Справа № 167/771/21
Номер провадження 1-кп/167/19/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2024 року місто Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвокатів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання очевидно недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 26.11.2020 року в справі по розгляду кримінального провадження № 0000064 від 14.09.2020 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 Кримінального кодексу України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_7 Полетила,

в с т а н о в и в:

На розгляді Рожищенського районного суду Волинської області знаходиться кримінальне провадження № 0000064 від 14.09.2020 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 КК України, яке ухвалою суду від 27.10.2023 року призначено до судового розгляду (ас 135-136).

27.06.2024 року в судовому засіданні був досліджений письмовий документ, наданий стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, а саме протокол проведення слідчого експерименту від 26.11.2020 року, який сторона захисту просить визнати очевидно недопустимим доказом з тих підстав, що дана дія (її фіксація) проведена з суттєвим порушенням її умов, передбаченими ч. 6 ст. 240 КПК України, оскільки у даному слідчому експерименті не зафіксовані його результати, відсутні його умови, не зазначено, які риси свідок встановив у статиста, а безпосередньо статист не відобразив обставин, які були наведені свідком під час допиту, враховуючи, що мета даної слідчої дії була виключно уточнення показань свідка під час допиту.

Адвокати ОСОБА_3 ОСОБА_8 Полетило підтримали своє клопотання з підстав, наведених у ньому, і просили клопотання, яке також підтримав обвинувачений, задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання сторони захисту за його безпідставністю та необгрунтованістю.

Заслухавши сторони кримінального провадження, дослідивши матеріали справи в частині заявленого клопотання, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:

1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;

2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;

3) порушення права особи на захист;

4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

5) порушення права на перехресний допит;

Недопустимими є також докази, що були отримані:

1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;

2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;

3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;

4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

В умовах воєнного стану положення цієї статті застосовуються з урахуванням особливостей, визначених статтею 615 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому, системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти до висновку, що законодавець поділяє ознаки недопустимості доказів на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів та забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: 1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи 2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Із врахуванням зазначеного саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: 1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (частина 4 статті 87, частина 2 статті 89 КПК) - у випадках, коли: 1) такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і 2) їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду;

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к).

Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові № 756/10060/17 від 31.08.2022 дійшла висновку, що невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду мають бути права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права. На користь такого висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання.

ВП ВС констатувала, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Як вбачається зі змісту клопотання підставами для визнання очевидно недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 26.11.2020 за участі свідка і статиста, захисники зазначають, що слідчий експеримент проведений без дотримання вимог кримінально процесуального закону, оскільки у даному слідчому експерименті не зафіксовані його результати, відсутні його умови, не зазначено, які риси свідок встановив у статиста, а безпосередньо статист не відобразив обставин, які були наведені свідком під час допиту, враховуючи, що мета даної слідчої дії була виключно уточнення показань свідка під час допиту.

Так, даючи оцінку доводам викладених у клопотанні захисників, суд на даному етапі судового розгляду не вбачає очевидної недопустимості протоколу проведення слідчого експерименту від 26.11.2020 за участі свідка ОСОБА_9 , оскільки триває судовий розгляд кримінального провадження і доказ, який просять визнати захисники очевидно недопустимим, може бути визнаний таким під час ухвалення судом остаточного рішення за наслідками розгляду даної справи. Очевидної недопустимості вказаного доказу на цій стадії судового провадження без дослідження його у взаємозв`язку з іншими доказами суд не вбачає і вважає передчасним вирішувати питання про його недопустимість.

Оскільки судом не встановлено очевидної недопустимості доказу протоколу проведення слідчого експерименту від 26.11.2020 року на даній стадії судового провадження, то суд відмовляє у задоволенні поданого захисниками клопотання.

При цьому, суд уважає за необхідне зазначити, що доводи, викладені захисниками, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказу під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначеного в ньому доказу.

Керуючись ст.ст. 89, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання адвокатів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання очевидно недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 26.11.2020 року в справі по розгляду кримінального провадження № 0000064 від 14.09.2020 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 Кримінального кодексу України відмовити.

Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає, але заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною 1 статті 392 КПК України.

Повний текст ухвали суду буде оголошено: 01.07.2024 року о 08 год 30 хвилин.

Головуючий суддя ОСОБА_1