Дата документу 28.10.2024 Справа № 320/1199/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/1199/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/946/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 115КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 7 червня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, громадянина України, має середньо-спеціальну освіту, працює на посаді помічника машиніста Мелітопольського локомотивного депо ПАТ «Придніпровська залізниця», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців.

Строк відбування покарання постановлено обчислювати з моменту затримання, тобто з 24 листопада 2018 року.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено без змін у вигляді тримання під вартою.

Цивільний позов ОСОБА_9 та ОСОБА_11 про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 у відшкодування моральної шкоди 1 000 000, 00 грн. гривень.

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за наступних обставин.

24 листопада 2018 року приблизно о 03 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, в ході раптово виниклої з ОСОБА_12 сварки на ґрунті неприязних стосунків, маючи умисел на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті останній, умисно, з метою вбивства наніс потерпілій множинні (не менше тридцяти) удари руками по голові, тулубу та кінцівках потерпілої, а також декілька разів вдарив останню головою об стіну, спричинивши їй тим самим тілесні ушкодження, а саме:

- множинні синці тулубу та кінцівок, крововиливи у м`які тканини правої сідниці, садно на лобі зліва, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, та утворились не менше ніж від 20 травматичних впливів;

- внутрішньочерепна травма, яка утворилась не менше ніж від 12 травматичних впливів, та виразилась у крововиливах під тверду мозкову оболонку у лівій лобно-тім`яно-скроневій ділянці (близько 50 мл), справа на всьому протязі (близько 80 мл), крововиливах під м`які мозкові оболонки на конвекситальній поверхні правої лобної долі, на базальній поверхні та в ділянці полюса правої потиличної долі, на внутрішній поверхні лівої потиличної долі, множинних синцях та крововиливах у м`які тканини голови, яка кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне в момент заподіяння, та від якого внаслідок його ускладнення набряком, дислокацією головного мозку приблизно о 05 годині 00 хвилин 24 листопада 2018 року настала смерть потерпілої ОСОБА_12 на місці події за вищевказаною адресою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 висловлює незгоду з рішенням суду першої інстанції, стверджуючи, що вирок є незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню. На його думку, численні порушення свідчать про необхідність закриття кримінального провадження.

ОСОБА_7 звертає увагу на те, що кримінальне провадження було відновлено без належних оригіналів доказів, оскільки всі докази залишилися на окупованій території. У процесі відновлення використовувалися копії, однак невідомо, з яких саме оригіналів вони були відновлені. Це ставить під сумнів їх достовірність. Наголошує, що суд не перевірив кожен документ із точки зору належності, допустимості та достовірності, що є суттєвим порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що протокол його затримання від 24.11.2018 року містить суттєві недоліки: в ньому відсутні підпис слідчого та розписка про отримання копії протоколу, що суперечить вимогам частини 5 статей 104 та 208 КПК України. У судовому засіданні він надав оригінальну копію протоколу, де зазначено, що час його затримання був 7 година 30 хвилин, тоді як у протоколі вказано 15 година 50 хвилин, що він вважає суттєвим порушенням, яке суд проігнорував.

Вказує на те, що в повідомленнях про підозру та зміну підозри відсутні дата та підписи слідчого і прокурора, що є порушенням вимог КПК України. Крім того, обвинувальний акт, на його думку, є необґрунтованим і не відповідає дійсності, оскільки в ньому відсутні підписи та дата складання і затвердження, що порушує статтю 291 КПК України. Під час досудового розслідування він не отримав для ознайомлення копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, що порушує його право на захист.

Звертає увагу на те, що суд не перевірив усі надані документи та докази. Зокрема, він зазначає, що копія цивільного позову не була надана для ознайомлення під час досудового розслідування. Також він вказує, що під час продовження запобіжного заходу 14.09.2023 року він не був ознайомлений із клопотанням прокурора, що є порушенням статті 184 КПК України.

Також звертає увагу на значні недоліки у висновках експертів. Зокрема, експертний висновок від 24.11.2018 року за № 912 не містить титульного листа, а також відсутня інформація про виконавця дослідження, підстави його проведення та підпис експерта. Наполягає на тому, що всі відновлені матеріали повинні бути засвідчені електронним підписом для підтвердження їхньої достовірності, чого не було зроблено.

Наголошує, що суд не врахував його особисті характеристики під час розгляду провадження. Підкреслює, що має постійну роботу, працює на посаді помічника машиніста в локомотивному депо, отримав позитивні характеристики з місця роботи та проживання, раніше не був судимим і не перебуває на обліку у спеціалізованих медичних закладах. Також зазначає, що він викликав швидку допомогу та поліцію під час інциденту і надав домедичну допомогу потерпілій. Його показання підтверджені експертизою від 11.06.2021 року, в якій зазначено, що обставини, які він описав, не суперечать встановленим фактам.

Вважає, що вирок суду не враховує його основних показань, зокрема про неправдивість обвинувачення. Зазначає, що результати медичного огляду від 24.11.2018 року свідчать про відсутність у нього тілесних ушкоджень, а рівень алкоголю в крові становив лише 0,46 проміле. Натомість судово-психіатрична експертиза за №31 вказує на гостру алкогольну інтоксикацію, що ОСОБА_7 вважає невідповідним дійсності.

Обвинувачений звертає увагу на розбіжності у висновках щодо часу смерті потерпілої: експертний висновок вказує на час смерті о 5 годині ранку, тоді як в іншому висновку зазначено 3-4 години ранку, що на його думку, не відповідає дійсності. Він також стверджує, що потерпіла повинна була чинити опір, але у нього не було відповідних ушкоджень, які могли б підтвердити такі дії.

Зазначає, що ключові свідки, які могли б підтвердити його позицію, не були допитані ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду. Зокрема, не була допитана свідок ОСОБА_13 , яка могла підтвердити, що потерпіла була в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, свідки, вікна яких виходять на місце події, також не були допитані.

ОСОБА_7 також стверджує, що свідок ОСОБА_9 діяла упереджено і її показання є сумнівними, оскільки вона мала особисту зацікавленість у провадженні. Він також вказує, що свідок ОСОБА_11 не є потерпілим у справі, тому вимога про відшкодування моральної шкоди на його користь є незаконною.

Просить апеляційний суд скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду першої інстанції незаконним, оскільки він був винесений внаслідок неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Захисник наголошує, що пред`явлене обвинувачення не знайшло свого підтвердження під час судового слідства.

Зокрема підкреслює, що протокол затримання, повідомлення про підозру, повідомлення про зміну підозри, обвинувальний акт і висновок експерта, не відповідають вимогам КПК України, оскільки в них відсутні підписи особи, яка складала документи, а також підпис затриманого.

Також захисник зазначає, що обвинувальний акт є необґрунтованим через невідповідність часу затримання обвинуваченого дійсності, що свідчить про порушення статті 209 КПК України. Крім того, в обвинувальному акті відсутні підпис слідчого та прокурора, що є порушенням частини 3 статті 291 КПК України. Обвинувальний акт також не містить дати складання і затвердження, що порушує вимоги пункту 9 частини 2 статті 291 КПК України.

ОСОБА_7 не отримав реєстру матеріалів досудового розслідування та копії цивільного позову, що порушує його право на захист. У висновку експерта за №912 від 26.11.2018 року відсутні відомості про те, коли, де і ким був зроблений висновок, а також на якій підставі була проведена експертиза, що порушує вимоги КПК України.

Також захисник звертає увагу на те, що в медичному огляді від 24.11.2018 року не зазначено жодних тілесних ушкоджень у обвинуваченого, хоча висновки інших експертів вказують на те, що потерпіла могла чинити опір, кричати та кликати на допомогу, що логічно повинно було залишити сліди на тілі обвинуваченого.

Також наголошує, що суд не врахував стан алкогольного сп`яніння потерпілої, який свідчить про те, що вона могла не контролювати свої дії. Суд не взяв до уваги особисті характеристики обвинуваченого, а також не спростував версію, за якою потерпіла могла сама завдати собі ушкоджень, вдарившись лівою частиною голови об стіну кімнати, на якій висів килим, як це було викладено під час допиту в суді.

Крім того, під час судового засідання не були допитані всі свідки, які могли б підтвердити невинуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину.

Показання потерпілої ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , на думку захисту, не відповідають дійсності.

На підставі викладеного захисник просить апеляційний суд скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 стверджує, що вирок суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню через м`якість призначеного покарання та відмову в задоволенні позовних вимог потерпілої.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставини, як обтяжують покарання, зокрема, пошкодження, які були описані у висновку експерта. Йдеться про травми прямої кишки потерпілої, які обвинувачений пояснював добровільним анальним актом без сторонніх засобів. Однак характер цих травм, на думку представника потерпілої, свідчить про інші обставини, що в свою чергу підтверджує те, що обвинувачений здійснював відносно загиблої жорсткі дії.

Крім того, суд не врахував систематичне жорстоке поводження обвинуваченого щодо потерпілої. Наголошує, що обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину, що є обставиною, яка обтяжує покарання і повинна було вплинути на суворість призначеного покарання.

Також вказує, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 . Суд не врахував положення статті 23 Цивільного кодексу України, яка передбачає компенсацію моральної шкоди. Зазначає, що ОСОБА_9 є рідною сестрою загиблої та потерпілою у цьому кримінальному провадженні. Після смерті сестри вона виховувала її сина до повноліття і продовжує піклуватися про нього.

Підкреслює, що самостійними підставами для відшкодування моральної шкоди є як страждання від втрати рідної сестри, так і те, що племінник ОСОБА_9 залишився без матері.

Крім того, ОСОБА_9 зазнала страждань від тривалого судового процесу та цинічної поведінки обвинуваченого, що змушувало її під час кожного судового засідання знову переживати всі жахливі події, пов`язані із загибеллю сестри.

Просить апеляційний суд скасувати вирок суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 , а також змінити вирок у частині покарання, призначивши обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років.

У своїх доповненнях до апеляційної скарги представник потерпілої наголошує, що суд першої інстанції не врахував у повному обсязі обставини, які обтяжують покарання, зокрема вчинення злочину стосовно особи, з якою обвинувачений перебував у сімейних або близьких відносинах, що передбачено пунктом 6-1 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України.

Прокурор у кримінальному провадженні, прокурор Мелітопольської окружної прокуратури ОСОБА_14 подала заперечення на апеляційні скарги.

Вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, оскільки вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Вважає, що посилання захисника та обвинуваченого на порушення порядку отримання доказів під час судового розгляду, зокрема на відсутність підписів, дат та відомостей у вступній частині висновку експертизи, а також ненадання певних документів, спростовуються ухвалою слідчого судді від 13.03.2023 р., постановленою відповідно до вимог статті 615-1 КПК України.

Таким чином, усі перелічені докази були відновлені та визнані належними, допустимими та достовірними, а встановлені судом обставини повністю відповідають висновкам судово-медичних експертиз.

Також прокурор зазначає, що представник потерпілої вимагав суворішого покарання для обвинуваченого. Однак, відповідно до частини 2 статті 416 КПК України, застосування більш тяжкого закону або посилення покарання можливе лише в разі, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого або його представника, що пов`язано з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин або посилення покарання. Оскільки апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції від 07.02.2022 р. подав тільки обвинувачений, це унеможливлює призначення більш суворого покарання, ніж було визначено судом - 9 років і 6 місяців позбавлення волі.

Прокурор також наголошує, що суд першої інстанції дотримався вимог статті 65 КК України, врахувавши особу обвинуваченого та ступінь суспільної небезпеки його дій. Крім того, з матеріалів провадження встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 не належить до осіб, перелічених у частині 2 статті 1168 Цивільного кодексу України, хоча і діє в інтересах свого племінника сина загиблої ОСОБА_12 , якому безпосередньо було заподіяно моральну шкоду. Через це цивільний позов був задоволений на користь ОСОБА_11 в розмірі 1 000 000 гривень.

Прокурор просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 , у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану ним апеляційну скаргу та апеляційну скаргу обвинуваченого, вказавши на недопустимість матеріалів кримінального провадження. Зокрема, адвокат звертав на те, що документи не містять належних реквізитів, а також відсутні їхні оригінали. Крім того, захисник зазначив, що потерпіла сторона, коли справа розглядалася у Мелітополі, вимагала 300 тис. гривень моральної компенсації, а після перенесення розгляду до м. Запоріжжя вимоги зросли до 1 млн. гривень.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні апеляційного суду підтримав подану ним апеляційну скаргу та позицію свого захисника, наголошуючи на тому, що матеріали кримінального провадження не відповідають вимогам КПК України. Він неодноразово звертався до суду першої інстанції з вимогою повернути обвинувальний акт, проте ці клопотання були відхилені. Обвинувачений також заявив, що обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування не були йому вручені, а всі документи не відповідають вимогам закону.

Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційного суду висловила заперечення щодо доводів апеляційних скарг. Зазначила, що всі наявні докази є допустимими та відповідають вимогам законодавства. Через військову агресію на території України зазначені матеріали кримінального провадження були відновлені у порядку, передбаченому законом.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду апеляційних скарг, до судового засідання апеляційного суду не з`явилась, із заявою про відкладення розгляду не звернулась. У зв`язку із чим її неявка не перешкоджає розгляду провадження по суті.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_10 до початку судового розгляду звернувся із клопотанням про забезпечення його участі в судовому засіданні у режимі відеоконференції, але з технічних причин не зміг до конференції приєднатися. Разом з тим не заперечував проти розгляду справи без його участі.

Заслухавши доводи сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 не підлягає задоволенню, а виро суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Суд першої інстанції, дослідивши всі обставини кримінального провадження, правильно встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 в ході раптово виниклої з ОСОБА_12 сварки на ґрунті неприязних стосунків, маючи умисел на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті останній, умисно, з метою вбивства наніс потерпілій множинні (не менше тридцяти) удари руками по голові, тулубу та кінцівках потерпілої, а також декілька разів вдарив останню головою об стіну, спричинивши їй тим самим тілесні ушкодження, внаслідок чого настала смерть останньої.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду в суді першої інстанції вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, не визнав та показав, що він сирота, його виховували дід з бабусею. Він не міг скоїти такий злочин тому, що цінує людське життя. Після закінчення училища він поїхав працювати до м. Дніпро, працював помічником машиніста, де в 2010 році познайомився з майбутньою дружиною ОСОБА_15 . У неї був син від першого шлюбу, він називав його батьком, жили вони дружньо. В 2014 році помер його дід і залишив будинок в м. Мелітополь. В 2016 році він разом з ОСОБА_15 та її сином переїхали до м. Мелітополя. З початку 2018 року ОСОБА_15 почала зловживати спиртними напоями, особливо з ОСОБА_16 . На цьому ґрунті між ними виникали конфлікти. Потім вона працевлаштувалась на пекарню. Ніяких скандалів у них не було, все було добре. 04.06.2018 він приїхав додому, а дружина зібрала речі і переїхала на квартиру. Це було для нього несподіванкою. Після цього вона неодноразово приходила до нього в гості, вони також разом їздили відпочивати. У вересні 2018 він подав заяву на розлучення. 12.12.2018 повинно було відбутися судове засідання. 23.11.2018 він був вдома, йому надійшло смс-повідомлення від ОСОБА_15 , в якому вона писала, що приїде до нього, скучила за ним. Біля 23-00 години вона приїхала на таксі, він розрахувався, дружина була в нетверезому стані і вони пішли в дім. На лобі у неї він бачив гулю, на що дружина пояснила, що вона впала. В ході розмови ОСОБА_15 говорила йому, що їй самій з дитиною дуже важко і запропонувала не розлучатись. Після розмови з дружиною він дістав домашнє вино, вони випили, танцювали, відпочивали, займались сексом. А вже в ліжку він сказав їй, що він все обдумав і разом вони вже не будуть. Вона відповіла, що він про це ще пошкодує. Потім почала битись головою об стінку. Билась вона 3-4 рази лівою частиною голови об стінку, на якій висів килим. Потім десь о 03-00 годині ночі вона сказала, що піде додому, стала збиратись, вдяглася. Він їй запропонував залишитись, а вже вранці піти. Близько 06-30 чи 07-00 години він прокинувся, бо почув неприродне хропіння. Почав будити дружину, але вона не прокидалась, надав їй першу медичну допомогу, робив штучне дихання, давав нюхати нашатирний спирт. А потім викликав швидку допомогу, лікарі зробили їй кардіограму і повідомили про смерть ОСОБА_15 . В ніч з 23 на 24.11 2018 року крім нього та ОСОБА_15 в будинку нікого не було, він виходив з будинку у підвал за вином. Пояснив, що конфлікти між ними були, але дружину він ніколи не бив. Потерпіла, сестра померлої його оговорює, оскільки вона з ними не жила і не могла знати та бачити їх відносини. Мотивів вбити дружину у нього не було. Позов він не визнає, оскільки дружину не вбивав.

Колегія суддів вказує, що вказані показання обвинуваченого було вірно критично оцінені судом першої інстанції з урахуванням матеріалів провадження, а версія яку висуває обвинувачений і сторона захисту про те, що він не скоював будь-яких діянь відносно потерпілої є лише обраною лінією захисту з метою уникнення відповідальності.

Однак, не дивлячись на те, що обвинувачений не визначає себе винуватим у скоєнні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, його вина у вчиненні кримінального правопорушення, повністю підтверджується сукупністю безпосередньо досліджених та проаналізованих судом першої інстанції доказів і показань учасників провадження.

Мотивуючи свій висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Так, в ході судового розгляду в суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_9 , рідна сестра загиблої ОСОБА_12 , показала, що її сестра познайомилася з ОСОБА_7 у 2009 році та почала з ним жити в Дніпрі. У 2010 році вони переїхали до ОСОБА_17 . Від самого початку стосунків ОСОБА_7 регулярно бив сестру через ревнощі та конфлікти, але вона неодноразово відмовлялася повідомляти поліцію, щоб не притягати його до відповідальності.

У 2011 році він сильно побив її, спричинивши зупинку серця та гематому головного мозку. Попри це, сестра продовжувала з ним жити. У 2014 році вони уклали шлюб, хоча потерпіла була проти цього. У 2015 році вони знову переїхали до ОСОБА_17 , де насильство продовжилося. ОСОБА_7 забороняв сестрі працювати та спілкуватися з рідними. Вона неодноразово зверталася до поліції, але завжди забирала заяви.

У 2017 році сестра відкрила власне підприємство та поїхала працювати на море. У 2018 році після чергового побиття сусідка викликала поліцію, але сестра знову забрала заяву. Вона переїхала на окрему квартиру з сином, а ОСОБА_7 подав на розлучення. Напередодні трагедії сестра повідомила, що планує переїхати до Дніпра та що ОСОБА_18 запросив її до себе. Вранці 24 листопада 2018 року стало відомо про її смерть.

Свідок ОСОБА_11 , син загиблої, підтвердив, що ОСОБА_7 систематично бив його матір і його самого. Напередодні події мати сказала, що йде на зустріч із колективом, але він підозрював, що вона пішла до ОСОБА_7 .. Вона не мала жодних ушкоджень, коли йшла з дому. Вранці йому повідомили про те, що сталося з матір`ю.

Вина обвинуваченого також підтверджується не лише показаннями вказаних осіб, але й дослідженими письмовими доказами, які були судом першої інстанції дослідженні безпосередньо.

Зокрема, протокол затримання від 24.11.2018 року свідчить, що ОСОБА_7 було затримано о 07:30 за місцем його проживання.

Висновок судово-психіатричної експертизи № 31 від 10.01.2019 встановив, що ОСОБА_7 не має психічних розладів і на момент скоєння правопорушення перебував у стані гострої алкогольної інтоксикації. Він міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Висновок експерта №185-М від 11.06.2021 засвідчив, що внутрішньочерепна травма потерпілої утворилася від не менше 12 ударів твердими предметами з обмеженою травмуючою поверхнею. Експерт вважає малоймовірним, що такі ушкодження могли виникнути від самостійних ударів головою об стіну, як стверджує обвинувачений.

Висновок експерта № 912 від 24.11.2018 визначив причину смерті ОСОБА_12 як внутрішньочерепну травму, спричинену численними ударами. Також виявлено інші тілесні ушкодження, зокрема синці, садна та розрив задньої стінки прямої кишки, які утворилися незадовго до смерті і не могли бути нанесені самостійно. Ушкодження на голові, тулубі та кінцівках могли утворитися від ударів руками, ногами або іншими предметами.

Фототаблицею місця події за адресою: АДРЕСА_1 , зафіксовано розташування тіла потерпілої та ушкодження на її обличчі.

Факт смерті ОСОБА_12 підтверджується також лікарським свідоцтвом про смерть №912 від 26.11.2018 року.

Показання потерпілої, свідка та самого обвинуваченого дають підстави вважати про те, що ОСОБА_12 перед своєю смертю перебувала в приміщенні з обвинуваченим, і після цієї зустрічі настала її смерть. Відповідно до досліджених доказів, потерпіла померла від тілесних ушкоджень, отриманих внаслідок численних ударів.

Отже, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції та спростовуючи доводи захисника та самого обвинуваченого, дійшла висновку, що потерпіла перебувала з обвинуваченим і жодних сторонніх осіб не було. Виходячи з механізму спричинення тілесних ушкоджень та висновків експертиз, суд вважає доведеною вину обвинуваченого у вчиненні умисного вбивства.

Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи захисника і обвинуваченого про недопустимість письмових доказів через відсутність підписів та використання судом копій таких документів.

Колегія суддів встановила, що оригінали матеріалів кримінального провадження були втрачені внаслідок збройної агресії РФ, оскільки залишилися на тимчасово окупованій території міста Мелітополь Запорізької області.

Відповідно до частини 1 статті 615-1 КПК України відновленню підлягають втрачені матеріали кримінального провадження, яке не завершилося направленням обвинувального акта до суду, або судовий розгляд розпочато, проте рішення суду не ухвалено, або ухвалене рішення не набрало законної сили.

Згідно з частиною 2 статті 615-1 КПК України, відновлення матеріалів можливе за ініціативою суду.

Слідчий суддя 13.03.2023 р. встановив, що вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 7 лютого 2022 року не набув законної сили. Ухвалою слідчого судді від 13 березня 2023 року було вирішено питання про відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження.

Відсутність підписів на деяких відновлених документах та їх копіях не є наслідком порушення стороною обвинувачення процесуального закону, а обумовлена об`єктивними причинами, пов`язаними з втратою матеріалів через військову агресію. Суд першої інстанції, діючи в межах закону, визнав ці матеріали допустимими доказами, що підтверджено відповідним судовим рішенням.

Таким чином, доводи обвинуваченого та його захисника про недопустимість доказів через відсутність підписів та оригіналів документів є безпідставними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що обвинувачений і захисник у своїх доводах не оспорюють змістовність цих документів, а лише вказують на суто процесуальні аспекти.

Процедурні недоліки, на які посилаються апелянти, не є істотними та не впливають на законність і обґрунтованість вироку.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 87 КПК України, недопустимими є лише ті докази, які отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що порушення прямо вплинуло на отримання фактичних даних і не може бути усунуте під час судового розгляду.

Ця позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема у справах №334/2995/15-к та №204/6541/16-к, де підкреслюється необхідність встановлення впливу порушень на допустимість доказів.

У даному випадку, навіть якщо мали місце окремі процедурні недоліки, вони не є істотними та не призвели до порушення прав обвинуваченого. Суд першої інстанції належним чином дослідив всі докази та надав їм відповідну оцінку.

Відсутність окремих реквізитів у відновлених експертних висновках пояснюється обставинами втрати оригіналів документів. Однак, ці висновки були визнані допустимими доказами на підставі ухвали слідчого судді від 13 березня 2023 року про відновлення матеріалів кримінального провадження.

Вимогами КПК України не вимагається обов`язкового засвідчення відновлених матеріалів електронним підписом. Головне, щоб їх достовірність була підтверджена належним чином, що і було зроблено судом першої інстанції в рамках відновлення матеріалів провадження.

Матеріали кримінального провадження містять докази того, що обвинувачений та його захисник були ознайомлені з обвинувальним актом та реєстром матеріалів досудового розслідування, оскільки останні під час судового розгляду, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду оперували матеріалами провадженнями під час здійснення захисту, що не може свідчити про їх неознаймлення з цими матеріалами.

Факт ненадання копії цивільного позову під час досудового розслідування не є порушенням, яке могло б вплинути на реалізацію права на захист або підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Щодо продовження запобіжного заходу, обвинувачений був належним чином повідомлений про розгляд клопотання прокурора та мав можливість висловити свої заперечення, що відповідає вимогам статті 184 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 також стверджує, що результати медичного огляду від 24 листопада 2018 року свідчать про відсутність у нього тілесних ушкоджень, а рівень алкоголю в крові свідчить лише про алкогольне сп`яніння.

Натомість, судово-психіатрична експертиза №31 вказує на гостру алкогольну інтоксикацію, що, на його думку, не відповідає дійсності. Такі доводи обвинуваченого про невідповідність висновків експертизи дійсності є безпідставними та не спростовують обґрунтованості вироку суду першої інстанції.

Різниця в понятійному апараті між термінами «стан сп`яніння» та «гостра алкогольна інтоксикація» не спростовує встановлених висновків про те, що обвинувачений перебував у стані сп`яніння, і що злочин було вчинено в такому стані.

Медичний огляд фіксує фізичні показники стану здоров`я, зокрема рівень алкоголю в крові на момент огляду. Наявність стану сп`яніння, не виключає можливості гострої алкогольної інтоксикації.

Судово-психіатрична експертиза оцінює психічний стан особи, його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, враховуючи вплив алкоголю на психіку. Термін «гостра алкогольна інтоксикація» у контексті психіатричної експертизи відображає не лише кількісний показник алкоголю в крові, а й якісний вплив алкоголю на психічні функції та поведінку особи. Експертиза встановила, що обвинувачений перебував у стані, який суттєво впливав на його психічний стан, але не позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Таким чином, висновки експертизи свідчать про те, що обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння, яке вплинуло на його психічний стан, але не виключало його осудності. Це підтверджує, що обвинувачений усвідомлював свої дії та повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин.

Крім того, експертиза, на яку посилається обвинувачений, є дослідженням не фізичного стану здоров`я, а саме психічного стану, де визначено стан людини, зумовлений вживанням алкоголю. Тому різниця в термінології між медичним оглядом і судово-психіатричною експертизою пояснюється різними аспектами дослідження - фізичним та психічним станом відповідно.

Обвинувачений стверджує, що ключові свідки, які могли б підтвердити його позицію, не були допитані ні під час досудового розслідування, ні під час судового засідання. Зокрема, не була допитана свідок ОСОБА_13 , яка могла підтвердити, що потерпіла була в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, свідки, вікна яких виходять на місце події, також не були допитані.

Колегія суддів зазначає, що це є позиція захисту, проте обвинувачений та його захисник не наголошували на необхідності допиту цих свідків ні на стадії досудового розслідування, ні під час судового розгляду.

Крім того, обвинувачений не конкретизував, хто саме з мешканців будинків, вікна яких виходять на місце події, міг бути свідком обставин справи, що саме вони могли бачити та як дійсно їхні показання могли б вплинути на розгляд провадження. Без конкретизації осіб та обставин неможливо встановити доцільність та необхідність допиту цих свідків.

Відсутність допиту зазначених свідків не є підставою для скасування вироку суду першої інстанції, оскільки наявних доказів було достатньо для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Суд першої інстанції вжив усіх необхідних заходів для повного та об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, дотримуючись вимог кримінального процесуального законодавства.

Захисник стверджує, що в медичному огляді від 24 листопада 2018 року не зазначено жодних тілесних ушкоджень у обвинуваченого, хоча висновки інших експертів вказують на те, що потерпіла могла чинити опір, кричати та кликати на допомогу, що, на думку захисника, повинно було залишити сліди на тілі обвинуваченого.

Однак, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 912 від 26 листопада 2018 року, експертиза встановила, що ушкодження були нанесені з використанням тупого предмета і їхній характер не передбачає обов`язкового виникнення ушкоджень у обвинуваченого.

Захисник також наголошує, що суд не врахував стан алкогольного сп`яніння потерпілої, який свідчить про те, що вона могла не контролювати свої дії. Однак, висновок судово-медичної експертизи № 912 від 26 листопада 2018 року встановив, що при судово-токсикологічній експертизі крові, сечі від трупа ОСОБА_12 виявлено етиловий спирт у концентрації: в крові 2,5 проміле, в сечі 3,5 проміле, що зазвичай при житті викликає сильне алкогольне сп`яніння. Проте цей факт не знімає відповідальності з обвинуваченого та не свідчить про можливість само завдання потерпілою смертельних ушкоджень. Навпаки, стан сп`яніння міг зробити потерпілу більш вразливою та неспроможною захиститися від нападу.

Щодо версії, що потерпіла могла сама завдати собі ушкоджень, вдарившись лівою частиною голови об стіну кімнати, на якій висів килим, то той самий висновок судово-медичної експертизи № 912 від 26 листопада 2018 року спростовує цю можливість. Експертиза визначила, що характер ушкоджень несумісний з механізмом випадкового удару об стіну чи падіння. Ушкодження мають ознаки, характерні для дії зовнішньої сили з використанням тупого предмета, що виключає можливість їх самозавдання потерпілою, зокрема за поясненнями самого обвинуваченого.

У апеляційній скарзі ОСОБА_7 наголошує що надав оригінал протоколу затримання, де зазначено, що його було затримано о 7 годині 30 хвилин, тоді як у протоколі вказано 15 годину 50 хвилин. Він вважає це суттєвим порушенням, яке суд проігнорував.

Однак ця розбіжність у часі затримання не впливає на обґрунтованість обвинувачення та законність судового рішення з кількох причин.

По-перше, навіть якщо існує невідповідність у протоколі щодо часу затримання, це не спростовує факту вчинення злочину та не свідчить про невинуватість обвинуваченого. Основою для винесення вироку були численні докази, зокрема показання потерпілої, свідка, висновки судово-медичних експертиз та інші матеріали кримінального провадження, які підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства, які були проведення на підставі процесуального рішення слідчого, вже після затримання.

По-друге, відповідно до статті 86 КПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Невідповідність у протоколі затримання стосується процесуальної форми, але не впливає на достовірність основних доказів, які були отримані органом досудового розслідування, після затримання, що підтверджують вину обвинуваченого.

По-третє, уданому випадку розбіжність у часі затримання, зазначеного в протоколі органом досудового розслідування та вказаного самим обвинуваченим, не призвела до порушення його прав і не стала причиною неправильного вирішення провадження.

Крім того, суд першої інстанції, оцінюючи всі зібрані докази у їх сукупності, встановив обставини вчинення злочину та винуватість обвинуваченого на підставі достовірних і належних доказів. Розбіжність у часі затримання не вплинула і не могла в даному випадку вплинути на об`єктивність та повноту дослідження обставин справи, не призвела до визнання будь-яких доказів недопустимими або порушення принципу змагальності сторін.

Обвинувачений та його захисник стверджують, що показання потерпілої ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не відповідають дійсності та є зацікавленими. Вони вважають, що свідки діяли упереджено та мали особисту зацікавленість у результатах кримінального провадження.

Під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_11 були допитані у встановленому законом порядку. Обвинувачений та його захисник мали повну можливість поставити свідкам запитання, заявити або висловити сумніви щодо їхніх показань відповідно до вимог КПК України.

Обвинувачений та його захисник не навели жодних конкретних фактів, які б свідчили про упередженість або зацікавленість вказаних осіб та надання ними показань з метою навмисної обмови обвинуваченого. Отже, на переконання колегії суддів, твердження сторони захисту про упередженість вказаних собі є необґрунтованими припущеннями, які не підтверджені матеріалами провадження під час апеляційного перегляду.

Відповідно до статті 55 КПК України, потерпілим є особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. ОСОБА_9 , яка діяла в інтересах неповнолітнього ОСОБА_11 та сам ОСОБА_11 були визнані потерпілими, оскільки їм було завдано моральної шкоди внаслідок смерті близької людини.

Хоча потерпілі мають законний інтерес у встановленні істини та відновленні справедливості, це не свідчить про їхню упередженість або неправдивість показань. Жодних доказів, що ОСОБА_9 та ОСОБА_19 мають особисту неприязнь до обвинуваченого або іншу зацікавленість у провадженні, що стало підставою для викривлення істини у провадженні не надано.

Натомість, на переконання колегії суддів, показання вказаних осіб є логічними, послідовними та не містять суперечностей. Вони детально описали обставини, що мали місце до та після вчинення злочину, що сприяє встановленню об`єктивної істини у провадженні.

Крім того, спростовуючи доводи обвинуваченого про те, що письмові докази містять розбіжності у визначенні часу смерті потерпілої, суд вважає за необхідне детально пояснити, що такі розбіжності в межах декількох годин можуть бути зумовлені методологічними особливостями проведення судово-медичних експертиз і не впливають на обґрунтованість обвинувачення, оскільки вказаними документами підтверджено, що смерть потерпілої настала 24.11.2018 року.

Більше того, у даному провадженні встановлено, що смерть потерпілої ОСОБА_12 настала в період часу, коли вона перебувала в будинку обвинуваченого ОСОБА_7 . Сам обвинувачений визнав, що вони були разом у ніч з 23 на 24 листопада 2018 року і що жодних інших осіб у будинку не було.

Таким чином, незначні розбіжності у визначенні часу смерті не мають суттєвого значення для встановлення об`єктивної істини у провадженні. Вони не впливають на обґрунтованість обвинувачення, оскільки всі докази в сукупності підтверджують, що смерть потерпілої настала внаслідок дій обвинуваченого в період їх спільного перебування в будинку обвинуваченого.

Обвинувачений та його захисник оскаржують вирок суду першої інстанції, стверджуючи, що суд не врахував особу обвинуваченого при призначенні покарання, а представник потерпілої, адвокат ОСОБА_10 , оскаржує вирок через м`якість призначеного покарання та відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 , наголошуючи, що суд не врахував важливі обставини провадження - зокрема характер травм потерпілої, які свідчать про жорстокі дії обвинуваченого та систематичне жорстоке поводження з її боку - і вимагає призначення більш суворого покарання та задоволення позовних вимог потерпілої.

Проте ці доводи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не вказують на наявність підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції.

Відповідно до частини 2 статті 416 КПК України, застосування більш тяжкого закону або посилення покарання можливе лише у випадку, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого або його представника, що пов`язано з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин або посилення покарання.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції від 07.02.2022 року подав тільки обвинувачений, це унеможливлює призначення більш суворого покарання в даному провадженні, ніж було визначено судом при першому розгляді 9 років і 6 місяців позбавлення волі.

Додатково слід зазначити, що суд першої інстанції дотримався вимог статті 65 КК України при призначенні покарання. Суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Обвинувачений раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. Пом`якшуючих та обтяжуючий обставин під час судового розгляду не було встановлено.

Враховуючи вказане, судова колегія вважає, що призначене кримінальне покарання обвинуваченому у вигляді позбавлення волі на строк 9 років і 6 місяців відповідає вимогам ст. 50 та ст. 65 КК України.

Доводи представника потерпілої про те, що обтяжуючі обставини, зокрема вчинення злочину стосовно особи, з якою обвинувачений перебував у сімейних або близьких відносинах (пункт 6-1 частини 1 статті 67 КК України), є слушними. Однак апеляційний суд позбавлений можливості визнати цю обставину обтяжуючою, оскільки відповідно до статті 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення згідно з обвинувальним актом.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме. Проте ця обставина не була зазначена в обвинувальному акті як така, що обтяжує покарання.

Визнання обтяжуючої обставини, на яку наголошує представник потерпілої, не узгоджується з положеннями статті 337 КПК України. Верховний Суд у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 722/1111/22 (провадження № 51-2099км23) вказав, що визнання обтяжуючої обставини, яка не зазначена в обвинувальному акті, не відповідає вимогам статті 337 КПК України.

Щодо тверджень про систематичне жорстоке поводження обвинуваченого з потерпілою та характер травм, які свідчать про жорстокі дії. Висновок судово-медичної експертизи № 912 від 26 листопада 2018 року дійсно описує певний характер тілесних ушкоджень потерпілої. Проте експертиза не встановила фактів, які б свідчили про систематичне жорстоке поводження або особливу жорстокість під час вчинення злочину. Суд першої інстанції належним чином дослідив ці обставини та врахував їх при призначенні покарання.

Щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 .

Представник потерпілої посилається на статтю 23 Цивільного кодексу України (ЦК України), яка передбачає право на відшкодування моральної шкоди. Проте, відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України, у разі смерті фізичної особи право на відшкодування моральної шкоди мають її батьки, один з подружжя та діти. Сестри та брати не входять до переліку осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого.

Також слід врахувати, що ОСОБА_9 діяла в інтересах свого племінника, сина загиблої ОСОБА_12 , якому безпосередньо було заподіяно моральну шкоду внаслідок смерті матері. Саме тому суд першої інстанції задовольнив цивільний позов на користь ОСОБА_11 , сина загиблої, на суму 1 000 000 гривень. Відмова в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 є правомірною та відповідає вимогам чинного законодавства.

Аргумент про те, що ОСОБА_9 зазнала моральних страждань від втрати сестри та тривалого судового процесу, не може бути підставою для задоволення її позовних вимог. Закон чітко визначає коло осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди у випадку смерті потерпілого, і сестри до цього кола не належать. Крім того, моральні страждання, які вона зазнала як родичка потерпілої, є зрозумілими, але не підлягають відшкодуванню саме в межах кримінального провадження.

Інші доводи, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянтів щодо незаконності і необґрунтованості вироку суду першої інстанції та наявності підстав для зміни чи скасування, закриття кримінального провадження не встановлені, а доводи апелянтів зводяться лише до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин події.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що істотних порушень закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були беззаперечними підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, а також підстав для закриття кримінального провадження під час апеляційного перегляду не встановлено.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого, захисника обвинуваченого та представника потерпілої.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_8 , представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 7 червня 2024 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4