КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали судового провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Солом?янського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ст. 111-2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст.111-1, ч. 2 ст. 28, ст. 111-2, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3 КК України, строком на 60 діб, тобто до 19 грудня 2024 року включно,

за участі сторін провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_15 (в режимі в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів EasyCon),

обвинувачених ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів EasyCon),

ОСОБА_9 , (в режимі відеоконференції з ДУ «Київський слідчий ізолятор»),

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Солом?янського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ст. 111-2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, та ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 2 ст. 28, ст. 111-2, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3 КК України, строком на 60 діб, тобто до 19 грудня 2024 року включно.

У задоволенні клопотань захисника ОСОБА_9 відмовлено.

Рішення суду про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вмотивовано з посиланням на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, зокрема, можливість переховуватись від суду та незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які ще не допитані у судовому засіданні.

Також суд, посилаючись на зміст та обсяг обвинувачення, а також конкретні обставини кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , наголосив на тому, що ці особи обвинувачуються у вчиненні сукупності кримінальних правопорушень різного ступеню тяжкості, в тому числі тяжких та особливо тяжких злочинів.

При цьому, зважаючи на дані, що характеризують особу кожного обвинуваченого, в тому числі стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, репутацію та майновий стан, суд першої інстанції не знайшов підстав для зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який, оскільки застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 більш м`яких запобіжних заходів, на думку суду, не забезпечить виконання ними покладених на них процесуальних обов`язків, а також уникнення настання встановлених ризиків.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2024 року в частині продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.В разі відмови у застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту визначити альтернативний триманню під вартою запобіжний захід у виді застави.

Захисник вважає, що ухвала колегії суддів від 21 жовтня 2024 року про продовження тримання обвинуваченого під вартою є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, в частині продовження тримання під вартою ОСОБА_8 без визначення розміру застави.

Зазначає, що зазначені в клопотанні прокурора ризики, носять формальний характер, базуються виключно на припущеннях, а тому не могли бути підставами для продовження строку тримання під вартою.

На обґрунтування відсутності ризиків, на які вказує прокурор у клопотанні про продовження строку тримання під вартою, та які суд першої інстанції визнав доведеними, захисник зазначає, що ризик переховування від органів досудового розслідування та суду відсутній так, як ОСОБА_8 раніше не судимий, має постійне місце проживання та мав постійне місце роботи за яким характеризується позитивно, за час роботи зарекомендував себе з позитивного боку, має численні державні нагороди та подяки, до кримінальної відповідальності не притягався, що свідчить про відсутність кримінальних зв`язків, які б в майбутньому могли б надати йому допомогу в переховуванні, легалізації за підробленими документами на території України та за її межами.

Окрім цього обвинувачений не має спеціальної слідчо-оперативної освіти, яка б дала змогу йому знати про заходи та методи скритного пересування та проживання в певних місцевостях, що свідчить і про відсутність навиків переховування від органів досудового розслідування та суду, а посилання органу досудового розслідування на те, що ОСОБА_8 усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання може виїхати за межі території України для переховування нічим не підтверджено.

Також, сторона захисту звертає увагу на те, що орган досудового розслідування, в порушення вимог ч. 3 ст. 214 КПК України, здійснив збір доказів у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 до внесення відомостей про кримінальні правопорушення в ЄРДР, що додатково свідчить про відсутність ризику переховування.

Тому, на думку захисника, сторона обвинувачення наразі при обґрунтуванні наявності ризиків, використовує очевидно недопустимі докази, які були зібрані органом досудового розслідування з порушенням вимог КПК України до внесення відомостей про вчинення кримінальних правопорушень в ЄРДР.

Всі зібрані в подальшому докази базуються на доказах, здобутих до внесення відомостей про кримінальні правопорушення, інкриміновані ОСОБА_8 , в ЄРДР, а отже є недопустимими в розумінні доктрини «плодів отруйного дерева» та не можуть бути взяті судом до уваги під час винесення вироку, а отже, сторона захисту припускає, що наслідком таких процесуальних порушень може стати винесення виправдувального вироку.

На обґрунтування відсутності ризику незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних та інших учасників кримінального провадження захисник зазначає, що за час кримінального переслідування ОСОБА_8 орган досудового розслідування не отримав жодного підтвердження залучення посадових осіб органів державної влади до впливу на свідків чи інших підозрюваних, а тому вказаний ризик є вигаданим, а тому на думку захисника, не може існувати.

Також сторона захисту зазначає, що довготривале тримання під вартою ОСОБА_8 призвело до втрати соціальних зв`язків і контактів з особами, які за припущенням сторони обвинувачення могли б здійснити вплив на свідків. Свідки у даному кримінальному провадженні перебувають під захистом правоохоронних органів, а більшість з свідків давали на досудовому розслідуванні показання.

Окрім цього, позитивні характеристики, неодноразові нагороди, сімейний стан, вік ОСОБА_8 не може свідчити про жорсткий характер обвинуваченого, що за своїми властивостями надає змогу впливати на свідків чи іншого обвинуваченого.

На думку захисника, під час розгляду клопотання суд і прокурор не врахували даних про особу обвинуваченого, зокрема, його вік та сімейний стан, який раніше не судимий і не притягувався до кримінальної відповідальності, є особою, що позитивно характеризується та притримується норм поведінки соціально пристосованої особи, репутацію ОСОБА_8 , який є пенсіонером, вдівцем, неодноразово нагороджений державними нагородами, грамотами та подяками.

Також захисник звертає увагу на те, що обвинувачений є особою похилого віку, утримується під вартою два роки, має ряд хронічних захворювань, та 17.10.2024 року був госпіталізований до медичного центру «Medilend» в м. Києві, оскільки в умовах слідчого ізолятора неможливо проводити ефективне лікування, натомість суд не врахував тривалість тримання обвинуваченого під вартою та те, що його підзахисний має право на справедливий судовий розгляд у розумні строки.

Підсумовуючи викладене вище, захисник вважає, що досягнення мети кримінального провадження може бути здійснено і за наявності обраного ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_9 терміном на 60 діб та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 і обрати щодо нього запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, - цілодобовий домашній арешт або заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Захисник вважає, що зазначене судове рішення не містить достатнього обґрунтування необхідності продовження найбільш суворого запобіжного заходу для ОСОБА_9 , який тримається під вартою з 22 жовтня 2022 року, рішення прийнято без урахування всіх обставин справи та даних про особу обвинуваченого, тому оскаржувана ухвала підлягає до скасування.

На думку захисника, всі ризики, на які посилався прокурор у клопотанні про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не підтверджені належними доказами, оскільки ні в клопотанні, а ні під час судового розгляду не було доведено доказів наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, або з'явлення нових ризиків, які б виправдовували обраний ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Окрім того, ОСОБА_9 утримується під вартою з 22.10.2022 року і за цей час усі заявлені раніше ризики зменшились, що залишилось без належної оцінки судом першої інстанції.

Апелянт звертає увагу на те, що ризик виїзду за кордон, на який посилається сторона обвинувачення та з яким погодився суд першої інстанції, має лише гіпотетичний характер і нічим не підтверджується. Наявність перешкод для ОСОБА_9 покинути межі України обумовлена діючим на території України режимом обмеження права військовозобов'язаних чоловіків у виїзді за кордон та свідчить про відсутність вказаного ризику. Крім цього, після початку війни, перебуваючи за кордоном з 22.03.2022 року та маючи реальну можливість там залишитись, ОСОБА_9 навпаки повернувся в Україну та продовжив працювати, незважаючи на наближеність м. Запоріжжя до території, де відбуваються бойові дії, а 22.10.2022 року (у день затримання) ОСОБА_9 , будучи відсутнім за місцем свого постійного проживання, після телефонного дзвінка працівників СБУ негайно та добровільно з`явився на їх вимогу, маючи реальну можливість переховуватись.

Також захисник зазначає, що ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки, одружений, на утриманні має батьків похилого віку з хронічними захворюваннями, які є пенсіонерами, а тому вказаний ризик нівелюється можливостями застосування електронного засобу контролю та покладанням на обвинуваченого певних обов`язків по пересуванню та здачі документів для виїзду за кордон.

На думку захисника ОСОБА_7 , ризик впливу на свідків у ОСОБА_9 може бути нівельовано покладенням на нього обов`язку утримуватися від спілкування зі свідками та іншими особами щодо обставин, які стосуються кримінального провадження. Після внесення відомостей до ЄРДР 21.10.2022 пройшов тривалий час, свідки вже допитані, досудове розслідування завершено. Окрім того, цей ризик стороною обвинувачення наводиться як можливість не ОСОБА_9 , а іншого обвинуваченого впливати на свідків, що не може бути віднесено до ризику, який існує для ОСОБА_9 .

Ризик продовження вчинення кримінальних правопорушень є гіпотетичним та нічим не підтвердженим. Захисник зазначає, що ОСОБА_9 не вчиняв інкримінованих йому кримінальних правопорушень і, підписуючи зазначені у підозрі контракти, він діяв виключно у межах своїх службових повноважень та у відповідності зі стандартом підприємства, підпорядковуючись своїм безпосереднім керівникам.

Окрім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки даним про особу ОСОБА_9 , який раніше не судимий та не притягувався до будь-якого виду відповідальності, не вчиняв жодного кримінально караного діяння, на утриманні має престарілих батьків та проблеми зі здоров`ям.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено клопотання сторони обвинувачення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_9 , оскільки доводи сторони обвинувачення, які містяться у клопотанні, є необґрунтованим, а ризики не підтверджені належними та достатніми доказами.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року в частині продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_9 та постановити нову ухвалу в цій частині: про відмову в задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою, або про задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою з визначенням застави у розмірі вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у якості альтернативного запобіжного заходу.

Також захисник просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року посилаючись на те, що реалізація права на апеляційне оскарження упродовж 5-денного строку з моменту проголошення оскаржуваної ухвали, тобто до 28 жовтня 2024 року, була унеможливлена необізнаністю сторони захисту із мотивами прийняття ухвали та її обґрунтуванням, адже повний текст ухвали було фактично отримано стороною захисту лише 31 жовтня 2024 року, що підтверджується розпискою про отримання копії ухвали.

Обґрунтовуючи вимоги самої скарги захисник ОСОБА_9 посилається на те, що останній утримується під вартою вже понад два роки, а клопотання прокурора містить ідентичні доводи із доводами попередніх клопотань про продовження строку тримання під вартою. Заявлені прокурором ризики є не підтвердженими жодними доказами, при цьому судом не враховано тих обставин, що з перебігом досудового розслідування та після його завершення, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, поступово зменшуються самі по собі.

Звертаючи увагу суду апеляційної інстанції на поступове автоматичне зменшення ризиків з перебігом часу, а також посилаючись на конкретні рішення ЄСПЛ, в яких зазначається про те, що визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду, захисник ОСОБА_9 зазначає про те, що відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Втім, захисник наголошує на тому, що реалізація права не визначати розмір застави є винятком із загального привила обов`язкового визначення застави, а отже потребує виняткових обставин, які мають бути доведені у судовому рішенні, існування яких нічим не підтверджується.

Окрім цього, на думку захисника, судом першої інстанції, в порушення ст. ст. 184, 194 КПК України, взагалі не було досліджено можливість застосування застави як більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора, та ніяким чином не обґрунтовано недостатності такого альтернативного запобіжного заходу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників та обвинувачених, які підтримали доводи апеляційних скарг захисників, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників до задоволення не підлягають, виходячи з таких підстав.

Що стосується клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_6 про поновлення йому строку на апеляційне оскарження ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 , то його слід задовольнити, зважаючи на те, що з повним текстом оскаржуваної ухвали захисник ознайомився 31 жовтня 2024 року, тому колегія суддів вважає необхідним поновити захиснику ОСОБА_6 процесуальний строк на апеляційне оскарження вказаної ухвали.

Доводи апеляційних скарг захисників обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про незаконність та необґрунтованість ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не можуть бути взяті до уваги, виходячи з таких підстав.

Висновок, викладений в ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2024 року щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченихОСОБА_8 та ОСОБА_9 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції встановив наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та врахував обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Зокрема, суд встановив, що продовжують існувати ризики переховуватись від суду та незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які ще не допитані у судовому засіданні, а також врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим ОСОБА_16 та ОСОБА_17 у разі визнання їх винуватими у в чиненні кількох кримінальних правопорушень, у тому числі тяжких і особливо тяжких злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк.

Наведені в ухвалі висновки про продовження існування ризиків щодо можливості обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, ґрунтуються на досліджених у суді матеріалах кримінального провадження, а тому твердження суду про те, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження, не зменшилися та не перестали існувати є обґрунтованим.

З огляду на це, доводи апеляційних скарг захисників про те, що рішення суду першої інстанції про задоволення клопотання прокурора про продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою, є незаконним та невмотивованим через те, що прокурором не надано, а в ухвалі не наведено будь-яких доказів, які б свідчили про існування заявлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та що ці ризики не зменшились і виправдовують подальше тримання обвинувачених під вартою, не можуть бути визнані обґрунтованими та служити підставами для скасування ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2024 року.

Доводи захисників про те, що судом не зазначено, якими доказами підтверджується ризики, передбачені пунктами 1, 3 частини 1 статті 177 КПК України, а також те, що ухвала суду не містить обґрунтувань того, що ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , перебуваючи на волі будуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, є безпідставними.

Так, суд, розглядаючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, врахував стадію судового розгляду, тяжкість покарання, що загрожує кожному обвинуваченому у разі визнання їх винуватими у кримінальному правопорушенні, у вчиненні яких кожен з них обвинувачується, дані про кожного з осіб обвинувачених, та прийшов до висновку, що обставини, які були підставою для застосування цього запобіжного заходу та його продовження, не зменшилися та не перестали існувати.

Доводи сторони захисту про те, що суддя повинен був провести аналіз всіх ризиків, визначених частиною 1 статті 177 КПК України, як того вимагають норми чинного законодавства України та міжнародного законодавства, зокрема практики ЄСПЛ не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, за змістом ч. 2 ст. 177 та ст. 199 КПК України при вирішенні питання щодо продовження строку тримання під вартою перевіряються обставини, які свідчать про те, що заявлені при обранні запобіжного заходу ризики не зменшились або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, при цьому чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено, щоб при продовженні строку тримання під вартою, суд аналізував наявність усіх ризиків, передбачених законом.

Суд зобов`язаний проаналізувати наявність ризиків, зазначених у клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою, і у цьому провадженні суд дотримався вимог закону.

Посилання захисника на те, що згідно з практикою ЄСПЛ сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою і суд також зобов`язаний перевірити можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу є неспроможними, оскільки суд, окрім покарання, яке може загрожувати обвинуваченим у разі визнання винуватими у вчиненні особливо тяжкого злочину, врахував й інші ризики, які існують з огляду на стадію судового засідання.

Також суд, вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, дійшов висновку, що інші запобіжні заходи не зможуть запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 процесуальних обов`язків.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про недоведеність наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, є безпідставними, оскільки суд прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому належним чином дослідив усі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Доводи захисників про те, що стороною обвинувачення не було надано жодних доказів на підтвердження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, те, що обвинувачені ОСОБА_18 та ОСОБА_9 можуть переховуватися від органів досудового розслідування та суду, є необґрунтованими.

Так, при розгляді клопотання прокурора про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою суд першої інстанції врахував конкретні обставини вчинення інкримінованих обвинувачених дій, зокрема, згідно з клопотанням встановлено, що ОСОБА_9 навіть в умовах воєнного стану на території України має право та можливість залишити територію України та виїхати за кордон, у тому числі на територію держави-агресора, де зможе переховуватись від суду.

Окрім того, прокурором доведено, що з врахуванням віку обвинуваченого ОСОБА_8 , який не може перебувати на військовій службі та в умовах воєнного стану на території України має право і можливість залишити територію України, виїхавши за кордон, а також зважаючи, що він має громадянство Російської Федерації та активи на території цієї країни, обвинувачений матиме змогу вільно перебувати на території держави-агресора, де зможе переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду.

Стосовно існування ризику впливу на свідків, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянтів на те, що свідки були допитані на досудовому розслідуванні, оскільки такий ризик існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів під час проведення досудового розслідування, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому зауваження в апеляції захисника про те, що свідки у цьому провадженні перебувають під захистом держави, не може бути взятим до уваги, оскільки така обставина не підтверджена та перебування свідків під захистом само по собі не може виклювати можливості впливу на свідків.

Окрім того, оцінюючи наявність ризику впливу на свідків, суд врахував конкретні обставини інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень та обґрунтовано зазначив, що виходячи з тяжкості злочинів, вчинення яких інкримінується у складі групи осіб, за попередньою змовою, а також зважаючи на стадію судового розгляду, коли свідки ще не допитані в судовому засіданні, ризик незаконного впливу на свідків продовжує існувати.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 про недопустимість доказів кримінальному провадженні, які були зібрані до внесення даних відомостей про кримінальні правопорушення в ЄРДР, є неспроможними, оскільки при обґрунтуванні висновків щодо підстав для продовження стоку тримання під вартою обвинувачених, суд не посилався на докази, які можуть бути покладені в обґрунтування винуватості, зокрема ОСОБА_8 .

А посилання захисника на визнання недопустимими всіх зібраних у провадженні доказів згідно з доктриною «плодів отруйного дерева», внаслідок чого обвинувачений може бути виправданий судом, є некоректним, оскільки на стадії розгляду кримінального провадження в суді до винесення вироку суд позбавлений можливості давати оцінку доказам, а тому при обранні запобіжного заходу суд, серед іншого, має оцінити лише вагомість наявних доказів про вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, а при продовженні строку дії запобіжного заходу - наявність існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та наявність обставин, передбачених ст. 178 КПК України.

Безпідставними слід визнати також доводи апеляційних скарг про те, що, приймаючи рішення про продовження строку тримання обвинувачених під вартою, суд першої інстанції, в порушення вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, не визначив розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченими обов`язків, передбачених цим Кодексом, оскільки положення 8 абзацу ч. 4 вказаної вище статті давали суду право під час дії воєнного стану не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, перерахованих у цьому абзаці, в тому числі щодо злочинів, передбачених статтями 111-1, 111-2, 258-3 КК України, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів на цьому етапі судового розгляду не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, позаяк обставини, які слугували підставою для обрання та продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на даний час не відпали і рівень суспільної небезпеки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є настільки високим, що наразі унеможливлює застосування до них більш м`якого запобіжного заходу, а тому застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить їх належної процесуальної поведінки.

Рішення суду першої інстанції про продовження ОСОБА_16 та ОСОБА_17 строку тримання під вартою не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, врахував наявність ризиків, які давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, а також тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим, у разі визнання їх винуватими у вчинення тяжких і особливо тяжких злочинів, у вчиненні яких вони обвинувачуються, та дані про особи обвинувачених, а тому прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів, вважаючи законною і обґрунтованою ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року про продовження ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою, не убачає підстав для її зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Поновити захиснику ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали Солом?янського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року.

Ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ст. 111-2, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 114-1 КК України, ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 2 ст. 28, ст. 111-2, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 258-3 КК України,строком на 60 діб, тобто до 19 грудня 2024 року включно, залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 761/38036/23

Провадження № 11-кп/824/5821/2024

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_19

Доповідач ОСОБА_1