Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

21 травня 2024 року м. Рівне

Справа № 570/1993/23

Провадження № 11-кп/4815/96/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000047 від 03 лютого 2023 року щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації ЗСУ, стрільця - помічника гранатометника 3-го механізованого відділення 1-го механізованого взводу 7-ої механізованої роти 3-го механізованого батальйону в/ч НОМЕР_1 , солдата, не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за апеляційною скаргою прокурора на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 06 червня 2023 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 06 червня 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263КК України, і призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 1 тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 1510,24 грн. процесуальних витрат та вирішено питання щодо арештованого майна 149 патронів до стрілецької вогнепальної зброї зразка 1943 та 1974 року, які передано на потреби ЗСУ.

Як визнав доведеним суд, 03.05.2022 року ОСОБА_6 , будучи призваним ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за мобілізацією до Збройних Сил України, згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 №156 від 09.08.2022 року зарахований до списків особового складу військової частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду стрільця - помічника гранатометника 3-го механізованого відділення 1-го механізованого взводу 7-ої механізованої роти 3-го механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Як солдат Збройних Сил України, ОСОБА_6 в порушення вимог п. 1 Додатку №1 «Переліку видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України», затвердженого Постановою Верховної Ради України від 07 червня 1992 року №2471-701 «Про право власності на окремі види майна», згідно якого боєприпаси (крім боєприпасів до мисливської, спортивної зброї) не можуть перебувати у власності громадян, та п.2 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів №576 від 12 жовтня 1992 року, п. 2.1 «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України №622 від 21 серпня 1998 року, не маючи відповідного дозволу (ліцензії) на придбання та зберігання бойових припасів, в один із днів вересня 2022 року, перебуваючи в лісовому масиві поблизу Авдіївки Донецької області, під час виконання завдань, пов`язаних із здійсненням заходів по забезпеченню національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф, придбав шляхом привласнення знайденого 148 патронів до стрілецької нарізної вогнепальної зброї центрального бою калібру 7,62*39 мм з кулями зі сталевими сердечниками (57-Н-231С) зразка 1943 року та 1 патрон до стрілецької вогнепальної зброї калібру 5,45*39 мм з кулею зі сталевим сердечником (7Н6, 7Н6М) зразка 1974 року, придатними до стрільби, які в подальшому зберігав за місцем проживання матері - ОСОБА_8 у житловому будинку АДРЕСА_1 до моменту вилучення працівниками поліції 06 лютого 2023 року.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини вчиненого, доведеність вини ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій, вважає, що призначенепокарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Зазначає, що суд, призначивши ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.69 КК України, безпідставно врахував, як обставину, що пом`якшує покарання, активне сприяння розкриттю злочину, не зазначивши при цьому, в чому саме полягають такі дії ОСОБА_6 , та не взяв до уваги майновий стан обвинуваченого, що має суттєве значення для виконання ним покарання.

Просить оскаржуваний вирок в частині призначення покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК України покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які вважають вирок законним та обґрунтованим і просять залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, які за згодою сторін, відповідно до положень ст. 349 КПК України, не досліджувалися, і яким дана правильна юридична оцінка, що не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

Із змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, яке, на його думку, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд, як видно з вироку, врахував тяжкість вчиненого ним злочину, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, проходить військову службу за мобілізацією в ЗСУ, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, що обтяжують покарання, і з урахуванням положень ст.69 КК України призначив ОСОБА_6 покарання у виді штрафу одна тисяча неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Відповідно до ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

При апеляційному розгляді встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, сприяв у розкритті кримінального правопорушення - не приховував, де зберігав знайдені й привласнені патрони, повідомляв слідчому про всі обставини, що мають значення для встановлення істини в справі, і матеріали провадження не містять доказів чинення ОСОБА_6 будь - яких перешкод слідству чи суду.

ОСОБА_6 призваний до лав ЗСУ у травні 2022 року за мобілізацією, згідно даних кримінального провадження, має досвід виконання службових обов`язків у зоні проведення бойових дій, під час виконання бойових завдань отримав ряд тяжких поранень у виді контузій, однак з лав ЗСУ не звільнений і висловлює бажання нести подальшу службу в період воєнного стану, що не знайшло заперечень з боку прокурора.

Що ж до тверджень апелянта, наведених в апеляційній скарзі, щодо неможливості сплати ОСОБА_6 суми призначеного штрафу, то ОСОБА_6 є повнолітньою, працездатною особою, не віднесений законом до категорії осіб, щодо яких застосування покарання у виді штрафу неможливе, йому, як військовослужбовцю ЗСУ, тривалий час виплачувалося грошове забезпечення і бойові, а, отже, він спроможний виконати покарання, призначене вироком суду у вигляді штрафу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає вирок законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 06 червня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2