У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000768, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2024 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Василівка Фрунзівського району Одеської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2024 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Ухвалено, строк відбуття покарання рахувати з 09.11.2023 р.

Ухвалено, до набрання вироком законної сили запобіжний захід стосовно ОСОБА_5 залишити у виді тримання під вартою.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити нове рішення, яким виправдати ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 зазначає, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та проігноровано правовий принцип презумпції невинуватості та вважає рішення суду першої інстанції помилковим.

Захисник звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_5 не є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки не доведено його придатності до військової служби за станом здоров`я. За правилами ч. 13 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» під час проведення мобілізації, проходження військово-лікарської комісії, є обов`язковою процедурою, проте обвинувачений її не проходив.

В обґрунтування придатності ОСОБА_5 до військової служби, суд, послався на те, що останній не скаржився на стан здоров`я під час призову. Проте обвинувачений наполягав на тому, що про стан здоров`я, під час мобілізації його ніхто не питав.

Допитані судом свідки повідомили, що ОСОБА_5 , під час призову не скаржився на стан здоров`я, тобто фактично, суд, без спеціальних знань в галузі медицини та доказів про те, що останній є придатним до військової служби, на підставі припущень, дійшов висновку про придатність обвинуваченого до військової служби.

Апелянт відзначає, що суд першої інстанції обґрунтував вирок на неналежних доказах, отриманих з порушенням вимог закон та, ухвалив обвинувальний вирок з порушенням доктрини «плодів отруйного дерева», оскільки відсутність належного та допустимого доказу висновку ВЛК про придатність ОСОБА_5 до військової служби, свідчить про недопустимість інших доказів, за яким обвинуваченого визнано придатним до військової служби та безпідставно присвоєно йому статус суб`єкта злочину, за ст. 407 КК України.

Захисник наголошує, що в оскаржуваному судовому рішенні немає жодної згадки, чому суд відхилив обґрунтування невинуватості ОСОБА_5 , а саме те, що обвинувачений є добровольцем Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

На момент добровільного вступу обвинуваченого до вказаного роду військ, за п. 2. ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи національного спротиву» визначалось, що добровольче формування територіальної громади - це воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади.

Проте, попри зауваження експертного органу, з прийняттям 03.05.2022 р. закону України «Про внесення змін до Закону України «Про основи національного спротиву», щодо надання можливості територіальній обороні виконувати завдання в районах ведення бойових дій, держава порушила принцип правової визначеності, відмовившись від застосування, зокрема підзахисного, в складі свого підрозділу сил ТРО, в межах Одеської області. Отже, держава поклала на обвинуваченого додаткові обов`язки, виконувати завдання військової служби на території Миколаївської та Херсонської областей, які передбачали більшу небезпеку для життя.

Захисник вважає, що порушено конституційний принцип недоторканності існуючих у обвинуваченого прав і свобод. Держава, на стабільність законодавства якої, розраховував обвинувачений, його обманула та тепер намагається його покарати за незгоду з обманом.

Під час проведення мобілізації обвинувачений не проходив обов`язкового медичного огляду, що підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.07.2023 р. № 1/3021.

Захисник наголошує, що стороною обвинувачення не доведено можливість ОСОБА_5 здійснювати професійну діяльність, пов`язану з обороною України, з огляду на визначення придатності обвинуваченого до такої діяльності за станом здоров`я.

Суд не прийняв до уваги пояснення обвинуваченого про те, що він зазначав про хворобливий стан його здоров`я, зокрема про наявність у нього психічних вад. Ця обставина не була перевірена, ані командуванням частини, ані правоохоронними органами, які були обізнані про психологічні травми, які набуті обвинуваченим, в тому числі, і під час попереднього контракту. Крім цього, командир своєчасно не направив обвинуваченого для проходження ВЛК та не здійснив інших заходів, щоб пересвідчитись, що обвинувачений за станом здоров`я мав змогу виконувати обов`язки військової служби.

На думку захисника, місцевим судом невірно встановлені обставини справи, оскільки докази досліджувались судом лише з обвинувальним ухилом, а про потребу витлумачити сумніви на користь обвинуваченого, суд не згадував, не обтяжуючи себе навіть декларативно спростувати доводи захисника про звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод обвинуваченого щодо проходження служби в межах своєї територіальної громади. Отже, наявна невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Наголошує, що право підзахисного на розгляд його справи безстороннім неупередженим судом було порушено, через те, що розподіл справи між суддями був проведений без дотримання принципу вірогідності.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_9 , будучи військовозобов`язаним який після проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 , з 25.03.2021 р. зарахований до оперативного резерву першої черги, на виконання Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні», Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 р. «Про загальну мобілізацію» та у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, 14.03.2022 р. призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на період дії воєнного стану ІНФОРМАЦІЯ_3 та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 при військовій частині НОМЕР_3 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 № 2 (по стройовій частині) від 23.03.2022 р. солдата ОСОБА_5 призначено на посаду стрільця 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_4 при військовій частині НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ), зараховано до списків особового складу військової частини, та, з 14.03.2022 р. обвинувачений вважався таким, що приступив до виконання військових обов`язків.

Наказом командира військової частини НОМЕР_5 (по стройовій частині) від 19.09.2022 р., на підставі бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_3 № 360 від 14.09.2022 р., обвинуваченого ОСОБА_5 відряджено до окремого розпорядження, для виконання бойових завдань у складі зведеної батальйонно-тактичної групи 126 окремої бригади сил територіальної оборони (військова частина НОМЕР_3 ) та, з метою покращення тактичного положення підрозділів 59 окремої мотопіхотної бригади (військова частина НОМЕР_6 ).

З 14.03.2022 р., тобто з моменту зарахування обвинуваченого ОСОБА_5 до списків особового складу військової частини НОМЕР_4 , останній набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

З моменту видання Указу Президента України «Про введення в Україні воєнного стану» № 64/2022 від 24.02.2022 р, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан, який триває дотепер.

Про запровадження в Україні воєнного стану та порядок проходження військової служби в умовах воєнного стану солдату ОСОБА_5 достеменно було відомо, і до часу самовільного залишення місця служби, останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Проте, 23.10.2022 р. о 07.00 год. солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією на період дії воєнного стану, проходячи військову службу на посаді стрільця 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_4 , відряджений до військової частини НОМЕР_7 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилення від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце несення військової служби, а саме район зосередження зведеної тактичної групи військової частини НОМЕР_4 , у складі військової частини НОМЕР_7 в межах Березнегуватської ОТГ Баштанського району Миколаївської області та незаконно перебував поза його межами, проводив час за власним розсудом, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, до моменту затримання, а саме до 12.35 год. 09.11.2023 р.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначені покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, що відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який має стійкі соціальні зв`язки, одружений, зі слів має на утриманні малолітню дитину, працює за домовленістю, до адміністративної відповідальності не притягався, вважається раніше не судимою особою, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є учасником бойових дій, є військовослужбовцем, що проходив службу за мобілізацією, досудову доповідь Роздільнянського РС філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, за якою обвинувачений має середні ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, відсутність пом`якшуючих або обтяжуючих покарання обставин, та призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України, у виді позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Що стосується доводів захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_5 не вчиняв кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки не був суб`єктом вказаного кримінального правопорушення, апеляційний суд відзначає наступне.

За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом кримінального правопорушення) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Склад кримінального правопорушення це сукупність елементів, необхідних і достатніх для кваліфікації діяння, як конкретне кримінальне правопорушення.

За даним вироком ОСОБА_5 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану.

Об`єктом цього кримінального правопорушення є порядок проходження військової служби.

Об`єктивна сторона цього кримінального правопорушення може виявлятися як у вигляді самовільного залишення військової частини або місця служби, так і в нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчинених в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці.

У першій формі кримінальне правопорушення є закінченим з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Суб`єктом виступає військовослужбовець будь-якого виду служби.

Суб`єктивною стороною цього кримінального правопорушення є умисна форма вини, а нез`явлення вчасно без поважних причин передбачає як умисну, так і необережну форму вини.

Апеляційним судом під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України зроблено з дотриманням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було ретельно досліджено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами передбачених законом їхніх прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у кримінальному провадженні, крім іншого, у суді допитав обвинуваченого ОСОБА_5 та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для забезпечення повного та неупередженого судового розгляду.

Так, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 свою вину не визнав, зазначив, що він з 2019 року проходив військову службу за контрактом, після чого зарахований до резерву. З 14.03.2022 р. пішов добровольцем до складу Територіальної оборони, однак в подальшому був направлений до військової частини. Звідти у серпні 2022 року був відряджений для виконання бойових завдань до АДРЕСА_2 . Однак перебувати там йому було психологічно важко, через постійні обстріли та страх за власне життя, тому 23.10. 2022 р. самовільно залишив місце служби та повернувся до місця проживання, де і перебував до моменту затримання. До військової частини та місця служби не повертався, вважав, що мав служити виключно в межах Одеської області, і, за дотриманням такої умови, висловив думку продовжити військову службу. Зазначив про те, що його придатність до військової служби під час мобілізації, у встановленому порядку не встановлена.

Незважаючи на невизнання вини, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, доводиться дослідженими під час судового розгляду та проаналізованими у вироку доказами, а саме:

- копією витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 13.03.2022 р. «Про проведення призову резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час проведення мобілізації», відповідно до якого з 14.03.2022 р. військовозобов`язаний ОСОБА_5 направлений для проходження військової служби під час проведення загальної мобілізації до складу військової частини НОМЕР_2 ;

- копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 № 2 (по стройовій частині) від 23.03.2022 р., згідно якому ОСОБА_5 з 14.03.2022 р. визнано таким, що прибув для проходження військової служби та призначений на посаду стрільця 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу, 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 );

- копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 № 183 (по стройовій частині) від 19.09.2022 р., за змістом якого солдата ОСОБА_5 з 19.09.2022 р. відряджено у військову частину НОМЕР_7 до окремого розпорядження для виконання бойових завдань;

- копією витягу з наказу військової частини НОМЕР_7 (по стройовій частині) № 214 від 23.10.2022 р., за яким солдата ОСОБА_5 визнано вважати таким, що вибув з району безпосереднього ведення бойових дій під час забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у зв`язку із самовільним залишенням місця служби;

- копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_7 (з адміністративно господарської діяльності) № 228 від 23.10.2022 р. «Про призначення службового розслідування», на підставі якого призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення 23.10. 2022 р., без зброї, місця служби обвинуваченим ОСОБА_5 ;

- актом службового розслідування, затвердженого 23.11.2022 р. командиром військової частини НОМЕР_7 , за змістом якого встановлено, що за інформацією командира 2 стрілецького взводу зведеної тактичної групи військової частини НОМЕР_4 , 23.10.2022 р. стрілець 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_4 солдат ОСОБА_5 самовільно (без зброї) залишив місце служби;

- копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_7 (з основної діяльності) № 10 від 23.11.2022 р. «Про результати службового розслідування» згідно якого службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини обвинуваченим ОСОБА_5 завершено та наказано повідомити про факт вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення Військову службу правопорядку для прийняття рішення відповідно до ст. 214 КПК України;

- повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_5 від 16.10.2022 р. ОСОБА_5 до територіального управління ВСП, у обвинуваченого відібрано пояснення про причини і обставини самовільного залишення місця служби та рекомендовано у найкоротший термін повернутися до військової частини або місця несення служби з метою припинення факту самовільного залишення, та проінформовано про види відповідальності за вчинення вказаного протиправного діяння.

Наведені докази, в тому числі пояснення обвинуваченого, в тій частині, що він самовільно залишив місце служби та повернувся до місця проживання, і, не планував повертатись до місця служби, доводять винуватість ОСОБА_5 у скоєнні даного кримінального правопорушення, є належними та допустимими, оскільки усі вони зібрані у визначеному законом порядку, їм суд першої інстанції дав вірну юридично-правову оцінку в їх взаємозв`язку та сукупності.

Отже, суд першої інстанції дав належну правову оцінку усім доказам у справі відповідно до вимог ст. 94 КПК України та прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, в умовах воєнного стану, самовільно залишив військову частину, а тому такі дії було вірно кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України.

Той факт, що ОСОБА_5 на момент вчинення кримінального правопорушення був суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України, підтверджується наступним.

Відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ, військовослужбовцем є громадянин України, який проходить дійсну військову службу у складі Збройних Сил України та інших військ.

Відповідно до положень п. 2 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби резервістів під час мобілізації вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи, тощо).

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що 14.03.2022 р. ОСОБА_5 призваний на військову службу, під час проведення мобілізації, як резервіст та військовозобов`язаний на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 69 від 24.02.2022 р. та направлений для проходження військової служби до складу військової частини НОМЕР_2 . В подальшому ОСОБА_5 , на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 № 2 від 23.03.2022 р. (по стройовій частині), призначений на посаду стрільця 2 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 3 стрілецької роти, та відряджено до інших військових частин для виконання бойових завдань.

Отже, статус військовослужбовця ОСОБА_5 набув у зв`язку з мобілізацією на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», а тому він є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано мотивував підстави неврахування доводів захисника про те, що ОСОБА_5 є непридатним до військової служби, через те, що не проходив військово-лікарську комісію, оскільки за інформацією ІНФОРМАЦІЯ_4 від 25.07.2023 р. № 1/3021 придатність до військової служби на початку повномасштабного вторгнення, під час призову на військову службу під час мобілізації, визначалась на підставі військово-облікових документів та опитування військовозобов`язаних, наявності скарг на стан здоров`я, однак за даними облікової картки до військового квитка, довідки військово-медичного центру Південного регіону від 30.01.2020 р. ОСОБА_5 , хоча і мав, під час служби за контрактом, поранення, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, однак є придатним до військової служби, за період проходження військової служби за медичною допомогою не звертався.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційній скарзі, захисником не наведено обставин на спростування правильності висновків суду першої інстанції, а лише узагальнено стверджується, що обвинувачений не є суб`єктом кримінального правопорушення, посилаючись на не проходження обвинуваченим військово-лікарської комісії та наводяться власні міркування з цього приводу.

Отже, вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що вирок підлягає скасуванню з подальшим звільненням ОСОБА_5 від покарання за відсутності складу кримінального правопорушення, на переконання апеляційного суду, є неспроможними, оскільки подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в ньому та інші обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, встановлені в повному обсязі, а кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 5 ст. 407 КК України як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану є вірною.

Доводи захисника про те, що розподіл справи здійснений без принципу вірогідності є безпідставними, оскільки в матеріалах кримінального провадження, наявний протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2023 р., згідно якому головуючий суддя у справі визначений шляхом авторозподілу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою безумовне скасування вироку та виправдання ОСОБА_5 за недоведеністю складу кримінального правопорушення, про що просить захисник, під час апеляційного розгляду не встановлено, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника не має.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 09 лютого 2024 року відносно ОСОБА_5 , залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3