ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №636/4501/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1780/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 5 ст. 111-1 КК України
УХВАЛА

Іменем України

14 серпня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 19 червня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 5 ст. 111-1, ч. 2 ст. 110 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на шістдесят днів, а саме до 17 серпня 2024 року.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник в апеляційній скарзі просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Чугуївського міського суду Харківської області від 19 червня 2024 року; ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 19 червня 2024 року скасувати та постановити нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково, застосувати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави в межах встановлених п. 2 ч. 4 ст. 182 КПК України для осіб, підозрюваних чи обвинувачених у вчиненні тяжкого злочину, тобто від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Доводи клопотання про поновлення строку мотивовані тим, що апеляційна скарга ним була подана у строки, передбачені п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК України. Однак, ухвалою Харківського апеляційного суду від 27 червня 2024 року повернуто його апеляційну скаргу на зазначене судове рішення у зв`язку з пропуском строку на апеляційне оскарження, яка отримана захисником 09 липня 2024 року.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що заявлені стороною обвинувачення ризики, не доведені.

Крім того, під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу суд вийшов за межі клопотання, фактично встановив ще один ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зазначений у клопотанні.

Сторона захисту, посилаючись на похилий вік ОСОБА_6 , стан його здоров`я (наявність захворювання серця), його проживання за постійним місцем мешкання, відсутність попередніх судимостей, позитивні характеристики, вважала, що обвинувачений має достатні соціальні зв`язки для того, щоб застосувати відного нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави в межах, встановлених п. 2 ч. 4 ст. 182 КПК України для осіб, підозрюваних чи обвинувачених у вчиненні тяжкого злочину, тобто від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб з покладенням на нього обов`язків, у разі внесення застави, передбачених ст. 194 КПК України. А покладення на ОСОБА_6 обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України дозволить забезпечити виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків та зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду апеляційної скарги, сторони кримінального провадження в судове засідання не з`явилися. Захисник та прокурор подали заяви про розгляд апеляційних скарг за їх відсутності.

Враховуючи, що неявка учасників не перешкоджає судовому розгляду, розгляд проведено за їх відсутності.

Колегія суддів доводи захисника щодо пропуску строку на оскарження судового рішення вважає поважними та такими, що заслуговують на увагу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 була заслухана думка прокурора, обвинуваченого та його захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції посилався на те, що обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів проти основ національної безпеки України, в зв`язку із чим суд погодився із твердженням сторони обвинувачення про те, що з урахуванням міри покарання, що може бути призначена обвинуваченому у разі визнання його винними, останній, перебуваючи на волі, дійсно може спробувати переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у провадженні, оскільки має інформацію про їх місце проживання, або перешкоджати кримінальному провадженню у іншій спосіб, і запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та попередити вчинення ним злочинів в подальшому. При вирішенні вказаного клопотання, крім наявності ризиків, встановлених при обранні запобіжного заходу, передбачених п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України які продовжують існувати та не зменшились на теперішній час, суд на підставі наданих матеріалів кримінального провадження оцінив в сукупності всі обставини, в тому числі і: тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у злочинах, у вчиненні яких він обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченого; наявність у нього певних соціальних зв`язків.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого та дають можливість дійти висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_6 раніше не судимий, обвинувачується у вчиненні тяжких кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 5 ст. 111-1 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, ч. 2 ст. 110 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з конфіскацією майна або без такої.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Також суд апеляційної інстанції враховує положення ч. 6 ст. 176 КПК України, якою передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1142, 258-2586, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції вийшов за межі клопотання прокурора, взявши до уваги п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, який не був заявлений стороною обвинувачення, колегія суддів вважає слушними. Проте, зазначені обставини не впливають на доведеність існування інших ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК, та не свідчать про прийняття судом необґрунтованого рішення.

Доводи апеляційної скарги щодо не визначенні розміру застави, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст. 111 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визначення у даному кримінальному провадженні застави при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 .

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Клопотання захисника про поновлення строку на оскарження ухвали задовольнити та поновити строк на оскарження ухвали Чугуївського міського суду Харківської області від 19 червня 2024 року.

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 19 червня 2024 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає, але може бути оскаржена у касаційному порядку в частині поновлення процесуального строку.

Головуючий -

Судді: