Справа № 383/750/20
Номер провадження 1-кп/383/12/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Бобринецького районного суду Кіровоградської області матеріали кримінального провадження №0000156 від 11.05.2020 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Миколо-Бабанка Бобринецького району Кіровоградської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, з базовою загальною середньою освітою, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, військовозобов`язаного, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що 11 травня 2020 року близько 00 годин 30 хвилин потерпілий ОСОБА_6 разом зі своїм знайомим ОСОБА_7 перебували на території подвір`я домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 .

В цей час останні почули гавкіт собак зі сторони присадибної ділянки та вирішили піти подивитися, що там відбувається. Вийшовши на межу двох присадибних ділянок, що розташовані біля домоволодінь АДРЕСА_2 , потерпілий ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , який йшов позаду, побачили силуети двох осіб, а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_9 .

Після цього, ОСОБА_10 разом з ОСОБА_9 ввімкнувши ліхтарики, які тримали в руках стали світити ними в очі ОСОБА_6 та ОСОБА_11 намагаючись їх засліпити. В цей час, ОСОБА_10 на ґрунті неприязних відноси та за раптово виниклого умислу на спричинення потерпілому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання їх наслідків, наблизився до потерпілого та засвічуючи ліхтариком очі наніс йому один удар предметом схожим на садовий інвентар в область голови та попав в ліву сторону обличчя в області скроні. Від отриманого удару у потерпілого ОСОБА_6 запаморочилася голова та почала йти кров з утвореної рани біля скроні зліва.

Далі ОСОБА_6 намагаючись уникнути подальшому побиття став поступово відходити назад, при цьому прикриваючи голову руками, однак ОСОБА_10 на цьому не зупинився та продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , став наносити йому почергово ще два удари предметом схожим на садовий інвентар в область голови, та попав по руках, чим умисно спричинив фізичний біль потерпілому.

В подальшому потерпілому ОСОБА_6 вдалося вирватися та сховатися в темряві біля приміщення господарського призначення, однак ОСОБА_10 побачив його та став бігти до нього. У відповідь ОСОБА_6 став бігти йому на зустріч та неочікувано для ОСОБА_12 вдарив його своїм тулубом та таким чином повалив на землю. Після цього, ОСОБА_6 став утримувати за ноги ОСОБА_12 , який лежачи на землі намагався від нього вирватися.

Своїми навмисними діями спрямованими на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 спричинив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_6 у вигляді: одної рани в ділянці лівої надбрівної дуги, одної рани в ділянці правої вушної раковини, одної рани в тім`яній ділянці волосистої частини голови, одної рани на межі скроневої та тім`яної ділянки, чотирьох синців навколо лівого ока, по задній поверхні грудної клітини справа з подряпинами, поперековій ділянці справа з подряпиною, подряпин по передній поверхні грудної клітини справа, в ділянці 1-го пальця правої кисті, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №437 від 12.05.2020 року, проведеної КЗ Кіровоградським обласним бюро СМЕ ДОЗ Кіровоградської облдержадміністрації, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.2 ст.125 КК України як спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Захисник в судовому засіданні заявила клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із спливом строку притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, посилаючись на те, що з дня вчинення кримінального правопорушення минуло більше трьох років, що є підставою для застосування положень, передбачених п.2 ч.1 ст.49 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений після роз`яснення йому підстав звільнення від кримінальної відповідальності відповідно до положень ст.285 КПК України та права заперечувати проти закриття кримінального провадження, наслідків задоволення клопотання, підтримав клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та надав свою згоду на його звільнення від кримінальної відповідальності з нереабілітуючих підстав у зв`язку із закінченням строків давності. Інших кримінальних правопорушень не вчиняв.

Прокурор підтримав клопотання про закриття кримінального провадження.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим відправленням з відміткою установи поштового зв`язку «адресат відсутній». Подав до суду заяву про проведення розгляду справи без його участі. Починаючи з 25.10.2022 року потерпілий в судові засідання не з`являється, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Потерпілий не повідомив суд про причини неявок, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, рухом справи чи результатом її розгляду не цікавився, що свідчить про його небажання приймати участь у розгляді справи у формі приватного обвинувачення в суді. Отже, його неявка не перешкоджає розгляду справи та клопотання про закриття кримінального провадження.

Дослідивши клопотання захисника та матеріали кримінального провадження в межах, необхідних для його розгляду, заслухавши думку учасників кримінального провадження, суд дійшов наступних висновків.

Пунктом 1 частини 2 статті 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Розділ ІХ Загальної частини КК України містить перелік підстав для такого звільнення, зокрема, ст.49 цього Кодексу одну з цих підстав пов`язує із закінченням строків давності. Такі строки законодавцем диференційовано в залежності від ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та передбаченого за його вчинення покарання.

Як зазначив Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду (далі - ККС ВС) в ухвалі від 14.09.2020 року у справі №493/1843/16-к, матеріально-правовою підставою застосування інституту давності вважається істотне зменшення суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення внаслідок спливу певного проміжку часу, що суттєво позначається на досягненні мети покарання.

Досягнення мети кари і виправлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, загального і спеціального попередження іноді стає або взагалі неможливим, або просто зайвим. Тому недоцільним є і притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Відповідно до позиції ККС ВС, висловленої у постанові від 19.11.2019 року у справі №345/2618/16-к, суд повинен невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, якщо під час судового розгляду кримінального провадження, що надійшло до суду з обвинувальним актом, одна із сторін цього провадження звернеться до суду з відповідним клопотанням. При цьому, суд має з`ясувати думку сторін щодо закриття кримінального провадження за такою підставою, у разі згоди обвинуваченого розглянути питання про звільнення останнього від кримінальної відповідальності.

Як зазначив ККС ВС в ухвалі від 27.07.2020 року у справі №757/46254/18-к, застосування норм ст.49 КК України для суду є обов`язковим. Це означає, що зазначені положення кримінального закону про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності носять імперативний характер та у разі надання згоди обвинуваченого є безумовною підставою для закриття кримінального провадження, навіть якщо проти такого звільнення будуть заперечувати інші учасники судового розгляду. Отже, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з перебігом строків давності не належить до дискреційних повноважень суду, натомість є його обов`язком. Закінчення цих строків є підставою для обов`язкового і безумовного звільнення особи від кримінальної відповідальності за умови надання нею згоди на таке звільнення.

За змістом ст.49 КК України звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності застосовується за таких умов: вчинення особою кримінального правопорушення; з дня вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили минули визначені ч.1 ст.49 КК України строки давності; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; особа до закінчення зазначених у ч.1 ст.49 КК України строків не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину; вчинене кримінальне правопорушення не належить до переліку злочинів проти основ національної безпеки України, катування, проти миру та безпеки людства, при вчиненні яких давність не застосовується.

Слід зазначити, що факти ухилення особи від досудового слідства або суду та вчинення нею нових злочинів самі по собі не є перешкодою для звільнення особи від кримінальної відповідальності, проте впливають на обчислення строку давності, зокрема, є підставами для його зупинення та переривання.

Оцінюючи умову звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, як вчинення особою кримінального правопорушення, суд зазначає, що висновок як про факт вчинення кримінального правопорушення, так і про винуватість особи у його вчиненні можливо зробити не на всіх стадіях кримінального провадження. Хоча положення ст.49 КК України передбачають, що звільнити від кримінальної відповідальності можливо лише особу у разі вчинення нею кримінального правопорушення, втім, констатація винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення поза межами вироку суду вочевидь порушуватиме принцип презумпції невинуватості, визначений ст.62 Конституції України, адже, як зазначено у ч.1 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ч.5 ст.17 КПК України поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Як зазначив ККС ВС у постанові від 29.07.2021 року у справі №552/5595/18, визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а отже невизнання ним своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ним свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ним своєї вини у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, за умови роз`яснення йому судом суті обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

Крім того, відповідно до постанови ККС від 12 листопада 2019 року у справі №566/554/16-к звільнення від кримінальної відповідальності відбувається незалежно від визнання обвинуваченим вини. Визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

Така правова позиція узгоджується як з висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 17.06.2020 року у справі №598/1781/17, так і з практикою Європейського суду з прав людини, який у п.42 рішення у справі «Грабчук проти України» зазначив, що презумпція невинуватості порушена, якщо посадова особа висловлює думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону.

З огляду на викладене, така умова для звільнення особи від кримінальної відповідальності, як вчинення особою кримінального правопорушення, передбачена ст.49 КК України, під час судового розгляду обмежується лише фактом висунення особі обвинувачення та її згодою на звільнення від кримінальної відповідальності з цих підстав, адже більш широке тлумачення зазначеної норми на цій стадії кримінального провадження, зокрема, необхідність доведення факту вчинення кримінального правопорушення та винуватості у ньому особи, вочевидь буде становити порушення презумпції невинуватості.

А тому суд має вирішити питання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, не надаючи правової оцінки діям обвинуваченого та не констатуючи його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення.

Оцінюючи факт спливу строку давності притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, суд має встановити насамперед момент вчинення кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, та строк давності, релевантний ступеню його тяжкості.

Відповідно до ч.3 ст.4 КК України часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Зі змісту обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, що мало місце 11 травня 2020 року.

Отже, сторона обвинувачення встановила, що умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я було вчинено ОСОБА_4 11 травня 2020 року.

Відповідно до ч.2 ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Отже, як кримінально-правова відповідальність, так і підстави звільнення від неї мають визначатися на час вчинення кримінального правопорушення, тобто йдеться про 11 травня 2020 року.

За класифікацією злочинів, визначеною ст.12 КК України в редакції Закону №4025-VI від 15.11.2011, чинною на час вчинення кримінального правопорушення, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, належало до злочинів невеликої тяжкості, оскільки санкцією ч.2 ст.125 КК України, в редакції Закону №270-VI від 15.04.2008, передбачене покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправними роботами на строк до одного року, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років, та за чинною на даний час редакцією ст.12 КК України належить до кримінальних проступків, оскільки санкцією ч.2 ст.125 КК України, в редакції Закону №3342-IX від 23.08.2023, чинною на даний час, передбачене покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до одного року, або пробаційним наглядом на строк до двох років, або обмеженням волі на той самий строк.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 КК України, в редакції Закону №1183-II від 08.04.2014 року чинній на час вчинення кримінального правопорушення, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі; в редакції Закону №2812-IX від 01.12.2022 року, чинної на даний час, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Отже, відсутні підстави вважати, що кримінальний закон, який діяв у подальшому, будь-яким чином поліпшував становище обвинуваченого.

Отже, зміни до кримінального закону, зокрема, статей 12, 49 КК України не поліпшують становище особи в цьому випадку, а тому відповідно до ч.1 ст.5 КК України не мають зворотної дії в часі.

Суду не надано відомостей та сторонами не стверджується про факт ухилення обвинуваченого ОСОБА_4 від досудового слідства, суду чи факт вчинення ним іншого кримінального правопорушення, а відтак відсутні підстави припускати, що строк давності міг зупинятися чи перериватися.

Таким чином, суд констатує, що трирічний строк давності за кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , сплив 11 травня 2023 року.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, не належить до переліку, визначеного ч.5 ст.49 КК України, а отже законодавча заборона звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на нього не поширюється.

Викладені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що станом на момент постановлення цієї ухвали наявні підстави для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

Речові докази та документально підтверджені процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Водночас, у кримінальному провадженні №0000156 потерпілим ОСОБА_6 було заявлено цивільний позов до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (Т1 а.с.139-143).

Згідно зі ст.129 КПК України суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру. Тому, у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження, цивільний позов у кримінальному провадженні не підлягає вирішенню по суті, натомість може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п.1 ч.2 ст.284 КПК України, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Така позиція узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 02.08.2022 року по справі №459/1486/20), від 16.08.2021 року по справі № 644/7193/17, від 15.01.2019 року по справі № 185/442/16-к.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, слід залишити без розгляду, роз`яснивши цивільному позивачу його право на пред`явлення позовних вимог до ОСОБА_4 в порядку цивільного судочинства.

Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирався.

Керуючись ст.ст. 284, 286, 288, 369-372, 376, 395 КПК України, ст.49 КК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника ОСОБА_5 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження №0000156 від 11.05.2020 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, закрити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди залишити без розгляду, роз`яснивши цивільному позивачу його право на пред`явлення позовних вимог до ОСОБА_4 в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1