Номер провадження: 11-сс/813/1177/24
Справа № 521/7552/24 1-кс/521/1480/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 14.05.2024 про накладення арешту на майно в межах к/п №0000477 від 10.04.2024 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою слідчого судді в межах к/п №0000477 від 10.04.2024 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України було задоволено клопотання ст. слідчого СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 та накладено арешт із забороною відчуження, користування та розпорядження на наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0136, площею 0,09га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що на теперішній час вищезазначені квартира та земельна ділянка відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, зокрема, є засобами кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, тобто є доказами кримінального правопорушеннями та можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, внаслідок чого існують передбачені законом підстави для накладення арешту на вказане майно з метою його збереження як речового доказу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_7 в інтересах власника майна ОСОБА_8 не погодилась із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на її постановлення без достатніх на те правових підстав та з суттєвими порушеннями вимог кримінального процесуального закону з огляду на наступні обставини:

- поза увагою слідчого судді залишилось те, що в матеріалах справи відсутні докази незаконного вибуття кв. АДРЕСА_1 із власності ОСОБА_10 , натомість, право власності на частку зазначеної квартири набуто ОСОБА_8 законним шляхом, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 03.11.2023, укладеного між ним та ОСОБА_10 , яка в момент підписання договору була повністю дієздатною, проте через хворобу рук не могла власноручно підписати договір; ОСОБА_8 часто спілкувався із ОСОБА_10 , постійно матеріально їй допомагав, після її смерті організував похорон, сплатив усі витрати на поховання, за життя остання жодного разу не повідомляла про наявність у неї рідної сестри та ОСОБА_8 її ніколи не бачив, йому нічого не було відомо про перебування ОСОБА_10 на лікуванні у КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР в період часу з 21.09.2023 по 11.10.2023;

- слідчий суддя не врахував того, що з моменту коли ОСОБА_11 , яка представилась сестрою ОСОБА_10 , дізналась про зникнення останньої до моменту, коли вона звернулась із заявою про встановлення місцезнаходження сестри пройшло не менше 4 місяців, а можливо й більше, що свідчить про те, що ОСОБА_11 з померлою ОСОБА_10 жодним чином не спілкувалась, матеріально їй не допомагала, не цікавилась її життям та не приймала участі в її похованні, а також у похованні її племінника та матері ОСОБА_12 , що свідчить про те, що в даному випадку мають місце цивільно-правові відносини, які вирішуються в порядку цивільного судочинства та існують підстави для закриття даного кримінального провадження;

- ОСОБА_8 на даний час про підозру в зазначеному кримінальному провадженні не повідомлялось, на допит він не викликався, від правоохоронних органів не переховується та проживає за адресою реєстрації;

- всупереч вимог ч. 2 ст. 64-2 КПК України, клопотання про арешт майна третьої особи було подано не прокурором, а слідчим;

- арештовані квартира та земельна ділянка не визнані постановою слідчого речовими доказами в зазначеному кримінальному провадження, вказані об`єкти нерухомості не являються засобами кримінального правопорушення та не могли зберегти на собі сліди кримінального правопорушення, в матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували право власності на іншу частку квартири, тобто в даному випадку порушується право власності іншого співвласника квартири;

- слідчим суддею було залишено поза увагою, що до клопотання слідчого не додано доказів на підтвердження родинних зв`язків потерпілої ОСОБА_11 із ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , натомість, надано лише копію свідоцтва про народження ОСОБА_13 , проте не надано доказів того, що ОСОБА_13 було змінено прізвище на ОСОБА_14 ;

- слідчий суддя не врахував того, що санкцією ч. 4 ст. 190 КК України не передбачена конфіскація як вид покарання, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено та зазначені об`єкти нерухомості не підлягають спеціальній конфіскації;

- слідчим суддею безпідставно було застосовано обмеження користування та розпорядження майном, натомість, матеріали справи не містять доказів того, що незастосування таких заборон призведе до приховування, пошкодження, псування, відчуження майна ОСОБА_8 .

Посилаючись на викладені обставини, представник ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0136, площею 0,09га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна ОСОБА_7 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, зазначених вимог закону дотримався з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми основного закону узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При цьому ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В свою чергу, п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

На підставі аналізу змісту клопотання в зазначеному к/п №0000477 вбачається, що слідчий просив накласти арешт на зазначене у ньому майно, а саме на об`єкти нерухомості (квартиру та земельну ділянку) з метою забезпечення збереження такого майна як речових доказів (а.с. 1-3).

При цьому, відповідно до змісту клопотання, витягу з ЄРДР в к/п №0000477 (а.с. 4) та інших матеріалів провадження, на теперішній час СВ ВП №1 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. здійснюється досудове розслідування за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, зокрема, за заявою гр. ОСОБА_11 щодо вжиття заходів до невстановленої особи, яка шахрайським шляхом оформила право власності на кв. АДРЕСА_1 , яка належала покійній сестрі заявниці ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внаслідок чого останній завдано матеріальний збиток у великих розмірах.

В ході досудового розслідування було допитано в якості потерпілої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка являється рідною сестрою ОСОБА_10 та яка повідомила, що її сестра проживала разом із їх матір`ю ОСОБА_12 та сином ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_3 ; в результаті конфлікту між ОСОБА_11 та її матір`ю, який стався у серпні 2023 року, вони не навідувались до матері та сестри, а 24.08.2023 вони дізнались про смерть її матері та племінника, а також про те, що ОСОБА_10 сестру потерпілої було поміщено до КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР; вони намагались знайти сестру, проте їм не вдалось; в березні 2024 року донька ОСОБА_11 приїхала за вищевказаною адресою з метою забрати деякі речі, проте замки у вхідних дверях були замінені та потрапити до квартири не надалось можливим; потерпіла пояснила, що її сестра ОСОБА_10 була хворою людиною та не могла керувати своїми діями (а.с. 7-9).

Окрім того, в межах досудового розслідування кримінального провадження було встановлено, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходилась на стаціонарному лікуванні у КНП «ООМЦПЗ» ООР в період часу з 21.09.2023 по 11.10.2023 (а.с. 20), а 02.01.2024 о 18:54 год. за адресою: АДРЕСА_4 було виявлено труп гр. ОСОБА_10 без ознак насильницької смерті (а.с. 25-26).

Диспозиція кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, досудове розслідування за ознаками вчинення якого на теперішній час здійснюється в межах к/п №0000477, передбачає кримінальну відповідальність за шахрайство, тобто заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, вчинене в особливо великих розмірах.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За встановлених обставин, колегія суддів, погоджуючись із висновком органу досудового розслідування та слідчого судді, зауважує на тому, що вищезазначена квартира АДРЕСА_1 в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям речових доказів, встановленим ст. 98 КПК України, оскільки ймовірно є об`єктом злочинного посягання.

Водночас, є обґрунтованими посилання апелянта на те, що ОСОБА_8 , який, відповідно до наявного в матеріалах провадження витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 23-24), на теперішній час є юридичним власником об`єкту нерухомості, зокрема, квартири АДРЕСА_1 , придбав зазначений об`єкт 03.11.2023 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування між ним та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11-13).

На підставі викладеного, апеляційний суд наголошує на тому, що ОСОБА_8 в даному випадку є добросовісним набувачем вищевказаних об`єктів нерухомості.

При цьому, є слушними посилання апелянта на те, що ОСОБА_8 в зазначеному кримінальному провадженні не має процесуального статусу підозрюваного та не допитувався в якості свідка.

Разом із тим, абзацом 2 ч. 10 ст. 170 КПК України передбачено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Водночас, враховуючи викладене апеляційним судом вище, з показань потерпілої ОСОБА_11 та інших матеріалів провадження вбачається, що дарувальник вищезазначеної частки квартири ОСОБА_10 певний період часу, а саме з 21.09.2023 по 11.10.2023, перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «ООМЦПЗ» ООР з діагнозом «змішана коркова та підкоркова судинна деменція», тобто незадовго до вчинення вказаного правочину 03.11.2023, внаслідок чого існують обґрунтовані сумніви стосовно дієздатності ОСОБА_10 та її можливості керувати своїми діями в момент підписання договору дарування.

За таких обставин, враховуючи все вищевикладене у сукупності, колегія суддів доходить висновку про те, що вищевказаний об`єкт нерухомості наразі є спірним, є речовим доказом в зазначеному кримінальному провадженні, оскільки ймовірно являвся об`єктом кримінально протиправних дій, у зв`язку із чим існує необхідність у встановленні правомірності переходу права власності на нього, тобто на теперішній час досудове розслідування зазначеного к/п №0000477 триває, здійснюється подальше проведення слідчих (процесуальних) дій для встановлення всіх обставин провадження.

Доводи представника стосовно того, що ОСОБА_8 часто спілкувався із ОСОБА_10 та за життя останньої матеріально їй допомагав не підтверджуються жодними документальними доказами, а факт організації останнім похорон ОСОБА_10 не може бути достатньою підставою для висновку про відсутність необхідності накладення арешту на квартиру з метою збереження її як речового доказу в кримінальному провадженні.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, зазначена вище квартира має ознаки речових доказів відповідно до ст. 98 КПК України, зокрема, існують обґрунтовані підстави вважати, що вказана нерухомість могла бути об`єктом кримінально протиправних дій в межах зазначеного к/п №0000477 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Заслуговують на увагу твердження представника з приводу того, що в матеріалах провадження відсутня постанова про визнання вищезгаданої квартири речовим доказом в зазначеному кримінальному провадженні.

Проте, незважаючи на допущення органом досудового розслідування зазначеного недоліку процесуального оформлення матеріалів провадження, факт відсутності в матеріалах постанови про визнання об`єкту нерухомості речовим доказом не може автоматично свідчити про невідповідність такого майна критеріям речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України та не може слугувати єдиною підставою для скасування законної та обґрунтованої ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно.

Надаючи оцінку посиланням апелянта з приводу ненадання слідчим доказів родинних зв`язків потерпілої ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із ОСОБА_10 , колегія суддів зауважує на тому, що в матеріалах наявна копія свідоцтва про народження потерпілої, відповідно до якого прізвищем останньої при народженні було ОСОБА_16 , дата народження 21.06.1959, мати ОСОБА_12 (а.с. 14), що, на переконання апеляційного суду, свідчить про те, що органом досудового розслідування було доведено наявність родинних зв`язків ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_11 , зокрема, того, що останні є рідними сестрами.

Є передчасними аргументи представника власника майна в частині існування підстав для закриття кримінального провадження з огляду на існування цивільного спору між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 з приводу спірного об`єкту нерухомості квартири АДРЕСА_1 , оскільки на теперішній час досудове розслідування даного кримінального провадження триває, встановлюються всі обставини переходу права власності на даний об`єкт нерухомості, при цьому, в матеріалах відсутні будь-які докази подання учасниками провадження позову в межах цивільного судочинства.

Що стосується посилань апелянта на те, що санкцією ч. 4 ст. 190 КК України не передбачена конфіскація як вид покарання, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено та зазначені об`єкти нерухомості не підлягають спеціальній конфіскації, колегія суддів зауважує на тому, що орган досудового розслідування, відповідно до змісту клопотання, просив накласти арешт на об`єкти нерухомості з метою їх збереження в якості речового доказу (а.с. 2), а не з метою забезпечення конфіскації як виду покарання, цивільного позову або спеціальної конфіскації.

При цьому, як вже зазначалось вище апеляційним судом, арешт з метою забезпечення майна як речового доказу може бути накладений на майно будь-якої фізичної або юридичної особи, незалежно від належності права власності, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.

Так, враховуючи початкову стадію досудового розслідування кримінального провадження та встановлені на даному етапі обставини провадження, апеляційний суд вважає, що слідчим суддею було обґрунтовано обмежено правомочність власника майна щодо відчуження, розпорядження та користування належним об`єктом нерухомості.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу представника на те, що власник майна, відповідно до вимог ст. 174 КПК України, має право на звернення до слідчого судді із клопотанням про скасування майна, із можливістю довести, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Що стосується посилань апелянта на те, що клопотання про накладення арешту на майно було подано неуповноваженим суб`єктом, а саме слідчим, колегія суддів такі доводи вважає вочевидь помилковими з огляду на таке.

Так, дійсно, ч. 2 ст. 64-2 КПК України передбачено, що третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Разом із тим, ч. 1 ст. 171 КПК України встановлює, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

За таких обставин апеляційний суд констатує, що, враховуючи наявне неоднозначне застосування вимог закону в даному випадку, колегія суддів наголошує на тому, що клопотання слідчого про арешт майна в к/п №0000477 погоджено прокурором (а.с. 3), що свідчить про відсутність будь-яких істотних порушень вимог закону з боку органу досудового розслідування при складенні та погодженні клопотання про арешт майна.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, враховуючи все вищевикладене у своїй сукупності, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_7 , а також скасування законної, обґрунтованої та вмотивованої ухвали слідчого судді немає.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 , в інтересах власника майна ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 14.05.2024, якою в межах к/п №0000477 від 10.04.2024 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0136, площею 0,09га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4