Дата документу 06.03.2024 Справа № 334/6978/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/6978/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/534/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 08 січня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України,

за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції EASYCON,

обвинуваченого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 08 січня 2024 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 07 березня 2024 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 залишити без задоволення; застосувати щодо ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , є раніше не судимою особою, має стійкі соціальні зв`язки - співмешканку та їх спільну неповнолітню дитину - сина 2016 року народження, батька та матір, які мешкають на території м.Запоріжжя.

Посилається на відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Звертає увагу, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції взагалі не надав оцінку доводам сторони захисту, які були викладені у його клопотанні від 08 січня 2024 року про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу.

Окрім цього, вказує, що в порушення вимог ч.1 ст.183 КПК України прокурор не довів, а суд в оскаржуваній ухвалі взагалі не обґрунтував неможливість обрання ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Згідно з ухвалою суду, 18 серпня 2023 року до Ленінського районного суду м.Запоріжжя надійшов обвинувальний акт у об`єднаному кримінальному провадженні за ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України, внесеному в ЄРДР за №0000895 від 18 травня 2023 року (об`єднані матеріали ЄРДР №0001087 від 06 липня 2023 року, №0000895 від 18 травня 2023 року) , відносно ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст.309 КК України, діючи повторно, маючи умисел на незаконне придбання, зберігання небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), відповідно до «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2000 року №770, віднесено до психотропної речовини, обіг якої заборонено, у невстановлених досудовим слідством особи, часі у місці, придбав 30 (тридцять) згортків обмотаних ізоляційною стрічкою червоного кольору із вказаною особливо небезпечною психотропною речовиною, з метою подальшого збуту.

Після чого, зберігаючи при собі вищевказану психотропну речовину, ОСОБА_6 , з метою подальшого збуту особливо небезпечної психотропної речовини шляхом закладок, у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб прибув за адресою: АДРЕСА_2 , де був затриманий співробітниками поліції.

О 23 годині 05 хвилин 06 липня 2023 року, в ході затримання в порядку ст.208 КПК України, у ОСОБА_6 виявлено та вилучено 30 (тридцять) згортків обмотаних ізоляційною стрічкою червоного кольору, з яких 1 (один) згорток обмотаний ізоляційною стрічкою червоного з особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено, упаковано в окремий паперовий пакет).

Ухвалою судді від 22 листопада 2023 року ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 20 січня 2024 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 усвідомлюючи суворість та невідворотність покарання, може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати встановленню істини у справі, узгоджувати свої показання з показанням інших осіб, які визнані свідками у справі, надавати цим особам поради з урахуванням відомих йому обставин справи, схиляти їх до дачі неправдивих показань, що свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не зможе запобігти вищезазначеним ризикам, тому прокурор просить продовжити стосовно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб.

В судовому засіданні прокурор підтримав своє клопотання та наполягав на його задоволені.

Захисник ОСОБА_7 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт. Своє клопотання захисник обґрунтував тим, що обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки (цивільна дружина, малолітня дитина, батько), які, на його переконання, унеможливлюють ризик втечі обвинуваченого, досудове розслідування вже завершено, а тому ризику впливу на свідків не існує, усі докази у справі зібрано. Відтак застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою недоцільне.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника, вказавши на те, що щиро розкаюється у вчиненому, має проблеми зі здоров`ям, які неможливо вирішити в умовах СІЗО, і не має жодного наміру переховуватись від суду.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; думку обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотання суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З наявних матеріалів убачається, що ці вимоги закону судом дотримані.

Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , перевірялись судом першої інстанції. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307 КК України, які є тяжким та особливо тяжким злочинами.

Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором, не зменшились та існують на цей час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду, незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який не працює, не має постійного джерела доходів, в наявних матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді самим обвинуваченим та його захисником, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою, а доводи захисника про протилежне суперечать змісту самої ухвали.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, ризики, які встановлені судом першої інстанції підтверджені наявними в справі доказами.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував

Посилання сторони захисту на те, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції взагалі не надав оцінку доводам сторони захисту, які були викладені у його клопотанні від 08 січня 2024 року про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу, не є слушними, та суперечать змісту самої ухвали, в якій вказано у зв`язку з якими обставинами суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Зокрема, суд звернув увагу на ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, поведінку останнього під час досудового розслідування, а саме ймовірне продовження ним злочинної діяльності після обрання йому запобіжного заходу у вигляді застави та використання квартири, у якій він постійно проживав, як місця зберігання наркотичних засобів.

Обставини, на які, посилається сторона захисту, а саме те, що ОСОБА_6 є особою раніше не судимою, має постійне місце проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , має стійкі соціальні зв`язки - співмешканку та їх спільну неповнолітню дитину (сина 2016 року народження), батька та матір, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки суттєво не зменшує встановлених ризиків та в цьому випадку не свідчить про достатність застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення його належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.

Колегія суддів вважає, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінуються.

Відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 08 січня 2024 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 07 березня 2024 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3