний розмір застави у даній категорії злочинів без належного обґрунтування, а слідчий суддя, відповідно, не мав законних підстав для визначення розміру застави у розмірі 4954 (чотири тисячі дев`ятсот п`ятдесят чотири) розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в сумі 15000712 (п`ятнадцять мільйонів сімсот дванадцять) грн., що також занадто перевищує розміри визначені положеннями п.2 ч.5 ст.182 КПК, при цьому не мотивуючи належним чином свого рішення в цій частині.

Матеріалами долученими до клопотання органу досудового розслідування підтверджується, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав ОСОБА_10 належать певні об`єкти нерухомого майна (а.с.78-92), однак наявність у власності підозрюваного автомобілів та їх вартість не підтверджується належними доказами (а.с.94), вилучення за місцем проживання ОСОБА_10 в ході обшуку за іншим кримінальним провадженням грошових коштів не є підтвердженням дійсного майнового стану особи та можливості внесення визначеної слідчим суддею застави на даний час.

Більш того, апеляційний суд звертає увагу, що з журналу судового засідання та з оскарженої ухвали не вбачається перевірка слідчим суддею та врахування дійсного майнового стану підозрюваногоОСОБА_10 при визначенні розміру застави.

З врахуванням наведених вище обставин ухвала слідчого судді підлягає скасуванню.

Скасовуючи ухвалу слідчого судді та ухвалюючи нове рішення за результатами розгляду клопотання слідчого, при визначенні розміру застави, апеляційний суд керується вимогами ч.4, п.2 ч.5 ст.182 КПК.

При вирішенні цього питання, колегія суддів враховує практику ЄСПЛ, відповідно до якої розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого та ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, пункт 70, від 22 травня 2018 року)

Апеляційний суд вважає, що розмір застави повинен відповідати тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого на даному етапі досудового розслідування підозрюється ОСОБА_10 , та тим ступенем довіри щодо належної процесуальної поведінки підозрюваного, який за версією органу досудового розслідування вчинив тяжкий злочин в сфері громадської безпеки.

З урахуванням наведеного, враховуючи вимоги клопотання слідчого щодо визначення розміру застави, апеляційний суд вважає за необхідне визначити розмір застави, який буде відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Колегія суддів вважає, що той розмір застави, про який просить визначити сторона обвинувачення, є явно необґрунтованим та непомірним з огляду на недоведеність відповідного фінансового стану підозрюваного та його оточення.

При цьому, доводи захисника про можливість призначення підозрюваному застави у розмірі 60 розмірів прожитого мінімуму для працездатних осіб, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки в даному випадку слід погодитися з прокурором щодо наявності виключного випадку, оскільки застава у зазначених межах вочевидь може виявитися не здатною для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Колегія суддів, враховуючи обставини даного кримінального провадження, а саме: тяжкість злочину та особу підозрюваного, приходить до висновку про існування виключного випадку, за якого у разі призначення застави як альтернативного запобіжного заходу у межах визначених п.2 ч.5 ст.182 КПК, така застава з великою вірогідністю може виявитися не здатною забезпечити виконання підозрюваним ОСОБА_10 покладених на нього обов`язків у кримінальному провадженні, що дає законні підстави для визначення застави у більшому розмірі, ніж передбаченого зазначеною нормою процесуального закону.

Враховуючи те, що слідчим суддею не в повному обсязі дотримано вимог КПК, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника задовольнити частково, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого та застосувати до ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням на підозрюваного обов`язків, визначених ч.5 ст.194 КПК.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30.08.2024 року, якою підозрюваному ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кримінальному провадженні №0001027 від 22.08.2024 року, застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 , про застосування до підозрюваного ОСОБА_10 в кримінальному провадженні №0001027 від 22.08.2024 року запобіжного заходу у виді тримання під вартою, із визначенням розміру застави.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», строком до 25.10.2024 року.

Визначити підозрюваному ОСОБА_10 розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 300 (трьохсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в сумі 908400 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста) грн.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на депозитний рахунок для зарахування заставних сум (отримувач: Одеський апеляційний суд; Код ЄДРПОУ отримувача 42268321; Код банку отримувача (МФО) 820172; розрахунковий рахунок UA1086720; Банк отримувача: ДКСУ м. Київ; Призначення платежу: Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 25.09.2024 року; Заставна сума за підозрюваного ОСОБА_10 (номер провадження суду апеляційної інстанції №11-сс/813/1387/24; судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ).

Підозрюваний ОСОБА_10 звільняється з-під варти після внесення застави.

У разі внесення застави покласти на підозрюваного ОСОБА_10 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати до слідчого, прокурора та/або суду за кожною вимогою;

- не відлучатися за межі Одеської області без дозволу слідчого, прокурора та/або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- здати на зберігання до ДМС в Одеській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_10 наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме: у разі, якщо підозрюваний, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин та не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави, слідчий суддя вирішує питання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді застави у більшому розмірі або іншого суворого запобіжного заходу.

Строк дії ухвали Одеського апеляційного суду в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та покладених на підозрюваного ОСОБА_10 обов`язків становить до 25.10.2024 року.

Копію ухвали невідкладно надіслати до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та прокурору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4