ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/1691/23 Номер провадження 11-кп/814/1871/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000093 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_7 та прокурора Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 червня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Білецьківка та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.3 ст.307 КК України на 9 (дев`ять) років позбавлення волі.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 9439 грн.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

У період часу з 12 год. 37 хв. 06 лютого 2023 року до 13 год. 53 хв. 12 лютого 2023 року ОСОБА_8 у невстановленому місці за допомогою власного мобільного телефону у додатку «Теlegram» шляхом листування домовився з невстановленою особою під ніком « ОСОБА_10 » про придбання особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено, РVР в особливо великих розмірах.

З цією метою ОСОБА_8 повідомив вказаній особі вигадане ім`я « ОСОБА_11 ( НОМЕР_1 )» для отримання посилки. Особливо небезпечна психотропна речовина, обіг якої заборонено, РVР у посилці з номером ТТН №1877 відправлена о 14 год. 53 хв. 10 лютого 2023 року з відділення ТОВ «Нова пошта» №205 м. Київ невстановленою особою, анкетні дані якої зазначені як ОСОБА_12 ( НОМЕР_2 ), на ім`я « ОСОБА_11 ( НОМЕР_1 )» та прибула 11 лютого 2023 року о 09 год до відділення ТОВ «Нова пошта» № НОМЕР_3 за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Ігоря Сердюка, 23.

Наступного дня о 14 год. 35 хв. ОСОБА_8 у вказаному відділенні ТОВ «Нова пошта» отримав посилку, чим незаконно придбав та почав зберігати особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, РVР в особливо великих розмірах з метою збуту.

В подальшому, 12 лютого 2023 року близько 15 год. обвинувачений приніс придбану ним особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, РVР в особливо великих розмірах до заздалегідь орендованої ним квартири за адресою: АДРЕСА_2 , де за допомогою електронних вагів та металевої ложки почав розфасувати її у заздалегідь підготовлені ізоляційні стрічки та зіп-пакети.

Таким чином ОСОБА_8 придбав та зберігав з метою збуту особливо небезпечну психотропну речовину у особливо великих розмірах загальною масою 997,5794 г. до її вилучення працівниками поліції під час обшуку 12 лютого 2023 року у період часу з 17 год. 30 хв. до 19 год. 23 хв.

В апеляційних скаргах обвинувачений та захисник прохають змінити вирок суду і призначити покарання із застосуванням положень ст.69 та ст.75 КК України у виді 5 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

При цьому зазначають, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, є студентом вищого навчального закладу, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває, має задовільний стан здоров`я та молодий вік.

Зауважують, що вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення не призвело до тяжких наслідків.

Стверджують, що обвинувачений під час судового розгляду хоча і не визнавав свою вину, проте співпрацював з органом досудового розслідування, висловлював жаль з приводу вчиненого.

Наведені обставини, на думку сторони захисту, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та свідчать про можливість застосування положень ст.69 та ст.75 КК України при призначенні покарання.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості і ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.3 ст.307 КК України на 9 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить обвинуваченому на праві власності.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.65 та ст.59 КК України, без застосування приписів ст.69 цього Кодексу, не призначив ОСОБА_8 обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який підтримав принесену апеляційну скаргу та водночас не заперечував наявність в обвинуваченого щирого каяття, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.3 ст.307 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються.

Разом з тим, призначаючи обвинуваченому покарання, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, про що слушно наголошує прокурор в апеляційній скарзі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.1, п.3 ч.1 ст.413 цього Кодексу неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Санкцією ч.3 ст.307 КК України встановлене покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу.

Пленуму Верховного Суду України у п.8 постанови №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, щосуд може не призначати додаткового покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України як обов`язкове з підстав, зазначених у ч.1 ст.69 цього Кодексу.

Проте суд не призначив обвинуваченому додаткове покарання у виді конфіскації майна, передбачене санкцією ч.3 ст.307 КК України як обов`язкове і не послався при цьому на ч.1 ст.69 КК України, про що слушно наголошує прокурор в апеляційній скарзі.

Крім того, визначаючи обвинуваченому вид та розмір покарання за вчинення інкримінованого злочину, суд залишив поза увагою таке.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України та приписів п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України в п.2 вказаної постанови, суди повинні призначати менш суворе покарання особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

З мотивувальної частини вироку видно, що місцевий суд прийшов до висновку, що ОСОБА_8 хоча і не визнав вину у суді, проте співпрацював з органом досудового розслідування, надавав добровільно паролі доступу до телефону, висловлював жаль з приводу вчиненого.

В засіданні апеляційного суду обвинувачений беззастережно визнав свою винуватість та пояснив, що його ставлення до вчиненого в суді першої інстанції було наслідком дій його захисників, від послуг яких він відмовився.

За таких обставин колегія суддів вважає, що обвинувачений визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому та активно сприяв розкриттю злочину.

Враховуючи відсутність тяжких наслідків, особу ОСОБА_8 , який вчинив злочин ледве йому виповнилося 18 років, раніше до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансері не перебуває, дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність, з огляду на думку прокурора, який не заперечував наявності у обвинуваченого щирого каяття, колегія суддів вважає, що усі наведені обставини в своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчиненого злочину і особливо ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства та утворюють підставу для застосування приписів ст.69 КК України і призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції інкримінованого злочину, та не застосовування додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідатиме вимогам закону, буде справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.

Водночас, твердження сторони захисту про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є непереконливими.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Всупереч доводам сторони захисту, врахування одних і тих же обставини справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до обвинуваченого як положень ст.69 КК України і призначення йому покарання нижчого від найнижчої межі, так і приписів ст.75 цього Кодексу та звільнення його від відбування покарання з випробуванням є недостатнім.

Враховуючи, що ОСОБА_8 засуджений за вчинення особливо тяжкого умисного злочину з корисливих мотивів, з огляду на кількість особливо небезпечної психотропної речовини, яку він придбав та зберігав з метою збуту, колегія суддів не вбачає підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням

Тому, вирок суду необхідно змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та прокурора підлягають до часткового задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_7 та прокурора Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 червня 2024 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Пом`якшити призначене ОСОБА_8 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 цього Кодексу, визначивши його у виді 6 (шести) років позбавлення волі без конфіскації майна.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4