Номер провадження: 11-кп/813/1982/24
Справа № 521/4438/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Малиновського райсуду м. Одеси від 01.07.2024, якою під час судового розгляду к/п №0000335 від 01.12.2022 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Херсоні, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

- 12.02.2020 Іванівським райсудом Херсонської обл. за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на 5 років 4 місяці;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із визначенням розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 01.07.2024 під час судового розгляду к/п №0000335 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 29.08.2024, із визначенням в якості альтернативного запобіжного заходу застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 грн. та покладенням на нього у разі внесення застави строком на 60 днів певних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Мотивуючи зазначене рішення, суд дійшов висновку про те, що заявлені органом досудового розслідування ризики, які були підставою для застосування стосовно ОСОБА_6 найбільш суворого запобіжного заходу, не зменшились, з огляду на обвинувачення останнього у вчиненні тяжкого злочину, вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання винуватим, вік та стан його здоров`я, відсутність міцних соціальних зв`язків та його майновий стан, зокрема, обвинувачений не одружений, утриманців не має, не має постійної роботи, стабільного доходу, раніше неодноразово судимий.

Окрім того, врахувавши положення ч.ч. 4, 5 ст. 182 КПК України, суд дійшов висновку про необхідність визначення обвинуваченому ОСОБА_6 заставу в якості альтернативного запобіжного заходу в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону з огляду на наступні обставини:

- поза увагою суду залишилось те, що його не було ознайомлено із клопотанням прокурора; клопотання прокурора, всупереч вимог ч. 3 ст. 199, ст. 184 КПК України, не містить обґрунтування обвинувачення та необхідності продовження строку тримання під вартою; прокурор ОСОБА_7 не включена до групи прокурорів в зазначеному кримінальному провадженні та не мала права приймати участі в даному провадженні; в матеріалах справи відсутній витяг з ЄРДР у к/п №0000391 від 06.12.2022, що унеможливлює повідомлення про підозру та притягнення до кримінальної відповідальності;

- судом заздалегідь, без його участі та із порушенням таким чином його права на захист, було продовжено строк утримання його під вартою, не зважаючи на те, що такий строк закінчувався лише 27.07.2024.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Прокурор Херсонської окружної прокуратури Херсонської обл. ОСОБА_8 в судове засіданні апеляційного суду не з`явився, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, натомість, подав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі, в якій також просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Враховуючи неявку прокурора в судове засідання, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 КПК України та з`ясувавши думку обвинуваченого, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

На підставі аналізу оскаржуваної ухвали вбачається, що суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Малиновському райсуді м. Одеси знаходиться к/п №0000335 від 01.12.2022 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає передчасними твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що висунуте йому обвинувачення не є обґрунтованим, натомість, відповідно до вимог ст. 89, 94 КПК України, оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів - з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку буде здійснена судом 1-ої інстанції за результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження, після дослідження та відповідної правової оцінки наданих сторонами кримінального провадження доказів, при цьому, на теперішній час предметом апеляційного оскарження є ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та, як наслідок, наявності або відсутності визначених кримінальним процесуальним законом підстав для такого продовження.

В цьому контексті, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину, пов`язаного із таємним заволодінням чужим майном, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк від 5-ти до 8-ми років), а також характеристику особи обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, не одружений, не має утриманців, тобто в останнього відсутні міцні соціальні зв`язки, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції, також вважає, що в зазначеному кримінальному провадженні існує ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, останній раз 10.02.2020 Іванівським райсудом Херсонської обл. за вчинення аналогічного умисного тяжкого корисливого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, знову обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, що свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення та схильність до вчинення злочинів корисливої спрямованості.

З огляду на викладене, колегія суддів, погоджуючись із висновками суду 1-ої інстанції, вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченому злочину, стосовно ОСОБА_6 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Не відповідають дійсності посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, клопотання прокурора про продовження строку застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не відповідає вимогам кримінального процесуального закону в частині обґрунтування необхідності продовження строку тримання під вартою, натомість, на підставі аналізу змісту наявного в матеріалах провадження клопотання вбачається, що воно в повному обсязі відповідає вимогам ст. 184 КПК України, зокрема, детальний виклад обставин кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , правова кваліфікація його діяння, перелік наявних у кримінальному провадженні ризиків та чіткий та конкретний виклад обставин, які підтверджують їх існування, а також обґрунтування неможливості запобігання зазначеним ризикам шляхом застосування більш м`яких, не пов`язаних із триманням під вартою, запобіжних заходів (а.с. 1-5).

Водночас, є слушними та заслуговують на увагу посилання обвинуваченого на те, що розгляд питання стосовно продовження строку застосування стосовно нього запобіжного заходу здійснювався без його участі.

Так, вимогами ч. 4 ст. 199 КПК України передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Системний аналіз вимог ст. 193 КПК України дає підстави дійти висновку про те, що розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу (в даному випадку продовження строку застосування такого запобіжного заходу) здійснюється за участю підозрюваного, обвинуваченого, за винятком випадків наявності достатніх підстав вважати, що останній виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Разом із тим, положеннями ст. 615 КПК України, яка визначає особливий режим кримінального провадження в умовах воєнного стану, встановлено, що, у разі відсутності об`єктивної можливості доставити затриману особу до суду, розгляд клопотання стосовно обрання стосовно неї запобіжного заходу здійснюється із застосуванням доступних технічних засобів відео-зв`язку з метою забезпечення дистанційної участі затриманої особи.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що судом 1-ої інстанції були вжиті заходи щодо проведення розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою за особистої участі обвинуваченого ОСОБА_6 , який утримується в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», шляхом його доставки за допомогою конвою, проте перед початком судового засідання розпочалась повітряна тривога та уповноважена особа варти повідомила, що під час повітряної тривоги доставка обвинувачених до залів судових засідань не здійснюється з міркувань безпеки.

Зазначені обставини послугували підставою для розгляду судом невідкладного питання - питання стосовно продовження строку застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - без особистої участі самого обвинуваченого, що не свідчить про допущення судом 1-ої інстанції будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, та, як наслідок, порушень прав обвинуваченого ОСОБА_6 .

Суд апеляційної інстанції не має об`єктивної можливості пересвідчитись у достовірності доводів обвинуваченого з приводу того, що прокурор ОСОБА_7 не включена до групи прокурорів в зазначеному кримінальному провадженні, оскільки у розпорядженні апеляційного суду, як вже було зазначено вище, відповідно до вимог ст. 422-1 КПК України, є лише оскаржувана ухвала та відповідне клопотання сторони обвинувачення, при цьому, клопотання подано прокурором ОСОБА_8 .

Що стосується посилань обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на відсутність в матеріалах справи витягу з ЄРДР у к/п №0000391, що на його переконання, унеможливлює притягнення до кримінальної відповідальності, колегія суддів наголошує на тому, що вони не мають жодного відношення до к/п №0000335, в якому ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та в межах якого йому оскаржуваною ухвалою суду було продовжено строк застосування тримання під вартою.

Заслуговують також на увагу посилання обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що судом заздалегідь, задовго до закінчення попередньо визначеного строку утримання під вартою, було продовжено такий строк.

Разом із тим, апеляційний суд наголошує на тому, що вимогами ч. 1 ст. 199 КПК України передбачено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Таким чином, чинний кримінальний процесуальний закон не містить прямої заборони подавати клопотання про продовження строку тримання під вартою заздалегідь, тобто задовго до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, зокрема, подання такого клопотання завчасно може бути зумовлене численними об`єктивними причинами, такими як процесуальна зайнятість учасників провадження та суду, завантаженість, тощо.

З урахуванням викладеного, всупереч тверджень обвинуваченого ОСОБА_6 , факт завчасного, до спливу строку дії попередньої ухвали суду, продовження строку застосованого стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в даному випадку не становить собою порушення вимог кримінального процесуального закону та права обвинуваченого на захист.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, його тяжкості та характеристики особи обвинуваченого, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого - залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Водночас, апеляційний суд окремо вважає за необхідне звернути особливу увагу суду 1-ої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродньо встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів судового провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України свідчить про те, що к/п №0000335 перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції тривалий час, зокрема, з березня 2023 року, протягом якого обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Водночас, Одеським апеляційний судом вже неодноразово, востаннє ухвалою від 19.06.2024, зверталась увага суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання розумних стрів розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ст. 28 КПК України.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне в черговий раз звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 178, 183, 194, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 01.07.2024, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України під час судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 29.08.2024, із визначенням застави у розмірі 60 560 грн. - залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4