УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року

м. Київ

справа № 522/7070/13-к

провадження № 51-8559км18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,

судді ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

учасники судового розгляду:

прокурор ОСОБА_5 ,

особи, стосовно яких ОСОБА_6 , ОСОБА_7

закрито кримінальну справу (у режимі відеоконференції),

захисник ОСОБА_8

(у режимі відеоконференції),

представник потерпілої

ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, потерпілої ОСОБА_9 та її представника - адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 07 березня 2023 року стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася та проживає в АДРЕСА_1 , та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який народився та проживає в АДРЕСА_2 ),

кримінальну справу стосовно яких за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі - КК України), закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України 2012 року (далі - КПК України 2012 року) за відсутністю події злочину.

Зміст судових рішень, у тому числі оскаржуваного, та встановлені судами обставини

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 7 листопада 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засуджено кожного за ч. 1 ст. 357 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 30 неоподаткованих розмірів доходів громадян та звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно з вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у тому, що вони у серпні 2002 року за попередньою змовою між собою, умисно та з корисливих мотивів вчинили викрадення офіційного документа - оригіналу договору дарування від 05 квітня 2002 року на квартиру АДРЕСА_3 , за встановлених у вироку обставин.

Так, вказана квартира на праві власності належала ОСОБА_11 . Будучи особою з інвалідністю першої групи, яка за станом здоров`я потребувала систематичного стороннього догляду, ОСОБА_11 , маючи намір укласти зі своїм племінником ОСОБА_12 договір довічного утримання, 05 квітня 2002 року підписала з останнім договір дарування належної їй квартири. Оригінал договору дарування ОСОБА_11 забрала собі та зберігала у своїй квартирі, в якій проживала, оскільки не мала іншого житла. ОСОБА_12 в квартиру АДРЕСА_3 не вселявся, не проживав в ній і не був прописаний, комунальні платежі за квартиру не сплачував.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 помер, не зареєструвавши за життя квартиру на своє ім`я у встановленому законом порядку. Спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_12 стала ОСОБА_6 - вдова померлого.

Маючи на меті заволодіння квартирою ОСОБА_11 шляхом включення цієї квартири в спадкову масу померлого ОСОБА_12 , ОСОБА_6 вступила у змову з родичем ОСОБА_11 . ОСОБА_7 , у якого остання на цей час проживала. ОСОБА_7 , маючи доступ до квартири ОСОБА_11 , в період з 18 липня по 12 серпня 2002 року викрав оригінал договору дарування на вказану квартиру. 12 серпня 2002 року ОСОБА_7 і ОСОБА_6 зареєстрували в КП МБТІ і РОН право власності на квартиру на померлого ОСОБА_12 .

ОСОБА_11 після виявлення факту крадіжки оригіналу договора дарування в присутності ОСОБА_13 , яка на той час здійснювала за нею догляд, висунула вимогу ОСОБА_7 повернути договір, після чого останній написав розписку, в якій зазначив, що зобов`язується повернути документи по приватизації квартири після набуття спадщини.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 07 березня 2023 року задовольнив апеляцію захисника ОСОБА_8 , скасував вирок і закрив кримінальну справу стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за обвинуваченням їх у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України,на підставі п. 1 ч. 1 ст.284 КПК України 2012 року за відсутністю події злочину.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що обвинуваченням не доведено як винуватості ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у викраденні офіційного документу з корисливих мотивів, так і факту викрадення офіційного документу. Так, зі змісту договору вбачається, що один з двох екземплярів залишився на зберіганні у приватного нотаріуса, а інший переданий обдарованому, тобто ОСОБА_12

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, виклав вимогу до суду касаційної інстанції (далі - Суд) про скасування ухвали та направлення справи на новий апеляційний розгляд.

На обґрунтування своєї вимоги прокурор посилається на те, що вказана кримінальна справа з обвинувальним висновком надійшла до суду першої інстанції 03 липня 2012 року, тобто до набрання 20 листопада 2012 року чинності КПК України 2012 року, тому судочинство, у тому числі і в апеляційному суді, мало бути проведено за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України1960 року), у тому числі стосовно зміни складу суду, фіксування судового провадження, проте апеляційний суд керувався вимогами КПК України 2012 року.

Зокрема, закриваючи кримінальну справу стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за відсутністю події злочину, апеляційний суд мав керуватися вимогами статей 6, 376 КПК України 1960 року, а не п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України 2012 року. Також при заміні складу суду апеляційний суд мав керуватися вимогами ст. 258 КПК України 1960 року, а не ч. 2 ст. 319 КПК України 2012 року, і мав починати апеляційний розгляд спочатку.

Зазначає, що апеляційний суд при новому розгляді справи всупереч вимогам ст. 399 КПК України 1960 року не виконав вказівок Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладених в ухвалі від 18 квітня 2019 року, не надав потерпілій ОСОБА_9 можливості виступити у судових дебатах, висловити свої міркування щодо доведеності вини засуджених, призначеної їм міри покарання.

Указує, що апеляційний суд, скасовуючи обвинувальний вирок та закриваючи справу за реабілітуючими підставами, дослідив лише частину письмових доказів, які містяться у матеріалах кримінальної справи. Також суд посилався на показання потерпілої та свідків, які не були предметом безпосереднього дослідження.

Стверджує, що вказані істотні порушення кримінально-процесуального закону призвели до неправильного застосування кримінального закону, а саме незастосування судом кримінального закону, який підлягає застосуванню.

У касаційних скаргах потерпіла ОСОБА_9 та її представник - адвокат ОСОБА_10 ,посилаючись на однобічність і неповноту судового слідства в суді апеляційної інстанції, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, виклали вимогу до Суду про скасування ухвали та направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Мотивуючи свої скарги, потерпіла та її представник посилаються на те, що при новому апеляційному розгляді апеляційний суд не виконав вказівок Суду, не роз`яснив потерпілій її права, не з`ясував її думки щодо апеляційної скарги, позбавив її права на допит засуджених та порушив її право на участь у судових дебатах. Так, потерпіла подала заяву про те, що не може з`явитися в наступне судове засідання, при цьому наполягала на участі у судових дебатах, однак суд не повідомив їй про дату засідання та провів судові дебати за її відсутності, чим порушив вимоги ст. 318 КПК України 1960 року.

Вважають, що апеляційним судом порушено засади змагальності.

Указують, що апеляційний суд провів розгляд справи за правилами КПК України 2012 року та, не дослідивши безпосередньо наявні у справі докази, по-іншому їх оцінив та скасував обвинувальний вирок.

Зазначають, що суд апеляційної інстанції не врахував належним чином показань ОСОБА_11 про те, що вона вважала, що підписує договір довічного утримання, показань свідків обвинувачення, інші докази та, закривши справу за відсутністю події злочину, неправильно застосував кримінальний закон, оскільки винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повністю доведено наявними у справі доказами.

Позиції інших учасників судового розгляду щодо поданих касаційних скарг

Від ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 надійшли заперечення на касаційні скарги.

У засіданні Суду представник потерпілої та прокурор підтримали касаційні скарги; особи, стосовно яких закрито кримінальну справу, та їх захисник просили залишити касаційні скарги без задоволення.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 1 ст. 398 КПК 1960 рокупідставами для скасування або зміни вироку суду, постанови суду апеляційної інстанції в касаційному порядку є істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого. З урахуванням наведеного Суд не перевіряє ухвалу апеляційного суду щодо неповноти й однобічності досудового і судового слідства, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

У касаційних скаргах зазначається, що при новому апеляційному розгляді апеляційний суд не виконав вказівок Суду, викладених в ухвалі від 18 квітня 2019 року, позбавив потерпілу права на допит засуджених у засіданні апеляційного суду та порушив її право на участь у судових дебатах.

Разом із тим, матеріали справи містять, зокрема, заяву потерпілої ОСОБА_9 до апеляційного суду (т. 7 а.с. 10) «Про розгляд справи за моєю відсутністю».

За змістом цієї заяви ОСОБА_9 указує, що на наступне засідання прибути не може з поважних причин (здійснює догляд за малолітньою онукою-інвалідом), суду довіряє і просить розглянути справу за її відсутності. Вважає вирок справедливим, просить апеляцію захисника залишити без задоволення, наводячи відповідну мотивацію. Кримінальна справа містить декілька аналогічних заяв, наданих під час нового апеляційного розгляду, і у жодній не вказується про необхідність безпосередньої участі потерпілої ОСОБА_9 в судових дебатах.

Крім того, всі засідання апеляційного суду проходили за участю представника потерпілої, який також долучив до справи свій виступ у судових дебатах у письмовому вигляді.

Відповідно до п. 3 ст. 362 КПК України 1960 рокунеявка учасників процесу на засідання суду апеляційної інстанції не є перешкодою для розгляду справи, якщо інше не передбачено цим Кодексом або рішенням апеляційного суду, тобто участь потерпілої не є обов`язковою.

Попри те, що конституційне право особи на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

У рішенні ЄСПЛ від 04 жовтня 2001 року в справі «Тойшлер проти Німеччини» (Teuschler v. Germany) наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Тому вказані доводи касаційних скарг є необґрунтованими.

Водночас посилання в касаційних скаргах на безпідставний розгляд судом апеляційної інстанції кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за правилами, передбаченими КПК України 2012 року, є такими, що заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012 року кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду з обвинувальним висновком, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, з урахуванням положень, передбачених параграфом3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

У разі оскарження судових рішень у таких справах суди апеляційної та касаційної інстанцій розглядають їх у порядку, встановленому КПК України 1960 року.

З матеріалів справи вбачається, що вказана кримінальна справа з обвинувальним висновком надійшла до суду першої інстанції 03 липня 2012 року, тобто до набрання 20 листопада 2012 року чинності КПК України 2012 року, прийнятим Верховною Радою України 13 квітня 2012 року, тому судочинство, у тому числі ів апеляційному суді, мало бути проведено за правилами КПК України 1960року, проте апеляційний суд керувався вимогами КПК України 2012 року.

Приймаючи рішення у цій кримінальній справі, тривалість розгляду якої є надмірною, Суд бере до уваги, що однією із загальних засад кримінального провадження є дотримання розумних строків судового розгляду. Проте за встановлених обставин, враховуючи відмінність процесуальних процедур, Суд не може залишити поза увагою та без відповідного реагування обґрунтовані доводи прокурора, потерпілої та її представника щодо допущення апеляційним судом вищевказаного істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону, яке перешкодило апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З урахуванням зазначеного істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону Суд не вбачає підстав для надання оцінки іншим доводам, викладеним у касаційних скаргах, щодо неправильного застосування кримінального закону.

При цьому Суд враховує наявність судових рішень у цивільній справі, а саме рішення Приморського районного суду від 13 листопада 2013 року про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_13 , ОСОБА_10 до ОСОБА_6 , ОСОБА_14 щодовизнання договору дарування недійсним, яке постановою Одеського апеляційного суду від 05 березня 2019 року та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 лютого 2020 року залишено без зміни.Зазначені судові рішення набрали законної сили.

На підставі наведеного вимоги касаційних скарг про скасування ухвали апеляційного суду підлягають задоволенню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого суду необхідно провести апеляційний розгляд відповідно до вимог закону та ухвалити законне й обґрунтоване рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Керуючись статтями 379, 394-396, 400-2 КПК України 1960 року, п. 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК України 2012 року, пунктами 4, 6 параграфа3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Суд

п о с т а н о в и в:

Касаційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_9 та її представника - адвоката ОСОБА_10 задовольнити.

Ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 07 березня 2023 року стосовно ОСОБА_6 і ОСОБА_7 скасувати та направити справу на новий апеляційний розгляд.

Ухвала Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3