ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 (в режимі відеоконференції),

представник

цивільного позивача ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №00000623 за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровськ, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимого, який працює в ТОВ "КОРУМ Дружківський машинобудівний завод" начальником складського господарства, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2024 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та спричинили смерть потерпілого.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 о 18 годині 35 хвилин керуючи технічно справним автомобілем «FORD FIESTA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 17.02.2023 належить на праві власності ОСОБА_14 , рухався в Індустріальному районі м. Дніпра, по проїзній частині проспекту Слобожанського зі сторони вул. Магдалинівської у напрямку м. Підгородне, зі швидкістю 70 км/год, перевозячи на задньому сидінні праворуч пасажира ОСОБА_15 .

У цей же час, через технічну несправність зупинився на смузі його руху попереду автомобіль BA3-21063, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_16 , в салоні якого перебували чотири пасажири: на передньому місці - ОСОБА_17 , на задніх місцях - ОСОБА_11 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 . Після вимушеної зупинки водій автомобіля ВАЗ- 21063 ОСОБА_16 вийшов з автомобілю, обійшов його з передньої частини та став біля передньої правої його частини, відкривши на автомобілі капот, при цьому на вказаному автомобілі через технічну несправність відключилися зовнішні світлові прилади.

Продовжуючи рух по вищезазначеній проїзній частині дороги, яка має чотири смуги для руху в одному напрямку, при увімкненому міському електричному освітлені, сухому асфальтобетонному покритті, ОСОБА_7 , проявляючи кримінальну протиправну недбалість

передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, не діяв таким чином щоб не піддавати небезпеці життя та здоров`я громадян, не врахував дорожню обстановку, в зазначений час, а саме 07 березня 2023 року о 18 годині 35 хвилин, рухаючись в третій смузі для руху із перевищенням дозволеної у населених пунктах швидкості, при виникненні перешкоди у вигляді автомобіля ВАЗ-21063, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який через вимушену зупинку стояв в межах смуги його руху попереду без зовнішніх світлових приладів та встановленого аварійного знаку, заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди не прийняв і в районі електричної опори №74 на проспекті Слобожанському передньою частиною керованого ним автомобілю допустив наїзд на задню частину автомобіля ВАЗ- 21063, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 б), 12.3, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху України, відповідно до яких: п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»; п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п.12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди». п.12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год». п.12.9 «Водієві забороняється: б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих правил

Порушення п.12.3 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної дорожньо- транспортної пригоди, внаслідок якої:

- пасажиру автомобіля ВАЗ-21063, реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритого багатоуламкового перелому задньої поверхні лівої вертлюгової западини з розвитком в посттравматичному періоді синовіту та бурситу лівого кульшового суглобу, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більше, як 21 день);

- пасажиру автомобіля «FORD FIESTA», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_15 спричинено тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми: дві рани у лобній ділянці ліворуч, два синця біля лівого ока та у правій скронево-очнично-вилично-нижньощелепній ділянці голови, два крововиливи у м`яких покривних тканинах голови у лівій лобно-очничній ділянці та правій лобно-очнично-вилично-щічно-нижньощелепно-тім`яно-скроневій, крововиливи під м`яку мозкову оболонку часток головного мозку, крововиливи у речовині правої лобної частки головного мозку, набряк речовини останнього; синця на правому передпліччі, крововилив у жировій клітковині правої гомілки.

Смерть ОСОБА_15 настала 13 березня 2023 року о 15 годині 00 хвилин в КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» ДОР» на площі Соборній, 14, внаслідок внутрішньочерепної травми, перебіг котрої ускладнився розвитком набряку головного мозку.

Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_7 виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та спричинили смерть потерпілого, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_20 просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання обвинуваченому, застосувавши до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, та зменшити суми, які підлягають стягненню.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на те, що призначаючи обвинуваченому покарання, не в повній мірі з?ясував всі обставини справи, зокрема того, що першопричиною ДТП була віктимна поведінка водія автомобіля ВА3-21063, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який не виконав усіх передбачених ПДР дій при вимушеній зупинці.

Разом з цим, захисник зазначає, що обвинувачений свою провину визнає повністю, щиро покаявся, відшкодував потерпілим майнову шкоду у достатньому розмірі, має стійкі соціальні зв?язки, на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_13 , 2008 року народження, сина ОСОБА_21 , 1998 року народження, який має діагноз: фолікулярна карцинома щитоподібної залози (рак щитоподібної залози), та наразі потребує негайної операції, раніше не судимий, на роботі та за місцем проживання характеризується тільки з позитивної сторони, має сам наразі тяжкі психічні захворювання.

За таких обставин захисник вважає, що суд призначив обвинуваченому занадто суворе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі.

Також, захисник не погоджується із вирішенням цивільних позовів у кримінальному провадженні та вважає, що суми присуджені судом є неспівмірними із завданою шкодою. Так, захисник звертає увагу що з цивільного позову ОСОБА_11 видно, що останній на момент ДТП не працював, тобто після настання зазначеної події його постійний уклад життя не зазнав змін, при цьому враховуючи що потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості захисник вказує, що є сумнівним той факт, що потерпілий зазнав моральних страждань, зокрема зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному функціюванню його як особистості.

Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що суд не наділений спеціальними знаннями, які б дозволили визначати можливий розмір грошової компенсації за завдану моральну шкоду, а також той факт, що обвинувачений повністю зізнався у скоєному, його щире каяття та добровільну сплату майнової шкоди у розмірі 9000,00 грн. ОСОБА_11 , захисник вважає що вирок в частині стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_11 повинен бути скасований повністю.

Щодо цивільного позову ОСОБА_10 захисник зазначає, що позивач не є рідним братом ОСОБА_15 , адже в матеріалах справи міститься свідоцтво про народження померлого, батьком якого є ОСОБА_22 , а отже ОСОБА_10 не є рідним братом. Крім того, ОСОБА_10 не надає до суду докази, які б підтверджували, що його спосіб життя змінився в такому обсязі і об?ємі, які спричинили зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості, а відтак захисник вважає, що вирок в цій частині повинен бути скасований повністю.

Щодо стягнення компенсації за спричинення моральної шкоди на користь ОСОБА_23 захисник зазначає, що судом визначений розмір моральної шкоди лише на словах, та з цивільного позову Безрукової видно, що вона давно має ряд хронічних захворювань та на цей час весь тягар матеріального забезпечення лягає на молодшого сина, з чого захисник робить висновок, що метою стягнення моральної шкоди є покращення матеріального становища молодшого сина, а відтак вирок суду в цій частині повинен бути переглянутий шляхом зменшення розміру моральної шкоди.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить вирок скасувати в частині призначеного покарання, призначити Тригуб ВВ. За ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України. Вирок в частині вирішення цивільних позовів скасувати.

Обгрунтовуючи заявлені вимог захисник наводить доводи аналогічні доводам захисника ОСОБА_24 . Окрім цього, вказує і на на те, що органом досудового розслідування не було достеменно встановлено час який минув після вимушеної зупинки автомобіля ВА3-21063, реєстраційний номер НОМЕР_3 , та невиконання ним ПДР при вимушеній зупинці також перебуває в причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП, й має враховуватися при призначенні покарання обвинуваченому. При цьому, захисник вказує, що є недоведеним порушення Тригубом вимог п. 12.9 (б) ПДР, оскільки в протоколі огляду місця події міститься інформація про відсутність будь-яких дорожніх знаків, а відтак не доведено той факт що обвинувачений перевищив встановлені обмеження швидкості більш як на 20 км. на годину. Також захисник вказує, що обвинувачений потребує медичного лікування, оскільки стан його психологічного здоров`я погіршився після вчинення ДТП, що підтверджується медичними документами, й перебування обвинуваченого в установі виконання покарань може погіршити його стан здоров`я. Крім того, захисник зазначає, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Ford Fiesta д.н.3. НОМЕР_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а саме 07.03.023 була застрахована в ПрАТ "СК "САЛАМАНДРА", однак, ні ОСОБА_23 , ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_11 , у своїх цивільних позовах з вимогою про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортної пригоди до ОСОБА_7 не залучити до участі у справі у якості співвідповідача ПРАТ «СК «САЛАМАНДРА», та суд дійшов необгрутованих висновків про стягнення всього розмірі заподіяної шкоди виключно з обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений та йог о захисники підтримали вимоги апеляційних скарг та просили вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, застосувавши до нього положення ст. 75 КК України, та зменшити суми, присуджені судом до виплат за завдану кримінальним правопорушенням шкоду потерпілим та цивільному відповідачу на суми, виключивши з них суми сплачених грошових коштів обвинуваченим потерпілим та цивільному відповідачу після ухвалення вироку.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 та представник цивільного позивача підтримали апеляційній скарги частково та просили змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробування. В частині вирішення цивільних позовів просили вирок залишити без змін.

Цивільний позивач ОСОБА_23 , належним чином повідомлена про час, дату та місце судового засідання до зали суду не з`явилася, заяв та клопотань не подавала, та учасники судового провадження не заперечували проти проведення апеляційного перегляду за її відсутності.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, детально викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Перевіряючи доводи сторони захисту щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Згідно з частиною 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Вказані положення закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції не виконано в повній мірі.

Згідно вироку, суд при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, свою провину визнав повністю, щиро покаявся, частково відшкодував потерпілим ОСОБА_11 і ОСОБА_10 завдані збитки, має на утриманні неповнолітню дитину - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не страждає тяжкими захворюваннями, не є інвалідом, а також думку потерпілих ОСОБА_10 , який просив призначити обвинуваченому суворе покарання та ОСОБА_11 , який просив призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

До обставин, що пом`якшують покарання суд відніс щире каяття та часткове відшкодування завданих збитків потерпілим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

За таких обставин суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства з призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про призначення покарання, передбаченого санкцією інкримінованої статті у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції формально послався на положення ст. ст. 66, 67 КК України, проте не розкрив їх у вироку та не врахував конкретних і суттєвих для даного кримінального провадження обставин, що пом`якшують покарання.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Так, обвинувачений вину у вчиненому злочині визнав в повному обсязі, дав чіткі та послідовні показання, не змінював своєї позиції і не намагався приховати певні обставини, щиро розкаявся у вчиненому про що заявив і в суді апеляційної інстанції, що апеляційний суд відносить до обставин, що пом`якшують покарання.

Разом з цим, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 також зазначили, що обвинувачений щиро розкаявся, попросив вибачення й частково відшкодував шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, що, на переконання апеляційного суду, свідчить також й про наявність обставини, що пом`якшує покарання, яка передбачена п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України, а саме добровільне відшкодування завданого збитку.

Також не встановлено обставин, що обтяжують покарання за результатами судового розгляду в суді першої інстанції.

Вирішуючи питання достатності виду та розміру та покарання, а також порядку його відбування, з тим щоб особа зазначала певного виховного впливу та обмеження її права на свободу не було свавільним та не становила непомірний тягар, суд апеляційної інстанції, виходить з наступного.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 наголошено, що „окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину" (абзац п`ятий підпункту 4.1); „правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям" (абзац четвертий підпункту 4.2).

Суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_7 вчинив хоча і тяжкий, однак необережний тяжкий злочин, раніше не судимий, має зареєстроване місце проживання, характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, працевлаштований, має на утриманні неповнолітню дитину, а також сина ОСОБА_7 , 1998 року народження, який має діагноз фолікулярна карцинома щитоподібної залози та потребує лікування.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 пояснив, що висловлює щирий жаль з приводу скоєного та здійснює активні заходи задля відшкодування спричиненої шкоди.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги й позицію потерпілих, які просили застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України.

Призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. У ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої мети покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи. (Постанови ККС ВС від 15.02.2022 у справі № 756/12417/19, від 12.09.2022 у справі №761/7975/21, від 19.09.2022 у справі №127/11478/18).

Порядок відбування покарання, пов`язаний зі звільненням від відбування покарання (ст. 75 КК), має перевагу перед реальним відбуванням покарання з урахуванням обставин кримінального провадження. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім для виправлення особи та запобігання вчиненню нею кримінального правопорушення, покладається на сторону обвинувачення. (Постанова ККС ВС від 04.07.2022 у справі №542/1556/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд... при призначенні покарання у виді... позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За таких обставин, а також враховуючи тяжкість вчиненого злочину, характер та обставини його вчинення, рівень його суспільної небезпеки, вказані вище дані про особу обвинуваченого, а також те, що ОСОБА_7 вчинив необережний тяжкий злочин, свою провину визнав у повному обсязі, щиро покаявся у вчиненому, частково відшкодував завдану шкоду, думку потерпілих, які просили про призначення покарання зі звільненням від його відбування, з огляду на принцип індивідуалізації та домірності (пропорційності) покарання, який полягає, зокрема у адекватності застосованого заходу примусу та скоєного діяння, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що в даному конкретному випадку реальне відбуття ним покарання у виді 4 років позбавлення волі буде непропорційним відносно вчиненого ним злочину, а мета покарання може бути досягнута без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, проте в умовах контролю за його поведінкою зі сторони державних органів.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зміни вироку суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Що стосується доводів захисників про неправильне вирішення судом цивільних позовів ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_23 в частині стягнення моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на таке.

За змістом ст. 128 КПК України, ст. 1177 ЦК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого; шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Під час визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги цивільних позовів, зважив на всі наведені потерпілими та цивільним позивачем у позовах вимоги та належним чином обґрунтував прийняте рішення.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 та цивільний позивач ОСОБА_23 звернулися з цивільним позовом до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди та майнової шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Суд задовольняючи цивільні позови ОСОБА_23 та ОСОБА_10 в повному обсязі, а цивільний позов ОСОБА_11 частково, ухвалив стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_11 16 200 гривень за рахунок спричиненої майнової шкоди та 20 000 гривень за рахунок спричиненої моральної шкоди, на користь потерпілого ОСОБА_10 150 000 за рахунок спричиненої моральної шкоди, на користь цивільного позивача ОСОБА_23 419 600 гривень в рахунок спричиненої моральної шкоди, й приймаючи таке рішення виходив із того, що спричинена моральна шкода у розмірі, заявленому цивільним позивачем та потерпілими, доведена належними та допустимими доказами та стягнув з обвинуваченого, з урахуванням обставини вчиненого кримінального правопорушення, душевних страждань, які потерпілі та цивільний позивач зазнали, а також принципів розумності, виваженості та справедливості, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції та стороною захисту протилежне в апеляційних скаргах доведено не було.

Разом з цим, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторона захисту змінила свою позицію стосовно вирішення цивільних позовів, та надавши квитанції про сплату, на викоання вироку суду: ОСОБА_23 05.07.2024 - 50000 грн., 18.07.2024 року - 147000 грн., 25.07.2024 - 3000 грн, що в загальній сумі становить 200000 грн. сплачених ОСОБА_25 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; ОСОБА_10 05.07.2024 року - 20000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; ОСОБА_11 03.07.2024 року - 5000 грн., 24.07.2024 року - 5000 грн. та 05.08.2024 року - 3000 грн., що в загальній сумі становить 13000 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, просили вирок суду першої інстанції змінити в частині вирішення цивільних позовів, зменшивши суми визначені до виплати на суми які були фактично сплачені обвинуваченим.

З огляду на викладене апеляційний суд зазначає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення цивільних позовів є законним та обґрунтованим, а фактична часткова сплата обвинуваченим на користь потерпілих та цивільного позивача завданої шкоди після ухвалення вироку не свідчить про протилежне, й не є підставою для зміни вироку суду, а вказує лише на те, що обвинувачений розуміючи тяжкість завданих кримінальним правопорушенням наслідків, щиро розкаючись почав виконувати рішення суду, до набрання ним законної сили, а відтак вказані суми підлягають врахуванню, як такі сплачені на виконання вироку суду, а сам вирок має бути залишений без змін в цій частині.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 408 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2024 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 - змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення строком на 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

На підставі п.п 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та/або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4