ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1358/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1171/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-при секретарі ОСОБА_5 ,

-прокурора ОСОБА_6 ,

-обвинуваченого ОСОБА_7 ,

-захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 16 січня 2024 року відносно ОСОБА_7 , -

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Соколове Зміївського району Харківської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, не одруженого, із середньою освітою, раніше судимого:

06.02.2001 вироком Зміївського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 140, ч.3 ст. 140, ст. 42, ст. 44 КК України, засуджений до позбавлення волі на строк 2 роки, звільнений 07.12.2002 у зв`язку з відбуттям строку покарання;

06.11.2003 вироком Зміївського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України, засуджений до позбавлення волі на строк 3 роки, звільнений 20.10.2005 умовно-достроково на невідбутий термін 10 місяців 15 днів;

03.06.2009 вироком Зміївського районного суду Харківської області за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ст. 71 КК України, засуджений до позбавлення волі на строк 7 років 1 місяць, звільнений 13.06.2013 у зв`язку з відбуттям строку покарання;

12.03.2014 вироком Зміївського районного суду Харківської області за ч.3 ст. 185 КК України, засуджений до позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання зі іспитовим строком 1 рік;

31.10.2014 вироком Зміївського районного суду Харківської області за ч.3 ст. 185, ст. 71 КК України, засуджений до позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільнений 13.07.2017 умовно-достроково на невідбутий термін 3 місяці 30 днів;

02.03.2018 вироком Зміївського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України, засуджений до позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання зі іспитовим строком 3 роки;

13.12.2018 вироком Зміївського районного суду Харківської області за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України, засуджений до позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, звільненого 13.01.2023 у зв`язку з відбуттям строку покарання;

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.4 ст.185, КК України та призначено йому покарання:

за ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.ч.1,2 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

.

Як установив суд, 03.02.2023 у вечірній час, більш точного часу встановити не представилось за можливе, ОСОБА_9 , прийшов до будинку АДРЕСА_2 , де на той час перебували ОСОБА_7 разом з ОСОБА_10 . В подальшому, того ж дня в той же час, знаходячись у спальній кімнаті житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , у ОСОБА_7 виник умисел, направлений на спричинення тілесного ушкодження ОСОБА_9 , через раптово виниклі неприязні відносини з останнім та з метою реалізації свого кримінально протиправного умислу, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_9 , який в той час знаходився у сидячому положенні на ліжку та наніс остайньому 2 удари кулаком правої руки в область лівої частини обличчя, від якого ОСОБА_9 впав спиною на поверхню ліжка, після чого, ОСОБА_11 продовжуючи реалізовувати свій умисел, сів зверху на ОСОБА_9 , який в той час знаходився лежачи на ліжку, та наніс не менше 7 ударів кулаками рук в область голови, а потім ще наніс останньому не менше 7 ударів кулаками рук в область тулуба ОСОБА_9 , який в той час знаходився в лежачому положенні на ліжку.

В результаті протиправних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 , заподіяно відповідно до висновку судово-медичної експертизи №12-1 1/433м/23 від 27.03.2023 тілесне ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітини у формі закритих переломів 3,4,5,7,8,9,10 ребер правої половини грудної клітини, що ускладнилися в своїй течіїрозвиткомтравматичного двобічного гемопневматоракса, двобічної посттравматичної

плевропневмонії, що по ступеню тяжкості відноситься до середнього ступеню

тяжкості тілесних ушкоджень, за тривалістю розладу здоров`я, характерних і для

даного виду травм та її тяжкості (згідно п.2.2.1 «правил судово-медичного

визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказот|і №6 МОЗ України від 17.01.1995 р.).

Крім того, 15 вересня 2023 близько 16:00 години, у ОСОБА_7 , який знаходився в приміщенні житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , виник протиправний умисел на таємне викрадення чужого майна з приміщення житлового будинку вищевказаного домоволодіння, яке належить ОСОБА_12 ..

В той же день та час 15 вересня 2023 близько 16:00 години, реалізуючи свій умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , який знаходився у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи в приміщенні зали житлового будинку АДРЕСА_2 , таємно, протиправно, з метою наживи, з корисливих мотивів, діючи повторно, шляхом вільного доступу, скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_12 вийшов з будинку, переконавшись в тому, що він в житловому будинку знаходиться один і його протиправні дії ніким помічені не будуть, у період дії воєнного стану в Україні, який введено із 05 годин 30 хвилин 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 року "Про ведення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-1Х, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, Указом від 12 серпня 2022 poity №573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-Щ, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022. затвердженого Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-1Х, Указом від 6 лютого 2023 року №58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року №2915-1Х, Указом вій 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 02 травня 2023 року №2915-ІХ, Указом від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб) викрав пістолет стартовий TM «SUR» модель 2608, бувший у вжитку, вартістю 1850 гривень 00 копійок, який належить ОСОБА_12 ..

Після цього ОСОБА_7 , покинув місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 , матеріальну шкоду, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 5204/23 від 27.10.2023, на суму 1850 гривень 00 копійок.

Крім того, ОСОБА_7 в період часу з 28 по 29 вересня 2023 близько 06:00 години, який знаходився поблизу домоволодіння АДРЕСА_2 виник протиправний умисел на таємне викрадення чужого майна з приміщення житлового будинку вищевказаного домоволодіння, яке належить ОСОБА_13 ..

В той же день та час, в період з 28 по 29 вересня 2023 близько 06:00 години, реалізуючи свій умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , таємно, протиправно, з метою наживи, з корисливих мотивів, діючи повторно, переконавшись в тому, що його протиправні дії ніким помічені не будуть, у період дії воєнного стану в Україні, який введено із 05 годин 30 хвилин 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 року "Про ведення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 24.02.2022№2102-ІХ (зі змінами,внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-ІХ, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-ІХ, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-ІХ, Указом від 12 серпня 2022 року №573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року №2500-ІХ, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженого Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ, Указом від 6 лютого 2023 року №58/2023* затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року №2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 02 травня 2023 року №2915-ІХ, Указом від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб) шляхом пошкодження вікна житлового будинку, розташованого на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , проник в нього, та викрав звідти електричну дриль ТМ «SOMA» модель SM 10605, бувшу у вжитку, вартістю 700 грн 00 копійок, яка належить ОСОБА_13 ..

Після цього ОСОБА_7 , покинув місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_13 , матеріальну шкоду, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 5204/23 від 27.10.2023, на суму 700 гривень 00 копійок.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати оскаржуваний вирок, ухвалити своє рішення, яким застосувати до нього Закон про декриміналізацію та призначити покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Вказує, що погодився на спрощений розгляд в суді першої інстанції, оскільки сподівався на призначення умовного терміну, натомість суд призначив йому покарання, яке належить відбувати реально.

Вважає, що його таким чином ввели в оману.

Наголошує, що суд першої інстанції не в повному обсязі врахував обставини, що пом`якшують покарання добровільне повернення викраденого ним майна, надання правдивих показів.

Замість вказаного, суд вказав про вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Заслухавши доповідь судді, думку сторони обвинувачення та сторони захисту, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, при цьому оскаржуваний вирок належить змінити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому відповідно до ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 визнав себе винним в повному обсязі, а тому судом першої інстанції, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, що немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив учасникам кримінального провадження, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У своїй апеляційній скарзі, обвинувачений зазначає, що він розраховував на умовний термін, а тому погодився на скорочений розгляд його кримінальної справи у суді.

Такі доводи обвинуваченого, колегія суддів сприймає як його особисте сприйняття обставин справи та його особисті мотиви, згідно яких ОСОБА_7 в суді першої інстанції погодився на проведення судового розгляду згідно ч.3 ст. 349 КПК України.

Натомість, колегією суддів жодних порушень вимог КПК України в частині застосування вказаних вище положень закону, не вбачається.

Що стосується доводів обвинуваченого щодо необхідності застосування інституту декриміналізації колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Поряд із цим, відповідно до ч.1 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Європейський суд з прав людини вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії).

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX, яким ст.51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, відповідно до вказаного Закону, дрібної крадіжкою, за яке передбачене адміністративне стягнення, вважається крадіжка, вартість майна якої на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Підпунктом 169.1.1 статті 169 Податкового кодексу України визначено, що податкова соціальна пільга (неподатковий мінімум доходу громадян) дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», прожитковий мінімум для працездатної особи на 1 січня 2023 року становить 2684 гривень, тобто неоподаткований мінімум доходів громадян складає 1342 гривень на 2023 рік, а два неоподаткованих мінімумів (ч.2 ст. 51 КУпАП) становить 2684 гривень.

Таким чином кримінальна відповідальність за скоєння крадіжки, вчиненої у 2023 році, настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, встановлений статтею 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 2684 гривні.

Згідно із встановленим судом першої інстанції обвинуваченням, ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні наступних злочинів:

за епізодом від 15 вересня 2023 року за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, вчиненого в умовах воєнного стану, потерпілому ОСОБА_12 завдано матеріальну шкоду в розмірі 1850 гривень

За епізодом з 28.09.2023 по 29.09.2023 року за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, поєднаному з проникненням у житло, вчиненому в умовах воєнного стану., потерпілому ОСОБА_14 завдано матеріальну шкоду в розмірі 700 гривень

Таким чином, вартість викраденого ОСОБА_7 майна як за першим, так і за другим епізодом крадіжки є меншою за розміром, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положення Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а тому його дії на даний час не утворюють кримінально-караного діяння, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, у зв`язку із декриміналізацією діяння.

Разом із цим, зважаючи на спосіб вчинення крадіжки за епізодом з 28.09.2023 по 29.09.2023 року , а саме вчинення її з проникненням до житла, колегія суддів вважає, що вказані дії обвинуваченого утворюють склад кримінального правопорушення , передбаченого ч.1 ст.162 КК України, з наступних підстав.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд, відповідно до ч.3 ст.337 КПК України, має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до ч.2 ст.12 КК України, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікації дій за ч.4 ст.185 КК України, є кримінальним проступком, а тому перекваліфікація дій обвинуваченого покращує становище обвинуваченого.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, не вдаючись до оцінки та/або переоцінки доказів.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 в період з 28 по 29 вересня 2023 близько 06:00 години, реалізуючи свій умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , таємно, протиправно, з метою наживи, з корисливих мотивів, діючи повторно, переконавшись в тому, що його протиправні дії ніким помічені не будуть, у період дії воєнного стану в Україні, шляхом пошкодження вікна житлового будинку, розташованого на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , проник в нього, та викрав звідти електричну дриль ТМ «SOMA» модель SM 10605, бувшу у вжитку, вартістю 700 грн 00 копійок, яка належить ОСОБА_13 ..

Після цього ОСОБА_7 , покинув місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_13 , матеріальну шкоду, відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 5204/23 від 27.10.2023, на суму 700 гривень 00 копійок

Об`єктивна сторона ст. 162 КК України полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_7 визнав фактичні обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення і не заперечував факту проникнення в житло з метою заволодіння майном, інакше кажучи, усвідомлював, що житло, до якого він проник, перебуває у користуванні чужої особи.

У зв`язку з викладеним, враховуючи положення ч.3 ст.337 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_7 за епізодом крадіжки майна у ОСОБА_13 з ч.4 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України.

При призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.162 КК України, колегія суддів враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який раніше судимий, у лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває, неодружений, за місцем проживаня характеризується формально позитивно

За таких обставин, з урахуванням вимог статей 50, 65 КК України та фактичних обставин вчинення кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Що стосується доводів обвинуваченого стосовно необхідності пом`якшення ОСОБА_7 призначеного покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції зазначених вимог дотримався.

Так, судом враховано тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, , конкретні обставини справи, відомості про особу обвинуваченого, які наведені вище.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, судом першої інстанції встановлено щире каяття.

Обставинами, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого судом встановлено рецидив злочинів, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на вказані обставини суд першої інстанції дійшов до цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

Таке рішення суду першої інстанції є обгрунтованим.

Призначене судом покарання як за видом так і за розміром відповідає меті покарання.

Крім того, усі обставини, на які в апеляційних скаргах посилається обвинувачений, як на підставу для призначення менш суворого покарання чи застосування положень ст. 75 КК України, враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Оскільки в решті вирок суду першої інстанції залишається без змін, у тому числі в частині призначення покарання обвинуваченому за ч.1 ст.122 КК України, остаточне покарання ОСОБА_7 належить призначити за сукупністю кримінальних правопорушень, на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Саме таке покарання, на думку колегії, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України, та, у відповідності до ст. 65 КК України, достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування норм ст.ст. 69, 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Зміївського районного суду Харківської області від 16 січня 2024 року відносно ОСОБА_7 в частині засудження за ч.4 ст. 185 за епізодом від 15.09.2023 року скасувати, а провадження у справі закрити на підставі на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України.

Цей же вирок Зміївського районного суду Харківської області від 16 січня 2024 року відносно ОСОБА_7 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_13 за епізодом в період з 28 вересня 2023 року по 29 вересня 2023 року з ч.4 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.1 ст.122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. ст. 162, ч.4 ст. 185 КК України та ч.1 ст. 122 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

В решті оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді