справа № 631/940/24
провадження № 1-кп/631/108/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2024 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засіданні ОСОБА_2 ,

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_3 ,

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань приміщення суду в селищі Нова Водолага Харківського району Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 грудня 2023 року під № 0003071, щодо обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: АДРЕСА_1 , громадянина України, зі середньою освітою, не одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не має, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, перебуваючого на посаді водія 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому звані «солдат», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації у звані «солдат», проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді водія 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти, 10 серпня 2023 року вирішив стати на злочинний шлях та діючи умисно, в умовах воєнного стану, без дозволу командування та поважних причин, вирішив незаконно ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 в порушення статтей 17 та 65 Конституції України, статей 1 та 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, статей 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також статей 1 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, маючи об`єктивні можливості проходити військову службу, в умовах воєнного стану, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин 10 серпня 2023 року самовільно залишив місце проходження військової служби, а саме місце розташування військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , та до 26 квітня 2024 року, в умовах воєнного стану, незаконно, постійно перебував поза межами місця проходження служби, проводивши час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Так, відповідно до приписів статтей 17 та 65 Конституції України, статей 1 та 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, статей 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканість державного кордону та охорону суверенних прав України, не допускати негідних вчинків та стримувати він них інших, про все, що сталося з ним і стосується виконання службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження зобов`язаний доповідати безпосередньому начальникові.

Захист суверенітету і територіальної цілісності України є справою всього Українського народу.

Згідно зі статтями 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитися у розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Положеннями підпунктів 1 та 3 частини 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Вищевказані дії вчиненні ОСОБА_4 під час дії режиму воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», що затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року.

Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року, № 58/2023 від 06 лютого 2023 року, № 254/2023 від 01 травня 2023 року, № 451/2023 від 26 липня 2023 року, № 734/2023 від 06 листопада 2023 року, № 49/2024 від 05 лютого 2024 року, № 271/2024 від 06 травня 2024 року, № 469/2024 від 23 липня 2024 року, що затверджені Законами України № 2119-ІХ від 15 березня 2022 року, № 2212-ІХ від 21 квітня 2022 року, № 2263-ІХ від 22 травня 2022 року, № 2500-ІХ від 15 серпня 2022 року, № 2738-ІХ від 16 листопада 2022 року, № 2915-ІХ від 07 лютого 2023 року, № 3057-ІХ від 02 травня 2023 року, № 3275-ІХ від 27 липня 2023 року, № 3429-ІХ від 08 листопада 2023 року, № 3564-ІХ від 06 лютого 2024 року, № 3684-ІХ від 08 травня 2024 року, № 3891-ІХ від 23 липня 2024 року у зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року і з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, та з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року, з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року, з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року й з 05 години 30 хвилин 12 серпня 2024 року строком на 90 діб.

Наразі, відповідно до Указу Президента України № 740/2024 від 28 жовтня 2024 року, що затверджений Законом України № 4024-ІХ від 29 жовтня 2024 року, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оброни України продовжено строк дії воєнного стану в України з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразились у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, вказавши, що не повинен був нести військову службу за станом здоров`я, а саме через наявність у нього плоскотопія. Користуючись приписами статті 63 Конституції України ОСОБА_4 від надання показань у суді відповідно до статті 351 Кримінального процесуального кодексу України відмовився, зазначивши, що не має бажання спілкуватись зі стороною обвинувачення та судом. При цьому, обвинувачений був належним чином ознайомлений зі своїми правами, у тому числі правом на захист, передбаченим статтями 20, 48 та 49 Кримінального процесуального кодексу України. У судовому засіданні ОСОБА_4 також було роз`яснено право користуватися послугами захисника, проте обвинувачений, після того, як відмовився від двох захисників, не виявив бажання та не заявляв клопотань про необхідність надання йому професійної правової допомоги, а також про неможливість залучення ним захисника через відсутність коштів на оплату його послуг. Оскільки участь захисника у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою, суд вважав за можливе розглянути справу за участю лише прокурора та обвинуваченого. При цьому останньому у повній мірі було забезпечено можливість користуватися усіма процесуальними правами, у тому числі правом подавати докази, заперечувати щодо наданих доказів, а також заявляти будь-які клопотання, ставити питання свідкам тощо.

Зважаючи на невизнання своєї провини обвинуваченим, беручи до уваги відмову останнього від надання показів, з урахуванням думки сторін кримінального провадження, судом було визначено досліджувати докази в порядку, передбаченому частиною 1 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Будучи допитаним у судовому засіданні відповідно до положень статті 352 Кримінального процесуального кодексу України й попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_5 повідомив, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , командиром усієї піхотної роти, яка у 2023 році мала дислокацію поблизу населеного пункту Нова Водолага.

Зі слів свідка, ОСОБА_4 був зарахований до його підрозділу 04 серпня 2023 року та відразу, в перший день служби, був попереджений про кримінальному відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби.

Як повідомив свідок ОСОБА_5 , даний підрозділ був сформований нещодавно, тому контроль за особовим складом проводився на постійній основі. Так, 10 серпня 2023 року близько 08 години 00 хвилин було виявлено, що солдат ОСОБА_4 не з`явився на ранкове шикування, при цьому останній на телефоні дзвінки не відповідав. Обвинувачений не звертався до свідка, як до командира роти, з рапортами щодо надання відпустки або поганого самопочуття тощо. При встановлені відсутності солдата ОСОБА_4 у військовій частині були проведені заходи, направлені на пошук військовослужбовця ОСОБА_4 та призначене службове розслідування. Зі слів свідка, проведені на той час пошукові заходи щодо встановлення місця знаходження обвинуваченого результатів не дали, за весь час ОСОБА_4 самостійно до військової частини не телефонував та не звертався з приводу повернення на службу.

Також свідок повідомив, що будь-яких заходів нестатутного впливу, а також тиску з боку керівництва чи колег по службі відносно ОСОБА_4 не було.

У судовому засіданні, будучи допитаним в якості свідка у відповідності до вимог статті 352 Кримінального процесуального кодексу України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_6 вказав, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . Дана військова частина була сформована буквально 01 серпня 2023 року, тому військовослужбовців на той час було не багато та вони знали один одного в обличчя. Зі слів свідка, він перебував у порядкуванні 1 піхотного відділення, ОСОБА_4 знаходився під підпорядкуванням 3 піхотного відділення, але шикування проводились разом. Вранці 10 серпня 2023 року обвинувачений не прийшов на шикування, тому були вжиті заходи, направлені на його пошук, проте ОСОБА_4 не зв`язок не виходив, його місце перебування було не відоме.

Як пояснив свідок ОСОБА_6 , положення про кримінальну відповідальність за самовільне залишення військової частини були роз`яснені військовослужбовцям у перші дні служби. Інформацією, чи звертався обвинувачений з рапортами до командира роти з приводу залишення місця служби, свідок не володіє. За твердженням свідка, будь-які заходи впливу чи тиску з боку військовослужбовців по відношенню до ОСОБА_4 не застосовувались.

Також свідок додав, що не пам`ятає коли саме ОСОБА_4 складав військову присягу, але пояснив, що якщо особа, призвана на військову службу, раніше не приймала присягу або приймала її за радянських часів, вона складає присягу у військовій частині.

Допитаний в якості свідка відповідно до статті 352 Кримінального процесуального кодексу України та попереджений про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_7 дав пояснення відповідно до яких вказав, що є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . Особисто з ОСОБА_4 свідок не спілкувався, але вони разом були на шикуваннях.

Як повідомив свідок, він запам`ятав обвинуваченого візуально через зачіску. Останній раз, ОСОБА_7 точно бачив ОСОБА_4 у військовій частині 06 серпня 2023 року. З 10 серпня 2023 року свідок обвинуваченого на шикуваннях не бачив та згодом йому стало відомо, що ОСОБА_4 залишив місце служби, у зв`язку з чим командиром було організовано проведення пошукових заходів, направлених на встановлення місця перебування ОСОБА_4 .

Свідок вказав, що дана подія була доведена до відома військовослужбовців під час шикування та ще раз роз`яснені наслідки самовільного залишення військової частини або місця служби у вигляді настання кримінальної відповідальності. Загалом, як вказав свідок, положення про кримінальну відповідальність за самовільне залишення військової частини роз`яснялись військовослужбовцям не одноразово.

Аналізуючи зміст показань вказаних свідків, суд враховує, що вони отриманні у порядку, передбаченому приписами статтей 65, 95 та 352 Кримінального процесуального кодексу України, а відтак, на думку суду, з точки зору допустимості є прийнятними та належними, оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження.

Надаючи оцінку показанням свідків, як доказам, суд враховує той факт, що відповідно до статті 95 Кримінального процесуального кодексу України, показання це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту свідком, щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Свідок, експерт зобов`язані давати показання суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Свідки, які були допитані у судовому засіданні, надавали пояснення щодо фактів, які вони сприймали особисто, з огляду на що, суд сприймає їх покази як належні та допустимі.

Обставин, регламентованих статтею 87 Кримінального процесуального кодексу України, у відношенні свідків в ході судового розгляду встановлено не було.

Даних, передбачених частиною 2 статті 96 Кримінального процесуального кодексу України, сторонами обвинувачення та захисту відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

Згідно приписів статті 22 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При цьому, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (статті 26 Кримінального процесуального кодексу України).

Враховуючи викладене, прокурором у судовому засіданні було заявлено клопотання про відмову від допиту свідка з боку сторони обвинувачення ОСОБА_8 , яке ухвалою суду, постановленою 10 жовтня 2024 року у порядку, передбаченому частиною 4 статті 371 та частиною 2 статті 372 Кримінального процесуального кодексу України, за згодою сторін кримінального провадження, а саме з боку обвинувачення та захисту, з урахуванням положень статтей 22 та 26 Кримінального процесуального кодексу України, задоволено.

В свою чергу, з досліджених судом у судовому засіданні документів у порядку, передбаченому положеннями статті 358 Кримінального процесуального кодексу України, що були надані стороною обвинувачення, судовим слідством встановлено наступне.

29 серпня 2023 року за № 161 командир військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_9 повідомив ІНФОРМАЦІЯ_2 , Харківську спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил, Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві про вчинення кримінального правопорушення, а саме, що 10 серпня 2023 року приблизно о 08 годині 00 хвилин під час проведення ранкової перевірки особового складу військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 було виявлено відсутність солдата ОСОБА_4 на військовій службі без поважних причин. Особиста зброя та боєкомплект військовослужбовця перебуває у військовій частині НОМЕР_1 . Станом на 29 серпня 2023 року солдат ОСОБА_4 до розташування військової частини НОМЕР_1 не прибув. Таким чином встановлено, що солдат ОСОБА_4 відсутній на службі без поважних причин з 10 серпня 2023 року по теперішній час. Встановити з ним зв`язок неможливо у зв`язку із відсутністю у нього мобільного телефона, його місцезнаходження не відоме.

Як убачається зі змісту Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 0003071, зареєстрованого 02 грудня 2023 року о 16 годині 22 хвилини 00 секунд, на підставі повідомлення підприємств, установ, організацій та посадових осіб, що надійшло 01 грудня 2023 року, зареєстроване кримінальне провадження із правовою кваліфікацією, передбаченою частиною 4 статті 408 Кримінального кодексу України, про те, що 10 серпня 2023 року водій піхотного відділення військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , самовільно залишив місце служби в селищі Нова Водолага Харківської області.

Відповідно до постанови заступника керівника Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_10 «Про визначення групи слідчих» від 02 грудня 2023 року визначеного групу слідчих у кримінальному провадженні № 0003071 від 02 грудня 2023 року у складі: старшого слідчого ОСОБА_11 , старшого слідчого ОСОБА_12 , слідчого ОСОБА_13 , слідчого ОСОБА_14 , слідчого ОСОБА_15 , слідчого ОСОБА_16 , слідчого ОСОБА_17 . Старшим групи слідчих визначено слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_14 .

Постановою слідчого Другого слідчого відділу (із дислокацією у м. Харків) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_14 «Про зміну кваліфікації кримінального правопорушення» від 02 травня 2024 року, змінено кваліфікацію кримінального правопорушення № 0003071 від 02 грудня 2023 року з частини 4 статті 408 Кримінального кодексу України на частину 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

З копії військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого 03 серпня 2023 року ІНФОРМАЦІЯ_3 , убачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03 серпня 2023 року медичною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_4 визнаний придатним до військової служби (наказ Міноборони (СЗРУ) від 2008 року № 402) та 04 серпня 2023 року на підставі Указу Президента України № 254/2023 від 01 травня 2023 року «Про продовження загальної мобілізації» призваний у Збройні Сили України за мобілізацією, має військове звання «солдат». У пункті 17 «Проходження військової служби» мається запис про зарахування до військової частини НОМЕР_1 на посаду стрільця піхотного відділення першого піхотного взводу другої піхотної роти (наказ від 01 серпня 2023 року № 15). Також у військову квитку мається відмітка про надання ОСОБА_4 дозволу на носіння зброї АК-04 № НОМЕР_3 Т9-86 від 08 серпня 2023 року.

Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) підполковника ОСОБА_18 від 04 серпня 2023 року № 18 солдата ОСОБА_4 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до Указу Президента України від 01 травня 2023 року № 254/2023 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», призначено на посаду водія третього піхотного відділення першого піхотного взводу другої піхотної роти військової частини НОМЕР_1 , ВОС 790037А. З 04 серпня 2023 року зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення та вважати таким, шо справи та посаду прийняв та приступив до виконання обов`язків за посадою, тарифний розряд 5, шпк «солдат». Призначено всі види виплат з 04 серпня 2023 року. Підстава: іменний список ІНФОРМАЦІЯ_5 від 04 серпня 2023 року № 7/5048, Указ Президента України від 01 травня 2023 року № 254/2023 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», рапорт солдата ОСОБА_4 від 04 серпня 2023 року вх. № 304.

Згідно з Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) підполковника ОСОБА_18 від 12 серпня 2023 року № 15 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби солдатом ОСОБА_4 » відповідно до Положення проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 21 листопада 2017 року № 608, з метою уточнення причин та обставин, що сприяли правопорушенню та встановлення ступеня вини посадових осіб з факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_19 водія 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти, наказано заступнику командира з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_20 провести службове розслідування за фактом самовільного залишення місця служби солдата ОСОБА_4 водія 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 до 12 вересня 2023 року, начальнику групи персоналу зняти з усіх видів забезпечення солдата ОСОБА_4 водія 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 з 12 серпня 2023 року.

Відповідно до акту службового розслідування за фактом самовільного залишення місця проходження військової служби солдатом, призваним за мобілізацією ОСОБА_4 , складеного заступником командира з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 старшим лейтенантом ОСОБА_21 та затвердженого 29 серпня 2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_22 , встановлено, що з рапорту командира 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_5 від 11 серпня 2023 року № 546 стало відомо про факт відсутності на ранковому шикуванні 10 серпня 2023 року водія 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 , призваного за мобілізацією, ОСОБА_4 . Свідок солдат ОСОБА_23 повідомив, що 10 серпня 2023 року знаходився на своєму службовому місці та близько 05 години 00 хвилин бачив, як солдат ОСОБА_4 пішов до вбиральні, а потім на шикуванні 10 серпня 2023 року о 08 годині 00 хвилин він його вже не бачив, той був відсутній, телефона у нього не має. Солдат ОСОБА_4 був мобілізований 04 серпня 2023 року призовною комісією ІНФОРМАЦІЯ_5 , його було призвано на військову службу за мобілізацією та направлено до подальшого її проходження у складі команди до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ). Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 04 серпня 2023 року № 18 ОСОБА_4 було зараховано до списків особового складу, на посаду водія 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 . 10 серпня 2023 року солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, призваним за мобілізацією на особливий період, зарахованим до списків особового складу та призначеним на посаду водія 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 , не з`явився на ранкове шикування, телефонний зв`язок з ним відсутній. Про кримінальну відповідальність за скоєння військових злочинів ознайомлений, що підтверджується відомістю доведення військових злочинів. Станом на 29 серпня 2023 року солдат ОСОБА_4 не повернувся до місця розташування роти військової частини НОМЕР_1 , його місцезнаходження не відоме. Таким чином, в діях водія 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 солдата, призваного за мобілізацією, ОСОБА_4 вбачається склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, а саме самовільне залишення військової частини без поважних причин, в умовах воєнного стану.

В акті також зазначено, що солдат ОСОБА_4 порушив вимоги статті 65 Конституції України, статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, частини 5 статті 407 Кримінального кодексу України. Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення є низькі моральні якості солдата ОСОБА_4 , мотиви явної неповаги до держави і суспільства, низький рівень соціальної свідомості та відповідальності за свої дії, небажання дотримуватись вимог Конституції та Законів України у повсякденній діяльності, а також виконувати свій конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Службове розслідування, призначене наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12 серпня 2023 року № 15 «Про призначення службового розслідування» вважати завершеним, повідомлення про кримінальне правопорушення, скоєне солдатом, призваним за мобілізацією ОСОБА_4 , разом із копією матеріалів цього службового розслідування надіслати до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку досудового розслідування.

Згідно Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) підполковника ОСОБА_18 від 29 серпня 2023 року № 55 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби солдатом ОСОБА_4 » розслідуванням встановлено, що 10 серпня 2023 року о 08 годині 00 хвилин під час ранкової перевірки особового складу військової частини було виявлено відсутність солдата ОСОБА_4 , який був відсутній на військовій службі без поважних причин. Станом на 29 серпня 2023 року солдат ОСОБА_4 до розташування військової частини НОМЕР_1 не прибув. Таким чином встановлено, що солдат ОСОБА_4 відсутній на службі без поважних причин з 10 серпня 2023 року по 29 серпня 2023 року. Пошуки та вжиті заходи щодо з`ясування місцезнаходження солдата ОСОБА_4 позитивних результатів не дали. На мобільні дзвінки солдат ОСОБА_4 не відповідає. За результатами службового розслідування підтверджено факт самовільного залишення місця служби солдатом ОСОБА_4 Самовільно залишивши місце служби солдат ОСОБА_4 водій 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти порушив вимоги: абзаців 1, 3, 5, статті 11, статті 16, абзацу 8 статті 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, абзаців 2, 6 статті 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України та вчинив неправомірні дії, які містять ознаки злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, з метою недопущення подібних випадків в подальшому наказано: службове розслідування вважати завершеним; начальнику групи персоналу штабу військової частини НОМЕР_1 лейтенанту ОСОБА_24 підготувати та направити відповідні документи для виведення солдата ОСОБА_4 в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 ; начальнику фінансово-економічної служби старшому лейтенанту ОСОБА_25 , за відсутність на службі без поважних причин у відповідності до пункту 5 розділу XVI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року, не виплачувати солдату ОСОБА_4 , водію 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти, премію за серпень 2023 року в повному обсязі; начальнику фінансово-економічної служби старшому лейтенанту ОСОБА_25 , призупинити виплату грошового забезпечення солдату ОСОБА_4 , водію 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти, з 10 серпня 2023 року; заступнику командира з морально психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_26 направити копії матеріалів службового розслідування у зв`язку із можливістю наявності ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, до територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Києві, відносно водія 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_4 .

Відповідно до характеристики, виданої за підписом командира другої піхотної роти військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_27 , солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , водій 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти, призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебував на посаді з 04 серпня 2023 року, за час проходження служби не зарекомендував себе з позитивної сторони, безініціативний в роботі, не слідкує за формою, неохайно одягнений, поведінка не агресивна, порядок не порушував.

З медичної характеристики на військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , виданої за підписом начальника медичної служби начальника медичного пункту капітана медичної служби ОСОБА_28 убачається, що солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , водій 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти, за час перебування у військовій частині НОМЕР_1 за медичною допомогою не звертався, на амбулаторному та стаціонарному лікуванні не знаходився.

Згідно довідки гарнізонної військово-лікарської комісії військової частини НОМЕР_4 , складеної 01 травня 2024 року за № 3615, солдат ОСОБА_4 , 1980 року народження, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 , за результатами медичного огляду визнаний таким, що придатний до військової служби.

Надаючи оцінку саме цим письмовим доказам суд відмічає таке.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 Кримінального процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Кримінального процесуального кодексу України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

При цьому, згідно положень частини 1 статті 87 Кримінального процесуального кодексу України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Тоді як частина 2 цієї ж статті визначає, яке саме порушення суд має визнати істотним, істотність порушення прав і свобод у інших випадках має вирішуватися судом, виходячи з обставин порушення та їх впливу на отримання доказів.

Вищенаведені норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення Кримінального процесуального кодексу України істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Вирішуючи питання про застосування правил, закріплених у статті 87 Кримінального процесуального кодексу України до наданих сторонами доказів, суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Визнаючи доказ недопустимим відповідно до частин 2 або 3 статті 87 Кримінального процесуального кодексу України, суд має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 наведеної норми права, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції України та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 Кримінального процесуального кодексу України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к (провадження № 51-8259км18).

Тобто, будь-яке процесуальне порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими. У зв`язку із цим, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Повертаючись до обставин даної справи, суд зауважує, що вважає такий підхід правильним, оскільки він ґрунтується на розумінні, що для прийняття рішення у справі суд має отримати якомога більшу інформацію щодо фактичних обставин, важливих для вирішення справи, забезпечивши сторонам можливість у змагальній процедурі перевірити та заперечити цю інформацію. Виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо, не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті кримінального правопорушення і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

Як наслідок слід зазначити, що вирішуючи питання про застосування правил статті 87 Кримінального процесуального кодексу України до доказів, що були досліджені у судовому засіданні, суд констатує, що підстав для визнання досліджених доказів неналежними або ж недопустимими не вбачається.

Отже, вищенаведеними, дослідженими у судовому засіданні процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 Кримінального процесуального кодексу України, в їх сукупності, підтверджуються обставини, регламентовані положеннями статті 91 Кримінального процесуального кодексу України.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених нормами Кримінального процесуального кодексу України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10 липня 2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» зазначено, що суди у своїй діяльності повинні керуватися критерієм доведення «поза будь-яким розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (пункт 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 серпня 2008 року у справі «Кобець проти України»). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (пункт 86 рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2013 року у справі «Веренцов проти України», рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та від 06 грудня 1998 року у справі «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії»).

Як зазначив Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 28 березня 2019 року у справі № 154/3212/16, докази це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

У даній справі, будь-яких протиріч у досліджених доказах, що мають істотне значення для висновків суду, не встановлено. Відтак, суд вважає можливим покласти надані стороною обвинувачення докази в підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, в основу обвинувального вироку, оскільки вони здобуті з дотриманням норм чинного законодавства, а також підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті.

Відтак, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена як письмовими доказами, зокрема матеріалами службового розслідування щодо самовільного залишення місця служби військовослужбовцем 10 серпня 2023 року, так і показами допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є послідовними, логічними та такими, що повністю узгоджуються між собою й з письмовими доказами.

Суд вважає, що вчинення кримінального правопорушення було викликано порушенням військової дисципліни з боку солдата ОСОБА_4 , який 10 серпня 2023 року тимчасово ухилився від обов`язків несення військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без поважних причин та дозволу командування, що виразилось в самовільному залишенні розташування військової частини НОМЕР_1 , та перебуванням поза межами місця служби до 26 квітня 2024 року. При цьому, суд виходить із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, та вважає, що такі дії мають склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Самовільне залишення військової частини це самовільне залишення будь-яким військовослужбовцем військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин в умовах воєнного стану.

Самовільне є таке залишення частини, що вчинене без дозволу начальника (командира), який згідно з законодавством уповноважений надавати такий дозвіл.

Початком кримінального правопорушення вважається момент фактичного самовільного залишення військової частини або місця служби, а кінцем день повернення в частину або затримання поза межами частини.

Будь-яких вагомих, достовірних доказів, які надають розумні підстави сумніватися у доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення під час судового розгляду справи не встановлено.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхній сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України доведена повністю, а дії обвинуваченого кваліфікуються судом як самовільне залишенні місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни у відповідності до частини 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначив, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, суд виходить з класифікації кримінальних правопорушень, передбаченої статтею 12 Кримінального кодексу України та санкції частини 5 статті 407 Кримінального кодексу України, а також особливостей та обставин його вчинення, й приходить до висновку, що обвинуваченим вчинене кримінальне правопорушення, яке кримінальним законом вважається тяжким злочином.

Вивчаючи особу обвинуваченого шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення кримінального правопорушення та після його вчинення, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_29 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 у селі Лозове, Вовчанського району Харківської області, має середню освіту, є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та 04 серпня 2023 року був призначений на посаду водія 3 піхотного відділення 1 піхотного взводу 2 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 . Обвинувачений має військове звання «солдат», за місцем служби характеризується формально, не задовільно. До призову на військову службу обвинувачений офіційного працевлаштування не мав, займався веденням домашнього господарства, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, зі слів проживає з матір`ю ОСОБА_30 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , має рідну сестру ОСОБА_31 , яка мешкає окремо. За даними наявної документації ОСОБА_4 має задовільний стан здоров`я, до осіб з інвалідністю не відноситься, на обліку у лікаря-психіатра та під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, що свідчить про його осудність. Згідно довідки гарнізонної військово-лікарняної комісії військової частини НОМЕР_4 від 01 травня 2024 року № 3615 обвинувачений визнаний придатним до військової служби. З матеріалів справи також встановлено, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання та реєстрацію у АДРЕСА_3 , раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, що підтверджується довідкою УІАП Головного управління Національної поліції в Харківській області, ДІ МВС № 61-07052024/63210, виданої станом на 07 травня 2024 року та 14 травня 2024 року.

З досудової доповіді, складеної 30 вересня 2024 року провідним інспектором Ізюмського районного відділу № 1 філії Державної установи «Центр пробації» в Харківській області ОСОБА_32 щодо ОСОБА_4 вбачається, що з опису бесіди з обвинуваченим, останній вважає, що сама процедура призову була незаконною та порушила його конституційні права, вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнає, винним себе не вважає, оскільки при доставленні його до військової частини не бачив наказу про зарахування до військової частини та нічого не підписував, тому на четвертий день залишив місця служби. Орган пробації вважає, що є середній ризик ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. На думку органу пробації виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, у тому числі окремих громадян. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення правопорушника від відбування покарання з випробування, орган пробації вважає доцільним покладення на правопорушника обов`язків відповідно до частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України.

З вказаною досудовою доповіддю обвинувачений ОСОБА_4 був ознайомлений 02 жовтня 2024 року та письмово виклав свої зауваження, відповідно до яких вказав, що інформація з місцем реєстрації у паспортні невірна; не зазначена інформація про те, що він не приймав присяги; не згодний з встановленим ризиком небезпеки для суспільства середній, вважає його безпідставним, а також не згодний щодо використання неадекватних стратегій для вирішення проблем, які несуть загрозу для оточуючих, що підтверджується відсутністю судимостей та скарг на нього.

Обставин, що відповідно до статті 66 Кримінального кодексу України, пом`якшують покарання ОСОБА_4 , а також ті, що відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України його обтяжують, судом не встановлено.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив, що призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину (абзаци 7 та 8 підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

У Рішенні від 15 червня 2022 року № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України вказав, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди тощо.

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (пункт 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені частиною 1 статті 368 Кримінального процесуального кодексу України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (постанова Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 161/7253/18).

Окрім зазначеного, судом при призначенні покарання враховуються приписи статті 50 Кримінального кодексу України, яка визначає, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

У даній ситуації при призначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд виходить з положень частини 2 статті 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, керується вимогами статті 65 Кримінального кодексу України, а саме: враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину проти встановлення порядку несення військової служби (військове кримінальне правопорушення), що було вчинене обвинуваченим в умовах воєнного стану, в той час коли його побратими в запеклих боях віддають життя за свою Батьківщину, а отже визначає підвищену суспільну небезпечність інкримінованого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше не судимий, свою провину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та так й не усвідомив негативні наслідки своєї поведінки, умисно проігнорувавши свій конституційний обов`язок по захисту України, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи наведене у сукупності, виходячи з приписів статті 50 Кримінального кодексу України, згідно з яких метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 не можливе без реального відбуття покарання та поміщення його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, тому останньому слід призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 5 статті 407 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі.

Підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог статті 75 Кримінального кодексу України, або ж застосування статті 69, чи норм статті 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

При цьому суд враховує позиції Верховного Суду, викладені в постановах від 22 грудня 2022 року у справі № 750/2773/22 (провадження № 51-3061км22) та від 11 липня 2023 року у справі № 726/78/23 (провадження № 51-1772км23) з яких вбачається, що кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби свідчать про підвищену суспільну небезпечність, оскільки можуть призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, а тому застосування іншого покарання ніж позбавлення волі, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за вчинення таких дій.

Призначене покарання у виді позбавлення волі, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Крім того, суд вважає необхідним зауважити, що самовільно залишивши місце служби без поважних причин в умовах воєнного стану та проводячи час на власний розсуд діючий військовослужбовець подає іншим військовослужбовцям ганебний приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, що був обраний під час досудового розслідування та продовжений під час судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, враховуючи вимоги статтей 131 132, 177, 178 Кримінального процесуального кодексу України та даних про його особу, слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

На підставі частини 5 статті 72 Кримінального кодексу України суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_4 термін його попереднього ув`язнення, з 03 травня 2024 року до набрання вироком законної сили.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Речові докази та процесуальні витрати у справі відсутні.

Цивільний позов в рамках даного кримінального провадження не заявлявся.

На підставі викладеного, враховуючи положення частини 2 статті 61 Конституції України, керуючись статтями 12, 50, 63, 65 67, частиною 5 статті 72 та частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, а також статтями 84 87, 91, 100, 118, 122, 124, 126, 131, 132, 177, 178, частиною 1 статті 349, статтями 352, 353, 368 371, 373 376, 392, 393, 395, 532 535 Кримінального процесуального кодексу України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

Відповідно до частини 5 статті 72 Кримінального кодексу України в строк відбування покарання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахувати строк тримання під вартою з 03 травня 2024 року по день набрання вироком законної сили, зарахувавши час попереднього ув`язнення день за день.

Початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обраний відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківській слідчий ізолятор» залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1