Справа №587/1723/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/621/24 Суддя-доповідач - Філонова
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" серпня 2024 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 07 вересня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сушилине Білопільського району Сумської області, українця, громадянина України, не зареєстрованого за певним місцем проживання, працездатного, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого вироком Сумського районного суду Сумської області від 02 листопада 2022 року за ч.3 ст. 357 КК України до штрафу в доход держави в розмірі 510 гривень (знятого з обліку в Сумському РВ філії ДУ «Центр пробації» 3 лютого 2023 року у зв`язку зі сплатою штрафу),

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , в якій остання, не оспорюючи фактичні обставини, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , просить вирок Сумського районного суду Сумської області від 07 вересня 2023 року скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання даним про особу обвинуваченого внаслідок м`якості.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому призначити йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців.

Запобіжний захід обвинуваченому у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено, рахуючи строк відбування покарання з 14 травня 2023 року - моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 35747 грн. 63 коп. матеріальної шкоди та 3000 грн. моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, прокурор вказує на безпідставність застосування судом вимог ст. 69 КК України, що потягло за собою призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, яке явно не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі останнього, внаслідок м`якості.

Прокурор зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців, належним чином таке своє рішення не вмотивував.

Так, при призначенні обвинуваченому покарання, суд встановив обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, обтяжуючих покарання обставин судом встановлено не було, також, враховано задовільні характеристики ОСОБА_7 . Однак, судом не враховано те, що обвинувачений не відшкодував завдану потерпілій матеріальну шкоду в сумі 35747 грн. 63 коп., у зв`язку з чим цивільний позов потерпілої про стягнення матеріальної шкоди у вказаному розмірі був задоволений судом у повному обсязі, а в частині моральної шкоди - частково, у розмірі 3000 грн.

Прокурор вважає, що покарання яке призначено судом ОСОБА_7 , суперечить принципу справедливості і не відповідає його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і у даному випадку покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах буде цьому сприяти

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Згідно з вироком, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив умисний корисливий злочин за наступних обставин.

Так, 24 лютого 2022 року, Російською Федерацією проти України розпочато повномасштабну агресивну війну, розв`язану проти Українського народу, у зв`язку з чим, цього ж дня Законом України № 2102-ІХ затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який, у подальшому, був неодноразово продовжений.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, коли ворожі війська були на території Сумської області, 27 лютого 2022 року, потерпіла ОСОБА_10 з метою збереження власних матеріальних цінностей, перебуваючи у приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зібрала належні їй ювелірні вироби та поклала до скляної банки, яку сховала в спеціально відведеному місці для зберігання овочів у підвальному приміщенні будинку за вищевказаною адресою.

Надалі, у період запровадженого по всій території України воєнного стану, а саме 30 липня 2022 року, ОСОБА_7 знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , де проживав з березня 2022 року та допомагав потерпілій ОСОБА_10 по господарству.

30 липня 2022 року, в ході виконання робіт, ОСОБА_7 зайшов до підвального приміщення будинку за вищевказаною адресою, до якого мав вільний доступ, де виявив скляну банку, в якій знаходилися ювелірні вироби, і в цей час у нього раптово виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану.

Реалізуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, впевнившись у тому, що його злочинні дії не будуть помічені сторонніми особами та скориставшись відсутністю потерпілої ОСОБА_10 , шляхом вільного доступу, ОСОБА_7 таємно викрав ювелірні вироби, належні потерпілій, на загальну суму 35747 грн. 63 коп. та залишив місце вчинення злочину.

Викраденим майном ОСОБА_7 розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій майнової шкоди на вказану загальну суму.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного вироку суду першої інстанції та доводів апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , яка апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні підтримала та просила задовольнити її вимоги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які просили вирок суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 185 КК України, також, не оспорюється, тому відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційному перегляду вирок суду і в цій частині не підлягає.

Що стосується доводів прокурора про те, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд безпідставно застосував положення ст. 69 КК України, то колегія суддів вважає їх обгрунтованими та такими, що заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, положеннями ст. 50 і 65 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Зазначені загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Також при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Ступінь тяжкості правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку протиправне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про вид і розмір покарання необхідно також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», а «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09 жовтня 2003 року у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Відповідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Таким чином, вказані положення закону України про кримінальну відповідальність надають суду повноваження у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення. Таке формулювання призводить до висновку, що застосування ст. 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі, а саме, можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно ч. 1, 2 ст. 66 КК України та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого правопорушення.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, необхідно виходити з системного тлумачення ст. ст.66, 69 КК України і тих статей спеціальної частини Кодексу, що визначають певні пом`якшуючі обставини як елемент складу правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи. Посилаючись при призначенні покарання на ст. 69 КК України, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, особу обвинуваченого, який в цілому задовільно характеризується, встановив пом`якшуючі відповідальність обставини, а саме, повне визнання останнім своєї вини та його щире каяття у вчиненому, що своїми правдивими показаннями як в ході досудового слідства, так і в судовому засіданні він сприяв розкриттю кримінального правопорушення і встановленню істини по справі. Обтяжуючих відповідальність обвинуваченого обставин судом встановлено не було.

Саме з врахуванням зазначених пом`якшуючих відповідальність обставин, враховуючи відсутність обтяжуючих відповідальність обставин, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_7 за вчинений ним злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, покарання з застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

Проте, з таким висновок суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може та вважає, що у даному випадку взагалі не було вмотивовано, які обставини настільки істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, що призначення останньому навіть мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, було б недоцільним чи несправедливим.

При цьому, судом не було враховано та не надано належної оцінки тим обставинам, що обвинувачений завдану потерпілій матеріальну шкоду в сумі 35747 грн. 63 коп. навіть частково не відшкодував, на що вірно посилається прокурор в апеляційній скарзі, що потерпіла ОСОБА_10 у своїх поясненнях, які знайшли відображення у вироку, не висловлювався щодо призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі та не просила суворо не карати ОСОБА_7 за вчинений злочин, а зазначала лише про заявлення нею цивільного позову у даному кримінальному провадженні.

Крім того, з наявної в матеріалах провадження вимоги Сектору інформаційної підтримки Сумського РУП ГУНП в Сумській області вбачається, що ОСОБА_7 є особою, раніше судимою, а саме, вироком Сумського районного суду Сумської області від 18 листопада 2020 року, яким його було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України з призначенням покарання, з застосуванням ст. 69 КК України, і за наявності не знятої та не погашеної в встановленому законом порядку судимості, він знову вчинив новий тяжкий злочин, що свідчить про його вперте небажання стати на шлях виправлення, чому судом першої інстанції оцінки, також, надано не було.

Тобто вищезазначене свідчить про те, що ОСОБА_7 для позитивних змін у своєму житті жодних дій не вчиняє, не працює, однак вдається до вчинення дій, що пов`язані з порушенням закону, та ще й в умовах воєнного стану, за що передбачена кримінальна відповідальність.

На думку колегії суддів, саме недостатнє врахування судом першої інстанції вказаних обставин призвело до призначення ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, і у даному випадку судом було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України), а саме, застосування закону ст. 69 КК України, який застосуванню не підлягав, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК, є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає за необхідне, після скасування вироку суду першої інстанції, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, ухвалити новий вирок, оскільки є необхідність у призначенні ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, без застосування ст. 69 КК України.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує тяжкість злочину та сукупність всіх обставин, що характеризують дане кримінальне правопорушення, вчинене останнім в умовах воєнного стану, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання - визнання вини та сприяння у розкритті злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Крім того, з огляду на пояснення ОСОБА_7 , надані ним в судовому засіданні апеляційного суду, в яких останній вину визнав однак зазначав про те, що майно потерпілої ОСОБА_10 він не викрав, а знайшов, колегія суддів не може визнати пом`якшуючою покарання обставиною його щире каяття у вчиненому, з огляду на те, що вказане не свідчить про те, що свою протиправну поведінку обвинувачений оцінює критично та жалкує про те, що зробив.

Саме з врахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у розмірі, встановленому санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, а саме, у виді позбавлення волі строком п`ять років шести місяців, яке буде необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, задовольнивши таким чином в повному обсязі апеляційну скаргу прокурора.

Керуючись ч. 15, ст. 615, ст.ст. 404, 407, 420 КПК України,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 07 вересня 2023 року, відносно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

В іншій частині вирок Сумського районного суду Сумської області від 07 вересня 2023 року, залишити без зміни.

Вирок Сумського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяця з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому його копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4