Номер провадження: 11-кп/813/2374/24
Справа № 523/5722/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Суворовського райсуду м. Одеси від 25.09.2024, якою під час судового розгляду к/п №0000543 від 02.08.2023 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 02.09.2019 Малиновським райсудом м. Одеси за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України до позбавлення волі строком на 7 років;

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 303, ч.ч. 1, 2 ст. 149 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 25.09.2024 під час судового розгляду к/п №0000543 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 303, ч.ч. 1, 2 ст. 149 КК України було відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну застосованого стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23.11.2024 включно, із визначенням в якості альтернативного запобіжного заходу застави в розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 181 680 грн. та покладенням на нього у разі внесення застави строком на 2 місяці певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Мотивуючи зазначене рішення, суд дійшов висновку про те, що на теперішній час ризики, передбачені ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілих та свідків у провадження, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення, не втратили своєї актуальності з огляду на обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні тяжкого та особливо тяжких злочинів; тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим; характеристику особи обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів майнової спрямованості; відсутність у ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків.

Окрім того, врахувавши характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_6 , характер та обставини інкримінованих йому злочинів, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність визначення обвинуваченому ОСОБА_6 застави в якості альтернативного запобіжного заходу в межах розміру, передбаченого п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України для осіб, обвинувачених у вчиненні тяжкого злочину, зокрема, в розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою з огляду на наступні обставини:

- поза увагою суду залишилось те, що надані стороною обвинувачення докази є суперечливими та незрозумілими, не доведено, що він спрямовував злочинні наміри торгівлі людьми для сексуальної експлуатації до респ. Італії; висновки експерта стосовно психологічно-емоційного стану потерпілих є сумнівними;

- суд не врахував того, що заявлені стороною обвинувачення ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є недоведеними, натомість, його стан здоров`я є незадовільним, наявне у нього захворювання опорно-рухового апарату обмежує вільне пересування та виконання санітарно-гігієнічних процедур в умовах слідчого ізолятору, супроводжується болем; належна медична допомога в умовах ізоляції йому не надається, умови утримування негідні;

- визначений судом розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу є непомірним для нього та його родини, натомість, розмір застави в 45 разів перевищує розмір злочинної грошової винагороди за версією органу досудового розслідування; він не отримує жодних доходів, має борг за комунальні послуги в розмірі понад 90 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та змінити застосований стосовно нього запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з засобом електронного контролю, або зменшити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Учасники провадження в судове засідання апеляційного суду не з`явились, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомили та жодних клопотань на адресу суду не подавали.

Враховуючи неявку сторін кримінального провадження в судове засідання, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити без участі учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали судового провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

На підставі аналізу оскаржуваної ухвали вбачається, що суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Суворовському райсуді м. Одеси знаходиться к/п №0000543 від 02.08.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 303, ч.ч. 1, 2 ст. 149 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає передчасними твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що висунуте йому обвинувачення не є обґрунтованим, а надані прокурором докази суперечливими та незрозумілими, натомість, відповідно до вимог ст. 89, 94 КПК України, оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку буде здійснена судом 1-ої інстанції за результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження, після дослідження та відповідної правової оцінки наданих сторонами кримінального провадження доказів, при цьому, на теперішній час предметом апеляційного оскарження є ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та, як наслідок, наявності або відсутності визначених кримінальним процесуальним законом підстав для такого продовження.

Колегія суддів наголошує, що на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій, давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, а також надавати детальну оцінку кожному із доказів, на яких наполягає сторона захисту в поданій апеляційній скарзі, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону буде надана лише за наслідками судового розгляду справи в суді 1-ої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Проте, всупереч твердженням обвинуваченого про недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та зважаючи на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, пов`язаних із сутенерством та вербуванням й переміщенням людей з використанням їх уразливого стану з метою експлуатації, їх характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (відповідно до санкції ч. 2 ст. 149 КК України позбавлення волі на строк від 5-ти до 12-ти років, з конфіскацією майна або без такої), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Додатковим підтвердженням існування зазначеного ризику виступає фактична відсутність у обвинуваченого ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків, зокрема, останній офіційно не працевлаштований, тобто не має законних засобів до існування, він не одружений та у нього відсутні утриманці.

Окрім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції в частині існування в зазначеному кримінальному провадженні ризику незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_6 на свідків у провадженні з метою схиляння їх до надання сприятливих для обвинуваченого показань та перешкоджання встановленню істини у кримінальному провадженні, оскільки такий ризик обґрунтований самою передбаченою вимогами кримінального процесуального закону процедурою отримання показань свідків, відповідно до якої суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише показаннями осіб, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

За встановлених обставин, враховуючи те, що наразі всі свідки у кримінальному провадженні не допитані судом 1-ої інстанції безпосередньо, колегія суддів констатує, що такий ризик продовжує існувати.

Водночас, суд апеляційної інстанції погоджується також із висновком суду 1-ої інстанції стосовно існування в даному кримінальному провадженні ризику вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення, обумовленого тим, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема, був судимий за вчинення умисних корисливих правопорушень проти власності.

Надаючи оцінку посиланням обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що наявне у нього захворювання опорно-рухового апарату обмежує його вільне пересування в умовах слідчого ізолятора, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що жодних документальних підтверджень свого стану здоров`я обвинуваченим до поданої апеляційної скарги долучено не було, що позбавляє колегію суддів об`єктивної можливості переконатись у тому, що він є незадовільним.

Разом із тим, окремо необхідно зауважити на тому, що в умовах слідчого ізолятору ув`язненим особам забезпечується необхідна медична допомога відповідно до законодавства про охорону здоров`я, зокрема, положеннями наказу МЮ України №460/5 від 18.03.2013 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу МЮ України та МОЗ України №239/5/104 від 10.02.2012 «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» встановлено, що керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

За встановлених обставин, враховуючи те, що ОСОБА_6 в умовах перебування під вартою в слідчому ізоляторі не позбавлений права на отримання кваліфікованої медичної допомоги, зазначена обвинуваченим обставина стосовно незадовільного стану здоров`я не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

В цьому контексті, вважаючи слушними та приймаючи до уваги твердження обвинуваченого про те, що умови утримання в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» не є гідними, колегія суддів наголошує, що обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 злочинів, їх характер та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, встановлені судами 1-ої та апеляційної інстанції ризики та характеристика особи обвинуваченого в даному випадку повністю виправдовують необхідність застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, навіть попри незадовільні умови утримання в слідчому ізоляторі, оскільки інші запобіжні заходи, на переконання колегії суддів, не здатні будуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та виконання ними покладених на них обов`язків.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому злочинів, їх тяжкості та характеристики особи обвинуваченого, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Надаючи оцінку твердженням обвинуваченого ОСОБА_6 з приводу непомірності визначеного йому розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, суд апеляційної інстанції зауважує на наступному.

Так, ч. 4 ст. 182 КПК України передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з приписами п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В цьому контексті апеляційний суд приймає до уваги положення п. 25 рішення ЄСПЛ у справі «Істоміна проти України» від 13.01.2022, в якому Суд зауважує на тому, що загальні принципи щодо обґрунтування визначення розміру застави наведені в рішеннях у справах «Корбан проти України» (Korban v. Ukraine), заява №26744/16, п.п. 154-157, від 04.07.2019), та «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain), заява №12050/04, п.п. 78-81, ЄСПЛ 2010). Зокрема, гарантія, передбачена п. 3 ст. 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок передбачуваного злочину, а лише присутність обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого, належне йому майно та його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави або вжиття заходів проти поручителів у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (див. рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, п. 70, від 22.05.2018). Оскільки відповідне питання є основоположним правом на свободу, гарантованим ст. 5 Конвенції, органи державної влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і для вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Тяжкість обвинувачень, пред`явлених обвинуваченому, не може бути вирішальним фактором для виправдання розміру застави (див. рішення у справі «Хрістова проти Болгарії» (Hristova v. Bulgaria), заява №60859/00, п. 111, від 07.12.2006).

Так, апеляційний суд зауважує на тому, що обвинуваченому ОСОБА_6 судом 1-ої інстанції в якості альтернативного запобіжного заходу було визначено заставу в розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, у повній відповідності до вимог кримінального процесуального закону, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких останній обґрунтовано обвинувачується, доведених стороною обвинувачення ризиків та з огляду на характеристику його особи, його майновий та сімейний стан.

Не відповідають дійсності посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що визначений розмір застави в 45 разів перевищує розмір злочинної винагороди за версією сторони обвинувачення, натомість, із аналізу змісту обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 303, ч.ч. 1, 2 ст. 149 КК України вбачається, що останній отримував стабільний та систематичний дохід від своєї незаконної діяльності, внаслідок чого неможливо однозначно стверджувати про те, що визначений розмір застави значно перевищує суму ймовірно отриманого доходу від злочинної діяльності обвинуваченого.

Що стосується тверджень обвинуваченого з приводу того, що у нього наявний борг за комунальні послуги в розмірі понад 90 000 грн., апеляційний суд зауважує на голослівності таких тверджень, натомість, жодних документальних підтверджень зазначеній обставині, з урахуванням періоду утворення боргу, стороною захисту надано не було.

З урахуванням викладеного, колегія суддів констатує, що визначений судом обвинуваченому ОСОБА_6 розмір застави в якості альтернативного запобіжного заходу повністю відповідає вимогам законодавства, обставинам кримінального провадження, майновому та сімейному стану обвинуваченого, внаслідок чого не є непомірним для ОСОБА_6 та здатний буде забезпечити, з огляду на перспективу його втрати, належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання покладених на нього обов`язків у разі внесення його розміру.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 залишенню без змін, як законна, обґрунтована та вмотивована.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 182, 183, 194, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25.09.2024, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 303, ч.ч. 1, 2 ст. 149 КК України під час судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23.11.2024 включно, із визначенням застави у розмірі 181 680 грн. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4