Провадження № 1-кс/592/5315/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м.Суми

Слідчий суддя Ковпаківського районного суду м. Суми ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 , без застосування технічних засобів фіксування, розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми клопотання слідчого СВ ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області майора поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Сумської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт тимчасово вилученого майна, -

В С Т А Н О В И В :

07.08.2024 року слідчий СВ ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області майор поліції ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми з клопотанням, погодженим прокурором Сумської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт тимчасово вилученого майна, із змісту якого вбачається, що в провадженні СВ ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000438 від 06.08.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. 06.08.2024 року близько 01 години 30 хвилин військовослужбовець ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем "Toyota Land Cruiser" , реєстраційний номер НОМЕР_1 , разом з пасажирами-військовослужбовцями ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рухаючись вул. Волочаївська в смт Низи, Сумського р-ну, Сумської обл. , в напрямку вул. Чайковського, не впорався з керуванням та допустив виїзд за межі проїзної частини, на ліве узбіччя з подальшим з`їздом в кювет та зіткненням з перешкодою. Внаслідок дорожньо-транспортної події водій ОСОБА_5 , пасажир ОСОБА_6 та пасажир ОСОБА_7 отримали тілесні ушкодження. В ході проведення огляду 06.08.2024 року з місця дорожньо-транспортної події тимчасово був вилучений транспортний засіб автомобіль "Toyota Land Cruiser" , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно тимчасового реєстраційного талону транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 02.07.2024 року, виданого ТСЦ 8041, зареєстрований на Службі безпеки України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Є підстави вважати, що вищевказаний автомобіль "Toyota Land Cruiser" , реєстраційний номер НОМЕР_1 , є об`єктом кримінального правопорушення та може зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення і, відповідно, до ст. ст. 100, 110 КПК України, є речовим доказом. У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України метою накладення арешту на тимчасово вилучені транспортні засоби є збереження речового доказу. Таким чином, є достатні підстави вважати, що у разі не накладення арешту на вилучений транспортний засіб, він може бути знищений, пошкоджений, втрачений, що призведе до втрати речових доказів, а, отже, не встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, інших обставин, що мають значення у кримінальному провадженні. Також вищевказане вилучене майно необхідне для проведення судових експертиз, зокрема, для дослідження його технічного стану на момент виникнення події, кута зіткнення, тощо, а також для проведення за необхідністю інших слідчих дій. Тому, на підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 40, 98, 131, 132, 170, 171 КПК України, він просив накласти арешт з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування на автомобіль марки "Toyota Land Cruiser" , реєстраційний номер НОМЕР_3 ) , який відповідно тимчасового реєстраційного талону транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 02.07.2024 року зареєстрований на Службі безпеки України ( АДРЕСА_1 ) , оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження, вказане майно було об`єктом даного кримінального правопорушення та зберегло на собі його сліди (вхідний № 31341/24 від 07.08.2024 року) (а. п. 1, 2) .

До початку судового засідання слідчий СВ ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області майор поліції ОСОБА_8 надав до Ковпаківського районного суду м. Суми заяву, в якій він просив розглянути його клопотання у кримінальному провадженні № 000438 від 06.08.2024 року про накладення арешту на тимчасово вилучене майно без фіксування технічними засобами та за його відсутності. Заявлене клопотання підтримав у повному обсязі (а. п. 13, 15) .

28.08.2024 року представник власника майна - представник Служби безпеки України ОСОБА_9 , після ознайомлення з копіями документів, які містяться в матеріалах судового провадження, надав заяву, в якій зазначив про те, що він категорично заперечує проти задоволення вказаного клопотання, оскільки слідчим не було наведено переконливих підстав для накладення арешту на майно, крім того, даний автомобіль використовується СБУ з метою відвернення збройної агресії рф проти України. Він просив розглянути клопотання без участі представника СБУ та відмовити в його задоволенні (вхідний № 33717/24 від 28.08.2024 року) (а. п. 30) .

Ознайомившись із клопотанням слідчого СВ ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області майора поліції ОСОБА_3 , погодженим прокурором Сумської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт тимчасово вилученого майна, дослідивши документи та копії документів, доданих до клопотання, не вирішуючи питання, що можуть стати предметом судового розгляду в цьому кримінальному провадженні, прихожу до наступного висновку.

Ч. 2 ст. 131 КПК України передбачає, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Так, згідно ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів.

Згідно ч. 3 цієї ж статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, вмотивованим та обґрунтованим. Рішення відповідає цим критеріям, якщо воно ухвалено у відповідності із нормами матеріального та процесуального права на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, належним чином оціненими в їх сукупності та з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином, наслідки арешту майна для третіх осіб, розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися й у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а, отже, суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При розгляді заяв про втручання держави у здійснення права власності Європейський суд з прав людини спершу розглядає, чи таке втручання здійснювалося для досягнення соціально значущої мети, а також у межах існуючого законодавства. Щодо першого критерію, Суд залишає державі можливість самостійного оцінювання.

Як свідчить аналіз практики Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді - органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під "законом" Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути "доступним" (accessible) та "передбачуваним" (forseable) . Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. "Доступність закону" означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. "Передбачуваність" означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" , заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II) . Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції" від 22.09.1994 року, Series А № 296-А, п. 42, рішення у справі "Кушоглу проти Болгарії" від 10.05.2007 року, заява № 48191/99, п. п. 49-62) . Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" від 23.09.1982 року, п. п. 69, 73, Series A № 52) . Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986 року, п. 50, Series A № 98) .

При здійсненні оцінки правомірності та виправданості допустимих обмежень прав і свобод Європейський суд з прав людини послідовно вирішує чотири групи питань: 1) чи було оскаржуване обмеження (втручання) передбачене законом; 2) чи переслідувало воно одну з легітимних цілей, зазначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини; 3) чи було воно "необхідним у демократичному суспільстві" ; 4) чи було воно пропорційним до тієї правомірної мети, якої намагалися досягти.

Згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

У відповідності до ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Крім того, беру до уваги положення ч. 1 ст. 100 КПК України, із змісту якої вбачається, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160-166, 170-174 КПК України.

Крім того, вважаю за можливе взяти до уваги правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену в постанові від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16, згідно якій критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04) , "Кривенький проти України" від 16.02.2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07) ) ( ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Враховуючи те, що безпосередньо під час розгляду вищезазначеного клопотання, не було доведено правових підстав для накладення арешту на майно, яке 06.08.2024 року було тимчасово вилучене, оскільки в даному випадку в разі неповернення тимчасово вилученого майна може бути не дотриманий справедливий баланс та особа-власник майна внаслідок втручання в її право власності може понести індивідуальний і надмірний тягар, відтак прихожу до висновку про те, що у задоволенні клопотання слідчого СВ ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області майора поліції ОСОБА_3 , погодженого прокурором Сумської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт тимчасово вилученого майна, слід відмовити, а тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль "Toyota Land Cruiser" , реєстраційний номер НОМЕР_1 , слід негайно повернути уповноваженій службовій особі Служби безпеки України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 21, 100, 174, 375, 376, 532, 533 КПК України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання слідчого СВ ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області майора поліції ОСОБА_3 , погодженого прокурором Сумської окружної прокуратури ОСОБА_4 , про арешт тимчасово вилученого майна, відмовити.

Вилучене майно, а саме: автомобіль "Toyota Land Cruiser" , реєстраційний номер НОМЕР_1 , негайно повернути уповноваженій службовій особі Служби безпеки України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали слідчого судді.

Під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову в ньому.

Апеляційна скарга подається на ухвалу слідчого судді безпосередньо до Сумського апеляційного суду.

Апеляційна скарга може бути подана на ухвалу слідчого судді протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1