УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 червня 2024 року

м. Київ

справа № 336/3804/16

провадження № 51-2907 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 березня 2023 року стосовно виправданого ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2023 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 302 Кримінального кодексу України (далі - КК) та виправдано у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що він, у період часу з 22 березня по 05 квітня 2016 року займався звідництвом для розпусти з метою наживи, суть якого полягала у посяганні на моральні засади суспільства в частині підстави задоволення сексуальних потреб окремих осіб, встановленні зв`язків між людьми за грошову винагороду для задоволення їх статевих пристрастей, що проявлялось в організації безладних статевих контактів за винагороду, незважаючи на особисту симпатію зведених для цього осіб, сприянні проституції.

Зокрема, зазначене звідництво проявлялось у підшукуванні та отриманні ОСОБА_4 замовлень від чоловіків-клієнтів, які потребували оплатних сексуальних послуг, залученні жінок, які займаються проституцією, та організації їх зустрічі для задоволення статевих потреб клієнтів.

Так 22 березня 2016 року, у період часу з 19:50 до 20:20, ОСОБА_4 , маючи умисел на звідництво для розпусти з метою наживи, одержав замовлення на отримання оплатних сексуальних послуг від ОСОБА_5 , та, для досягнення мети звідництва для розпусти з метою наживи, ігноруючи моральні засади суспільства у частині встановлення відносин між людьми для задоволення їх статевих потреб, знаходячись в готелі «Дві луни», за адресою: АДРЕСА_2 , виступаючи в якості посередника, шляхом підшукування учасників розпусних дій, запропонував вступити у статевий зв`язок з його знайомою ОСОБА_6 , яка займалася проституцією, за що від ОСОБА_5 отримав грошову винагороду у розмірі 50 грн, після чого надав йому ОСОБА_6 , яка, в свою чергу, надала грошову винагороду ОСОБА_4 у розмірі 50 грн.

Розрахувавшись з ОСОБА_4 за послуги перевезення та звідництво,

ОСОБА_5 разом зі ОСОБА_6 зайшли у приміщення номеру готелю «Дві луни», де вступили у статевий зв`язок.

Продовжуючи злочинну діяльність, 25 березня 2016 року, в період часу з 20:00 до 20:40, ОСОБА_4 , маючи умисел на звідництво для розпусти з метою наживи, одержав замовлення на отримання оплатних сексуальних послуг від ОСОБА_5 , ігноруючи моральні засади суспільства, знаходячись в готелі «Дві луни», який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , виступаючи в якості посередника шляхом підшукування учасників розпусних дій, запропонував вступити у статевий зв`язок з його знайомою ОСОБА_6 , яка займалася проституцією, за що від ОСОБА_5 отримав грошову винагороду у розамірі 50 грн, після чого надав йому ОСОБА_6 , яка, у свою чергу, надала грошову винагороду ОСОБА_4 у розмірі 50 грн.

Розрахувавшись з ОСОБА_4 за послуги перевезення та звідництво,

ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 зайшли у приміщенні номеру готелю «Дві луни», де вступили у статевий зв`язок.

05 квітня 2016 року, в період часу з 19:50 до 20:30, ОСОБА_4 , маючи умисел на звідництво для розпусти з метою наживи, одержав замовлення на отримання оплатних сексуальних послуг від ОСОБА_5 , та, ігноруючи моральні засади суспільства, знаходячись в готелі «Дві луни», який розташований за адресою:

АДРЕСА_2 , виступаючи в якості посередника, шляхом підшукування учасників розпусних дій, запропонував вступити у статевий зв`язок з його знайомою ОСОБА_6 , яка займалася проституцією, за що від ОСОБА_5 отримав грошову винагороду у розмірі 50 грн, після чого надав йому ОСОБА_6 , яка, в свою чергу, надала грошову винагороду ОСОБА_4 у розмірі 100 грн.

Розрахувавшись з ОСОБА_4 за послуги перевезення та звідництво, ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 зайшли у приміщенні номеру готелю «Дві луни», де вступили у статевий зв`язок.

Дії ОСОБА_4 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 2 ст. 302 КК, як звідництво для розпусти вчинене з метою наживи.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 березня 2024 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вищезазначений вирок стосовно ОСОБА_4 - без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які, на його думку, перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. 404 КПК, незаконно погодився з висновками суду першої інстанції щодо недопустимості доказів, зокрема, результатів НСРД, проігнорував клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження певних доказів, які не взяв до уваги місцевий суд та не здійснив допит свідка. Тому, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, в якій він зазначав про неповноту судового розгляду та обмеження його прав на реалізацію доведення обвинувачення, суд апеляційної інстанції безпідставно визнав його доводи неспроможними.

Колегія суддів Верховного Суду, перевіривши касаційну скаргу та наявні у Верховному Суді копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За правилами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Посилання прокурора на те, що апеляційний суд, усупереч вимогам КПК та його клопотанню, повторно не дослідив письмові докази та не допитав свідків, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Отже, стаття 404 КПК не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У ч. 2 ст. 23 цього Кодексу зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з такою оцінкою, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Тобто, повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

З долученої копії ухвали апеляційного суду видно, що передбачених наведеною нормою процесуального закону підстав для повторного дослідження доказів стороною обвинувачення наведено не було, а лише висловлено негзоду з їх оцінкою судом першої інстанції, не встановлено таких підстав й апеляційним судом. Обмежившись у своїй ухвалі аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, апеляційний суд не порушив установленого законом порядку апеляційного розгляду. За результатами перегляду виправдувального вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою зазначених доказів, даною місцевим судом, а відтак застосована ним процедура не суперечила встановленій ст. 23 КПК засаді безпосередності судового розгляду. При цьому, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що не вбачає підстав для повторного дослідження доказів, оскільки всі обставини провадження та докази дослідені місцевим судом повно і всебічно, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства.

Отже, Суд вважає, що порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК під час розгляду провадження в апеляційному порядку не вбачається, оскільки повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, необхідне тільки за умови, якщо судом першої інстанції відповідні докази досліджені судом неповністю або з порушеннями.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що посилання прокурора на незаконність рішення апеляційного суду в частині недослідження акту видачі грошових коштів для проведення контрольованої закупки та акту огляду покупця від 22 березня

2016 року, акту видачі грошових коштів для проведення контрольованої закупки та акту огляду покупця від 05 квітня 2016 року, розписок про отримання грошових коштів, є безпідставними, з огляду на те, що вказані процесуальні документи складені у зв`язку з проведенням підготовчих процесуальних дій необхідних для подальшого проведення негласних слідчих (розшукових) дій, результати яких обґрунтовано було визнано недопустимими доказами, до того ж, у касаційній скарзі прокурором не наведено конкретних доводів щодо неправильності висновків суду з цього приводу.

Стосовно доводів прокурора щодо порушення вимог ст. 23 КПК судом апеляційної інстанції, в частині того, що цим судом не було допитано свідка ОСОБА_5 , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 КПК сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідка обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним і неупередженим судом. Тобто, закон вимагає забезпечення присутності зазначеного свідка не тільки у приміщенні суду, а й безпосередньо у судовому засіданні. Оголошення повітряної тривоги є об`єктивним фактором, який унеможливлює здійснення судового розгляду, проте, обов`язок, визначений ч. 2 ст. 23 КПК передбачає забезпечення явки свідка у кожне судове засідання, доти, поки не буде здійснено його допит. Отже, посилання прокурора на те, що свідок ОСОБА_5 двічі прибував до Запорізького апеляційного суду, однак не був допитаний з незалежних від суду причин, не може свідчити про порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії вироку 25 січня 2023 року, висновок місцевого суду про недоведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 302 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, у тому числі, тих, що зазначені вище, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, оціненими відповідно до правил ст. 94 КПК та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин, апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК, та у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на виправдувальний вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у ній доводи та визнав їх необґрунтованими, навівши в ухвалі, відповідно до вимог ст. 419 КПК, докладні мотиви на спростування доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з висновками апеляційного суду і вважає, що ухвала апеляційного суду є належно умотивованою та обґрунтованою, за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, яким він керувався при постановленні рішення.

Посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої та апеляційної інстанцій на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 березня 2023 року стосовно виправданого ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3