УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2024 року

м. Київ

Справа № 754/4361/22

Провадження № 51-1928 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2024 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ), раніше не судимого в силу положень ст. 89 КК України,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 06 березня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі положень ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і 6 місяців з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цивільний позов Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 21 748 грн задоволено та стягнуто майнову шкоду в рівних частках з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 10 874 грн. Вирішені питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_5 , рішення щодо якого в межах указаної вище касаційної скарги не оскаржується.

Згідно з вироком місцевого суду 21.04.2022, близько 23:30, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували біля будинку за адресою: АДРЕСА_2 , помітили телефонний комунікаційний колодязь, металевий люк якого був привідчинений, та частину телефонного комунікаційного кабелю, що виднівся з нього.

В цей час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, а у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, а саме телефонного кабелю, що належав Київській міській філії ПАТ «Укртелеком».

ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, вчинене в умовах воєнного стану, та ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне, таємне викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, вчинене в умовах воєнного стану, разом підійшли до вказаного колодязя, взявшись за частину телефонного кабелю, що виднівся ззовні, витягнули з нього та обрізали невстановленим досудовим розслідуванням предметом 34,81 метра телефонного кабелю.

В подальшому ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вищезазначений телефонний кабель, який належить Київській міській філії ПАТ «Укртелеком», загальною довжиною 34,81 метра, маркуванням ТИП 100x2x0,4, вартістю 10 701,29 грн, розрізали на шість частин.

Після цього ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , утримуючи при собі викрадене майно, намагались зникнути з місця вчинення кримінального правопорушення, виконавши усі дії, які вважали необхідними для доведення свого злочинного умислу до кінця, однак з причин, які не залежали від їх волі, кримінальне правопорушення не було закінчено, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були затримані працівниками поліції поряд із місцем вчинення кримінального правопорушення за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни, а апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 - без задоволення.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На думку прокурора, апеляційний суд належним чином не перевірив та не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги сторони обвинувачення щодо безпідставного застосування судом першої інстанції до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України. Стверджує, що апеляційний суд не зазначив підстав, з яких апеляційну скаргу прокурора визнав необґрунтованою.

Вважає, що суди дійшли безпідставного висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, не врахувавши даних про особу засудженого, який вчинив умисний тяжкий злочин за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану; предметом крадіжки не були товари першої необхідності; дії засудженого призвели до пошкодження телекомунікаційної системи, і в його діях відсутня обставина щодо щирого каяття.

Указує, що завдані матеріальні збитки ОСОБА_4 не відшкодував, раніше судимий, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив новий умисний тяжкий злочин, характеризується з негативної сторони; відсутні докази щодо реального утримання ним своєї доньки.

Враховуючи викладене, вважає необґрунтованим застосування до засудженого положень ст. 75 КК України. Крім цього, прокурор вказує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діяння за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Стосовно доводів прокурора про порушення судом загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, а також невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного.

Статтею 75 КК України (в редакції Закону № 1576-IXвід 29 червня 2021 року) передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки) обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України» від 12 січня 2012 року), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів про обґрунтованість застосування до засудженого положень статей 75, 76 КК України.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості й обставини його вчинення, а саме: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення кримінального правопорушення,спосіб життя та відношення до скоєного, дані про особу засудженого, який раніше не судимий в силу положень ст. 89 КК України, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

За відсутності обставин, які обтяжують покарання, суд визнав пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття ОСОБА_4 та перебування на його утриманні малолітньої дитини.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років й обґрунтовано визнав можливим звільнення його від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 ККУкраїни з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і 6 місяців з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. На думку колегії суддів, це покарання є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Підстав вважати, що судом неправильно було застосовано положення ст. 75 КК України, що призвело до призначення несправедливого покарання через м`якість, колегія суддів Верховного Суду не вбачає.

Доводи прокурора щодо неврахування судом аспектів скоєння засудженим умисного тяжкого злочину, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану на обґрунтування неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність при призначенні покарання є безпідставними, оскільки ці обставини є кваліфікуючими ознаками кримінального правопорушення.

Також не вбачаються обґрунтованими й доводи прокурора про безпідставне врахування судом як обставини, що пом`якшують покарання, щирого каяття, оскільки, як убачається зі змісту судових рішень, під час судового розгляду обвинувачений визнав висунуте йому обвинувачення, дав критичну оцінку своєї протиправної поведінки, визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, в результаті чого судовий розгляд у суді першої інстанції здійснювався відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Підтверджених даних про те, що засуджений ОСОБА_4 не опікується власною донькою прокурор в касаційній скарзі також не наводить.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, які здебільшого є аналогічними доводам касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів ухваленого рішення залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення. Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Переконливих доводів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не наведено та судом не встановлено.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та доданих до неї матеріалів не убачається підстав для її задоволення, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3