ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001542 від 24 травня 2023 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , із вищою освітою, не одруженого, працюючого далекобійником, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту його затримання.

До вступу вироку у законну силу застосовано до обвинуваченого запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Згідно ч.5 ст.194 КПК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, тобто міста Луцьк, без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- здати на зберігання до Управління Державної міграційної служби у Волинській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 будучи визнаним військово-лікарською комісією придатним до проходження військової служби, 11.05.2023 року отримав під особистий підпис персональну повістку про призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оголошеними Указами Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», продовженого Указом Президента №341/2022 від 17.05.2022 року, №65/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року, продовженої Указом Президента України №342/2022 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» від 17.05.2022 року, затвердженого Законом України №2264-ІХ від 22.05.2022 року та явку на 16.05.2023 року до пункту збору, розташованого у АДРЕСА_3 , для подальшого проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період.

Проте, ОСОБА_7 , всупереч вимог ст.65 Конституції України, ст.22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, будучи належним чином повідомленим про необхідність прибуття, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ухилився від призову за мобілізацією, на особливий період та без поважних причин не прибув 16.05.2023 року до пункту збору за адресою: АДРЕСА_3 , для відправлення у команді № НОМЕР_1 до військової частини для проходження військової служби.

Таким чином, ОСОБА_7 інкримінується ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України (а.с.112-114).

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 вказує на те, що не оспорюючи кваліфікації дій та вини у інкримінованому кримінальному правопорушенні обвинуваченого, вважає що вирок в частині призначеного покарання є упередженим, незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалений з істотним порушенням норм процесуального права, прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України, КПК України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а тому має бути змінений.

Вказує на те, що призначаючи ОСОБА_7 покарання за ст.336 КК України суд не врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався .

Звертає увагу, що системне тлумачення правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від йоговідбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, утому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Просить вирок стосовно ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням з іспитовим строком (а.с.119-123).

В судове засідання обвинувачений ОСОБА_7 не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження (а.с.211). Від нього на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи.

Захисник обвинуваченого вказала про те, що її довіритель повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, однак останній період часу на її телефонні дзвінки не відповідає, заперечувала щодо слухання справи у відсутності обвинуваченого. Прокурор не заперечував, щодо продовження розгляду справи у відсутності обвинуваченого, оскільки вимоги апеляційної скарги не погіршують становище обвинуваченого.

Апеляційний суд вважає, що неприбуття обвинуваченого ОСОБА_7 в судове засідання не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; думку захисника обвинуваченого, яка вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити; прокурора, який просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити за безпідставністю, вирок суду залишити без змін; апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Положення ч.1 ст.404 КПК України регламентують, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, а саме в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами і в апеляційній скарзі не заперечується, а тому в апеляційному порядку не перевіряються.

Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.

У апеляційній скарзі захисник вказує про те, що призначаючи покарання, судом першої інстанції не було належним чином враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, які пом`якшують покарання.

Таким чином захисник вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим через його надмірну суворість, у зв`язку з чим просить застосувати до нього положення ст.75 КК України.

Однак, з такими доводами захисника, що викладені у апеляційній скарзі, колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Разом з тим, з огляду на дискреційні повноваження суд також вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції не встановлено.

В ході розгляду справи апеляційним судом захисник наголошувала на визнанні вини обвинуваченим, який у суді першої інстанції свою вину визнавав лише частково.

Однак апеляційним судом не може бути прийнята така пом`якшуюча покарання обставина щире каяття обвинуваченого, оскільки за час розгляду справи ОСОБА_7 не вчинив жодних дій, спрямованих на усунення правопорушення.

Згідно висновків Великої Палати Верховного суду, які містяться у постанові від 27.11.2019 року (кримінальне провадження 629/847/15-к) щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_7 , місцевий суд взяв до уваги те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке належить до категорії нетяжких злочинів, обставини його вчинення, дані про особу винного, зокрема те що він є особою молодого віку, вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно працевлаштований.

Колегія суддів погоджується з такими твердженнями суду першої інстанції та вважає, що з огляду на конкретні фактичні обставини та характер і обставини вчиненого кримінального правопорушення, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімальної межі, передбачене санкцією ст.336 КК України.

Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі захисника.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Водночас, апеляційний суд зазначає, що місцевий суд достатньо врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення ОСОБА_7 , який умисно ухиляється від призову на військову службу під час мобілізації, під час дії воєнного стану, який введений на території України відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад.

При цьому відповідно до ст.65 Конституції України захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Такі положення основного закону дублюються в статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Умисне ухилення від такого обов`язку під час війни створює негативні наслідки та тенденції в суспільстві та підриває обороноздатність держави.

На переконання колегії суддів, обставини, про які наголошує захисник у своїй апеляційній скарзі про можливість віднесення до позитивних характеристик ОСОБА_7 , а саме те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, працює водієм, приймає участь у перевезенні гуманітарних вантажів у відділенні регіони України та призначені для Товариства Червоного Хреста, позитивно характеризується за місцем роботи, в даному випадку жодним чином не зменшують суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення.

Стороною захисту також не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

Враховуючи, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства не встановлено, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 лютого 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді