Вирок

Іменем України

11.06.2024 Франківський районний суд м. Львова в складі

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові обвинувальний акт та матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000106 від 22.01.2024, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, українця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не засудженого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

Сторона обвинувачення -

прокурорка Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_4

Сторона захисту адвокат ОСОБА_5

Потерпілий - ОСОБА_6 ,-

У С Т А Н О В И В :

Згідно з оголошеним в судовому засіданні прокурором публічним обвинувачем обвинувальним актом у кримінальному провадженні № 0000106 від 22.01.2024 та встановлених судовим слідством обставин, ОСОБА_3 , 18.12.2023 близько з 01 год. 51 хв., усвідомлюючи, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» за № 64/2022 від 24.02.2022 затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102 - IX (із подальшими змінами) в Україні введено воєнний стан, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи поблизу магазину «Новий Градус» (ФОП « ОСОБА_6 »), що по АДРЕСА_3 , таємно, шляхом вільного доступу, скориставшись тим, що його дії не були помічені сторонніми особами викрав одну пляшку вина «виноградне ігристе екстра-сухе рожеве Просекко Міллєзімато Розе, Canti", ємкістю 0,75 л., вартістю 360,63 грн. без ПДВ, яку витягнув через відчинене вікно вхідних дверей магазину та не оплативши вартості покинув прилеглу територію магазину, чим завдав матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_6 на вищезазначену суму.

Дані дії обвинуваченого органами досудового розслідування та прокуроркою публічною обвинувачкою у кримінальному провадженні, кваліфіковані як таємне викрадення чужого мана (крадіжка), вчинену в умовах воєнного стану, тобто як злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України.

Будучи допитаним в судовому засіданніобвинувачений свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю, підтвердив фактичні обставини вчинення злочину, як це викладено в обвинувальному акті та додатково пояснив, що товар викрадав для власного споживання. Чому саме в такий спосіб придбавання товару обрав, на даний час пояснити не може, але на той час бажав діяти саме так. У вчиненому щиро розкаюється, просить суворо не карати, запевняє, що більше такого не повториться.

Крім повного визнання вини обвинуваченим, його вину обґрунтувала прокурорка публічна обвинувачка в судовому засіданні, котра покликаючись на матеріали досудового розслідування та результати судового слідства, в частині прийнятих процесуальних рішень, та матеріалів, що характеризують особу, вважає, що вина ОСОБА_3 у інкримінованому кримінальному правопорушенні доводиться у повному обсязі. Оцінюючи покази обвинуваченого, суд визнає їх правдивими і достовірними, зважаючи на їх послідовність та котрі у своїй сукупності повною міроюю відтворюють фактичні обставини інкримінованого злочину як за змістом, так і за хронологією.

Дійсність та достовірність доказів, на котрі покликається прокурорка, обвинувачений та його захисник, а рівно й потерпілий, не оспорюють, а тому прокурорка просила суд провести судове слідство у спрощеному порядку, без дослідження матеріалів кримінального провадження в частині доказів щодо фактичних обставин, з чим погодилися обвинувачений та його захисник. Відтак, усуду відсутні підстави для сумніву у добровільності визнання ОСОБА_3 вини в інкримінованому злочині

Потерпілий в судовому засіданні проти розгляду обвинувального акту у спрощеному порядку заперечень не мав, у чергове судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що жодних претензій до обвинуваченого не має, оскільки останній відшкодував заподіяні збитки. Щодо визначення міри покарання для обвинуваченого, покладається на суд.

З урахуванням висновків прокурорки, беручи до уваги позицію потерпілого та відсутність заперечень збоку обвинуваченого і його захисника, зважаючи на положення ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів здобутих на стадії досудового розслідування щодо фактичних обставин вчинення інкримінованого у вину ОСОБА_3 кримінального правопорушення, за виключенням процесуальних документів відповідно до якиїх приймалися процесуальні рішення, у тому числі тих, що стосуються судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні та матеріалів, щодо характеристики особи обвинуваченого.

Що стосується доказу органу досудового розслідування та прокурорки у вигляді довідки ОСК МВС України № про відсутність попередніх засуджень у ОСОБА_3 , то суд визнає таку недопустимим доказом, оскільки відповідь сформована іноземною, рашистькою мовою, що суперечить ст. 29 КПК України.

Зцих підстав, суд вважає констатацією факту, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000106 від 22 січня 2024 року, МВС України надаюючи довідку сформовану іноземною мовою, порушило вимоги ст. 10 Конституції України ст. 6,10,11,14 Закону України "Про засади державної мовної політики" та ст. 29 КПК України.

Суд також визнає констатацією факту, що в ході досудового розслідування та під час підтримання публічного обвинувачення прокуроркою - публічним обвинувачем у кримінальному провадженні ОСОБА_4 та слідчим ВРЗЗС СВ ЛРУП № 2 ГУ НП у Льівській області ОСОБА_7 , котрі враховували як доказ вказану вище довідку, порушено вуимоги ст. 10 Конституції України ст. 6,10,11,14 Закону України "Про засади державної мовної політики" та ст. 29 КПК України.

Вирішуючи питання про наявність попередніх засуджень до інкримінованого злочину у обвинуваченого ОСОБА_3 , судом таких не встановлено не вказано на такі і стороною обвинувачення.

В решті доказів, суд винає їх належними та допустимими, а відтак, з огляду на викладене, визнає встановленим факт, що ОСОБА_3 будучи свідомим того, що в Україні іде війна, у зв`язку з чим оголошено воєнний стан, діючи умисно, з корисливих мотивів, перебуваючи поблизу магазину «Новий Градус» (ФОП « ОСОБА_6 »), за адресо: АДРЕСА_3 , близько з 01год. 51 хв., таємно, шляхом вільного доступу, скориставшись тим, що його дії не були помічені сторонніми особами викрав одну пляшку вина «виноградне ігристе екстра-сухе рожеве Просекко Міллєзімато Розе, Canti", ємкістю 0,75 л., вартістю 360,63 грн. без ПДВ., яку витягнув через відчинене вікно вхідних дверей магазину та не оплативши вартості товару, покинув прилеглу територію магазину, чим завдав матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_6 на вищезазначену суму.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_3 органами досудового розслідування та прокуроркою - публічною обвинувачкою у кримінальному процесі кваліфіковані, як таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчиненого в умовах воєнного стану, тобто як вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, з чим суд погоджується.

Аналізуючи та оцінюючи особу обвинуваченого, суд бере до уваги, що по місцю фактичного проживання він характеризується посередньо. Суд також враховує, що ОСОБА_3 сприяв органам досудового розслідування, під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження, на обліках в лікаря - нарколога та лікаря - психіатра не перебуває, у вчиненому щиро розкаявся та відшкодував заподіяні збитки і потерпілий не має майнвих притензій. Суд також бере до уваги запевнення обвинуваченого, що за такий поступок йому соромно і в майбутньому такого не повторить.

Вказані вище обставини, суд визнає пом`якшуючими обставинами, що передбачені ст. 66 КК України.

Обставин, передбачених ст. 67 КК України, котрі б обтяжували вину обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено, не наведено таких і прокурором - публічним обвинувачем.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд враховує, що згідно зі статями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, вирішуючи питання про призначення покарання підсудному ОСОБА_3 , суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких, обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально - правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

У вирішенні питання покарання, ключовим для суду є те, щоб особі, яка вчинила злочин, було призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Відтак, враховуючи пом`якшуючі обставини, особу підсудного ОСОБА_3 , позицію потерпілого та прокурорки, суд приходить до переконання, що виправлення обвинуваченого може відбутися без його ізоляції від суспільства.

Разом з тим, у перші тижні повномасштабного воєнного вторгнення рф в кордони України, а саме 3 березня 2022 року, народні депутати прийняли закон № 2117-IX про внесення змін до Кримінального кодексу, яким встановили, що, зокрема, крадіжка в умовах воєнного стану карається позбавленням волі від 5 до 8 років.

Проте є очевидним, що за своєю природою Закон був спрямований на боротьбу з мародерством в районах воєнних дій, а не наявністю самого факту воєнного стану.

Однак на практиці вказаний Закон призвів до того, що за крадіжку на відносно невелику суму з магазину, суд має призначити особі покарання у виді позбавлення волі щонайменше 5 років, а за наявності обставин сукупності злочинів, покарання не може бути меншим чи рівним 5 рокам.

Як результат, втратили своє правове та впливове значення такі норми закону, як положення статей 12, 69 та 75 КК України.

«Якщо правова система тривіальну крадіжку свинячої вирізки розглядає як тяжкий злочин, то виникає питання, як кваліфікувати ті злочини, які до цього вважалися тяжкими і заслуговували на таку кваліфікацію».

«Останнім часом масштаб застосування тяжких покарань мимоволі нагадує застосування «закону про 5 колосків», що передбачав як захід судової репресії за розкрадання колгоспного і кооперативного майна «розстріл із конфіскацією всього майна і з заміною за пом`якшуючих обставин позбавленням свободи на термін не нижче 10 років з конфіскацією всього майна», за яким в Україні було засуджено щонайменше 16 тисяч осіб.

Щось подібне відбулося з тлумаченням закону і в даному випадку, при цьому, що судова практика в Україні у 1991 1992 роки пізнала схожі обставини коли застосовувалися положення ст. 81 КК України в редакції Закону, що був введений в дію з 01.04 1961 року Законом Української РСР від 28 грудня 1960 року. У вказаний період теж були знівельовані поняття індивіалізації, співмірності та справедливості, оскільки як і зараз, вагами правосуддя урівнюється поняття тяжкого злочину покарання за який не можливо призначити з врахуванням індевіалізації та співмірності.

Нажаль, але історія повторюється в негативному її сенсі, а будь-яких змін до закону народні обранці досі не ініціювали, тож тюрми поповнюються новими мешканцями, значна частина котрих, як громадяни, не є особами втраченими для суспільства, є для нього потрібними та цінними, і, їх ізоляція від суспільства не те, що недоцільна, але й обтяжлива, особливо в умовах воєнного стану, тобто безглуздою. Отже відсутність дій законодавця, у даному випадку та результати такої законотворчості, не звільняють суди від обов`язку індевіалізації та співмірності при призначенні покарання.

У своєму рішенні від 28 березня 2023 року у справі №722/594/22 колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду зазначила, що таке тлумачення ознаки «в умовах воєнного стану» призводить до того, що будь-яка крадіжка розглядається як тяжкий злочин, і це спотворює саме поняття «тяжкого злочину».

Безумовно, разючою відмінністю сучасної судової практики є те, що в переважній більшості випадків, призначивши покарання у виді 5 років позбавлення волі і розуміючи його очевидну жорстокість, суди звільняють засуджених від його відбування з випробуванням.

Відтак, аналізуючи практику ККС можна зазначити, що відповідно до правової позиції щодо оцінки крадіжки, вчиненої в умовах воєнного стану (ч. 4 ст. 185 КК України), яку висловив ККС в ухвалі від 17 січня 2023 року (справа № 404/3367/22), кваліфікуюча ознака «вчинення злочину в умовах воєнного стану» не є тотожним поняттям до обставин вчинення злочину з використанням умов воєнного стану. Аналогічну позицію висловлено в ухвалах від 23 листопада 2022 року (справа № 466/1973/22), від 05 грудня 2022 року (справа № 175/965/22), від 31 липня 2023 року (справа № 369/9491/22), від 8 серпня 2023 року (справа №759/1736/23), від 01 вересня 2023 року (справа № 643/2261/23), від 08 вересня 2023 року (справа № 725/585/23), а також у постановах від 02 березня 2023 року (справа № 477/378/22) та від 30 серпня 2023 року (справа № 629/1724/22), у яких ККС, переглядаючи судові рішення щодо осіб, засуджених за різні злочини з кваліфікуючою ознакою «вчинення злочину в умовах воєнного стану», не ставив під сумнів правильності кваліфікації дій винних осіб за цією кваліфікуючою ознакою, проте акцентував увагу на питаннях, що в цілому нівелюються положення статті 50 КК України, відповідно до якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Колегія суддів Першої судової палати ККС в одному із кримінальних проваджень піддала сумніву правильність кваліфікації діянь, інкримінованих за ч. 4 ст. 185 КК України за кваліфікуючою ознакою вчинення злочину «в умовах воєнного стану» та сформовану на цій основі сталу судову практику.

Натомість Об`єднана палата ККС хоч і не погодилася з означеними аргументами, оскільки колегія суддів Першої палати ККС, посилаючись на очевидну, на її думку, суворість покарання встановленого в санкції кримінально правової норми за вчинення діяння, що містить особливо кваліфікований склад крадіжки (в умовах воєнного стану), безпідставно ототожнює диференціацію кримінальної відповідальності, здійснення якої належить до виключних повноважень законодавця, і її індивідуалізацію судом за обтяжуючою обставиною «вчинення злочину з використанням умов воєнного стану» (п. 11 ч. 1 ст. 67 КК України), у той же час вважає, що призначене апеляційним судом остаточне покарання, з урахуванням ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років буде відповідати тяжкості кримінальних правопорушень, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Повертаючись до питання, яке підлягало вирішенню в цьому провадженні, колегія суддів об`єднаної палати ККС прийшла до висновку, що з урахуванням змін, внесених Законом України від 3 березня 2022 року № 2117-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство», норма Закону України про кримінальну відповідальність, передбачена ч. 4 ст. 185 КК України, підлягає застосуванню у разі «вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану», а «вчинення злочину з використанням умов воєнного стану» (п. 11 ч. 1 ст. 67 КК України) як обставина, що обтяжує покарання, може бути врахована судом лише в аспекті індивідуалізації кримінальної відповідальності.

Відтак, вирішуючи питання призначення покарання підсудному ОСОБА_3 у вказаному провадженні, суд особливу увагу звертає на співмірність та індивідуальність, адекватність покарання характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу підсудного, які підлягають обов`язковому врахуванню, зважаючи при цьому на зазначені вище положення ст. 65 КК України, які визначають загальні засади призначення покарання, і, наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Як уже зазначалося вище, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

З урахуванням особи винного, обставин, які пом`якшують його вину, що передбачені ст. 66 КК України та наведені вище, а також інші обставини, які встановлені судом і визнані пом`якшуючими вину, суд приходить до висновку про можливість призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 КК України та з цих підстав вважає можливим виправлення ОСОБА_3 без відбування покарання, а тому застосовує до нього ст. 75 КК України, на підставі якої звільняє його від відбування призначеного даним вироком покарання із встановленням іспитового строку та покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

При цьому, визначаючи вид та розмір покарання, суд, з урахуванням законодавчих обмежень, також виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави, як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства та зважає на положення частини 2 ст. 61 Конституції України, де передбачено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

На переконання суду, зазначене вище покарання для засудженого ОСОБА_3 відповідатиме його меті і гуманності та перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєних ним злочинів, з огляду на те, що справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню та законодавчо обмежених дій суду при розгляді кримінальних проваджень даної категорії.

Запобіжний захід до обвинуваченого у вказаному кримінальному провадженні не застосовувася, судові витрати відсутні, цивільний позов не заявлявся.

Щодо вирішення питання речових доказів, на які покликається прокурорка, суд виходячи із положень ст. 100 КПК України, вважає, що у кримінальному провадженні № 0000106 від 22.01.2024 - DVD R - диск підлягає залишенню при матеріалах кримінального провадження, котре знаходяться у прокурорки.

На підставі викладеного, керуючись статями 75 - 76 КК України, статтями 349, 369, 370, 371, 373, 374 КПК України,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначитипокаранняу вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідності до положень ст. 75 КК України, від відбування призначеного даним вироком покарання звільнити, встановивши іспитовий строк в 1 (один) рік, якщо протягом цього строку він не вчинить нових кримінальних правопорушення чи проступку.

Покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

DVD R - диск залишити при матеріалах кримінального провадження № 0000106 від 22.01.2024, що знаходяться у прокурорки.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення через суд , який ухвалив судове рішення.

У випадку відсутності апеляційних скарг, вирок набирає законної сили з 10 липня 2024 року.

Копію вироку сторони процесу можуть отримати у секретаря судових засідань.

Суддя ОСОБА_8