09.05.2024 Справа №483/303/24
1-кп/469/218/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року селище Березанка

Березанський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в селищі Березанка кримінальне провадження №0000275 від 16.12.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця в с.Куцуруб Очаківського району Миколаївської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не працюючого, одруженого, що має на утриманні малолітню дитину, в силу ст. 89 КК України не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор»,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.289 КК України,

встановив:

До Березанського районного суду Миколаїсвької області 12.03.2024 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000275 від 16.12.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.289 КК УкраїниУкраїни.

Ухвалою суду від 11.04.2024 року призначено підготовче судове засідання у даному кримінальному провадженні.

До початку підготовчого судового засідання прокурор подав до суду клопотання про продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

В обґрунтування заявленого клопотання прокурор зазначив, що ОСОБА_4 , обвинувачується у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді оператора відділення протитанкових ракетних комплексів взводу вогневої підтримки 3 аеромобільної роти аеромобільного батальйону військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно та протиправно, без передбаченого законом дозволу, в порушення «Положення про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.1992 за № 576, та «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України №622 від 21.08.1998; Постанови Верховної Ради України від 17.06.1992 «Про право власності на окремі види майна» та додатку №1 до вказаної постанови («Перелік видів майна, що не може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України»), а також ст. ст. 9, 11, 16, 28, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, приблизно в перших числах грудня 2023 року, в обідній час (більш точну дату та час вході досудового розслідування встановити не виявилось можливим), ОСОБА_4 перебуваючи у лісосмузі, що розташована неподалік від с. Благодатне, Чорноморської ТГ, Миколаївського району, Миколаївської області виявив полімерний пакет, в якому знаходились два корпуси оборонних осколкових ручних гранат Ф-1 промислового виготовлення, з двома підривачами уніфікованими запалами дистанційної дії типу УЗРГМ-2 промислового виготовлення, що у поєднанні утворюють два вибухових пристрої промислового виготовлення військового призначення дві оборонні осколкові ручні гранати Ф-1, які відносяться до бойових припасів основного призначення. Знайдені вищевказані предмети, ОСОБА_4 вирішив залишити собі, таким чином незаконно придбавши бойові припаси, а саме два корпуси оборонних осколкових ручних гранат Ф-1 промислового виготовлення, з двома підривачами уніфікованими запалами дистанційної дії типу УЗРГМ-2 промислового виготовлення, що у поєднанні утворюють два вибухових пристрої промислового виготовлення військового призначення дві оборонні осколкові ручні гранати Ф-1, які відносяться до бойових припасів основного призначення. Безпосередньої після виявлення бойових припасів, ОСОБА_4 маючи умисел на їх подальше зберігання, з лісосмуги переніс незаконно придбані ним два корпуси оборонних осколкових ручних гранат Ф-1 промислового виготовлення, з двома підривачами уніфікованими запалами дистанційної дії типу УЗРГМ-2 промислового виготовлення, що у поєднанні утворюють два вибухових пристрої промислового виготовлення військового призначення дві оборонні осколкові ручні гранати Ф-1, які відносяться до бойових припасів основного призначення до місця свого постійного проживання, а саме до приватного домоволодіння АДРЕСА_2 , де і став їх незаконно зберігати у шафі з одягом, що знаходиться в одній із житлових кімнат вказаного приватного домоволодіння без передбаченого законом дозволу, приблизно до 11.25 годині 19 січня 2024 року. Так, 19 січня 2024 року, в період часу з 11:25 години до 13:09 години, за місцем проживання ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 було проведено санкціонований обшук, вході якого виявлено та вилучено два корпуси оборонних осколкових ручних гранат Ф-1 промислового виготовлення, з двома підривачами уніфікованими запалами дистанційної дії типу УЗРГМ-2 промислового виготовлення, що у поєднанні утворюють два вибухових пристрої промислового виготовлення військового призначення дві оборонні осколкові ручні гранати Ф-1, які відносяться до бойових припасів основного призначення і які ОСОБА_4 незаконно зберігав за місцем свого постійного проживання без передбаченого законом дозволу, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 263 КК України, а саме у носінні, зберіганні, придбанні бойових припасів та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Крім того, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 обвинувачується у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи її у військовій частині НОМЕР_1 , діючи умисно та протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 16 грудня 2023 року, приблизно о 13.00 годині, керуючи за усною домовленістю з ОСОБА_6 легковим автомобілем марки «PEUGEOT 307», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_7 та одночасно перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_6 під приводом придбання запчастин для ремонту автомобіля, приїхав до території гаражного кооперативу «Травневий», по АДРЕСА_3 , де зупинився біля будівлі гаража № НОМЕР_3 .

В цей час, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме легковим автомобілем марки «PEUGEOT 307», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Розуміючи, що його злочинним діям, ОСОБА_6 буде чинити опір, з метою пригнічення волі останньої, ОСОБА_4 прийняв рішення, про застосування щодо ОСОБА_6 фізичного насильства. З цією метою, ОСОБА_4 вийшов з салону транспортного засобу, покинувши місце водія, після чого сів на заднє пасажирське сидіння, за спиною ОСОБА_6 , яка в цей час знаходилась на передньому пасажирському сидінні. Діючи раптово, ОСОБА_4 опустив у свій бік спинку крісла переднього пасажирського сидіння, надавши тим самими ОСОБА_6 положення, близького до горизонтального, після чого, наклав свою ліву руку на область шиї останньої, здійснюючи при цьому натиск, а правою рукою, в якій знаходилась ганчірка, закривав їй обличчя. Під час даних дій, ОСОБА_6 вдалося звільнитись, переповзти на місце водія і через відповідні двері, покинути салон транспортного засобу. Розуміючи загрозу своєму життю та здоров`ю, ОСОБА_6 намагалась втекти, однак за кілька метрів від автомобіля була наздогнана ОСОБА_4 , який в свою чергу схопив ОСОБА_6 за волосся та наніс їй щонайменше один удар кулаком своєї руки в область попереку і ще щонайменше один удар кулаком своєї руки в область обличчя, з права, при цьому намагаючись тягнути ОСОБА_6 в бік транспортного засобу, тим самим спричинивши ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді синця обличчя та садна правої гомілки, кожне з яких відноситься до категорії легкого тілесного ушкодження. Вказані події були помічені сторонньою особою. Розуміючи це, ОСОБА_4 не відмовився від доведення свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння транспортним засобом до кінця, сів на місце водія легкового автомобіля марки «PEUGEOT 307», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та за допомогою ключа, який він знайшов в салоні автомобілю увімкнув замок запалювання, тим самим привів у роботу двигун, отримавши таким чином можливість здійснити рух на вказаному автомобілі, після чого покинув місце події, розпорядившись викраденим при вищевказаних обставинах транспортним засобом на власний розсуд, чим протиправно вилучив всупереч волі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , спричинивши матеріальну шкоду ОСОБА_7 у розмірі 202 984,00 грн., тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а саме у незаконному заволодінні транспортним засобом, поєднаному з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вартість якого становить від ста до двохсот п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Обґрунтованість підозри, пред`явленої обвинуваченому ОСОБА_4 , перевірено слідчим суддею при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 скерований до суду для розгляду по суті.

Зазначені обставини, на підставі яких зроблено висновок про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, містяться в матеріалах кримінального провадження, а також інших належних та допустимих доказах, зібраних у ході досудового розслідування кримінального провадження. При цьому, ст.291 КПК України визначено вичерпний перелік документів, які надаються до суду разом з обвинувальним актом, а надання суду інших документів до початку судового розгляду заборонено.

Ухвалою слідчого судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.03.2024, ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11.05.2024.

Однак, на даний час, строк запобіжного заходу спливає, а ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які враховувались судом при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не втратили актуальності.

Так, сторона обвинувачення вважає, що ОСОБА_4 , який обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 289 КК України, перебуваючи на волі, зможе:

1)переховуватися від суду (п.1 ч.1 ст.177 КПК України), підтвердженням зазначеного ризику являється те, що підозрюваний не має стійких соціальних зв`язків, вчинив тяжкий злочин, за яке останньому загрожує, у разі визнання його винним, покарання у вигляді - від п`яти до восьми років позбавлення волі. Зазначене дає підстави вважати, що в разі обрання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , більш м`якого запобіжного заходу, останній матиме можливість переховуватись від органів досудового розслідування та суду, у тому числі може змінити своє постійне місце проживання, відбути у неконтрольовану державою територію України, виїхати за межі території України, внаслідок чого подальше притягнення його до відповідальності буде не можливим. Крім того, враховуючи результати проведеного за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_4 обшуку та наявні у кримінальному провадженні матеріали, в тому числі і протоколи допитів свідків, є підстави вважати, що останній причетний до вчинення іншого тяжкого кримінального правопорушення, а саме кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за яке законом передбачене покарання у вигляді до семи років позбавлення волі.

2) незаконно впливати на інших осіб в даному кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), шляхом схиляння їх до дачі неправдивих показів або до показів, які виправдовують його з метою уникнення кримінальної відповідальності, зокрема цей факт ґрунтується на тому, що ОСОБА_4 є сусідом потерпілої у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 та вже вчиняв щодо останньої фізичне насильство, під час скоєння інкримінованого йому злочину. Крім того, проживаючи за однією адресою з рядом свідків, допитаних в рамках кримінального провадження, а саме ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , підозрюваний ОСОБА_4 має можливість впливати на даних осіб, шляхом схиляння їх до дачі неправдивих показів або до показів, які виправдовують його з метою уникнення кримінальної відповідальності.

3) вчинити інші кримінальні правопорушення. Вказаний факт ґрунтується на тому, що ОСОБА_4 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів проти власності.

У випадку не застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , призведе до негативних наслідків, що можуть вплинути на об`єктивне та всебічне встановлення обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Стан здоров`я обвинуваченого не перешкоджає триманню його під вартою.

На даний час, всі вищевикладені обставини, враховані судом при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінились, а встановлені ризики, для запобігання яких необхідне застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшились та не відпали, тому підстави для зміни запобіжного заходу на інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі - відсутні.

Посилаючись на наведені обставини прокурор просить задовольнити клопотання.

У судовому засіданні прокурор подане ним клопотання підтримав обґрунтовуючи його тими ж доводами, що зазначені у клопотанні.

Захисник обвинуваченого та обвинувачений проти задоволення клопотання заперечили посилаючись на те, що потреба у застосуванні даного виду запобіжного заходу на даній стадії кримінального провадження відпала.

У зав`язку з цим, захисник обвинуваченого заявив клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання утримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, яке підтримав обвинувачений.

Відпоівдно до обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.289 КК УкраїниУкраїни.

Ухвалою слідчого судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.03.2024, ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 11.05.2024 року.

За змістом ст.199 КПК України підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Враховуючи тяжкість кримінальних правопорушеннь, у вчиненні яких відповідно до обвинувального акта обвинувачується ОСОБА_4 , та суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, суд вважає, що на цей час існує ризик переховування обвинуваченого від суду, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Щодо існування ризику впливу на свідків, суд, вважає, що такий ризик нівелюється можливістю притягнення свідків, які надали показання органу досудового розслідування, до кримінальної відповідальності за ст.384 КК України у разі зміни таких показань.

Щодо наявності ризику вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, суд вважає такий ризик недоведеним прокурором, оскільки хоча він і притягувався раніше до кримінальної відповідальності згідно даних обвинувального акта, однак в силу приписів ст.89 КПК України він вважається не судимим.

При цьому, будь-які дані про факти притягнення його до кримінальної чи адміністративної відповідальності у суду відсутні.

Суд враховує, що у клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 не викладено обставини, які свідчать про те, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Клопотання прокурора містить посилання на обставини, встановлені у ході досудового розслідування, які були підставою для обрання щодо обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Під час вирішення питання по суті клопотання суд також враховує, що обвинувачений має зареєстроване місце проживання.

Крім того, приймаючи рішення по суті заявлених клопотань суд керується судовою практикою Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» (Заява № 6492/11) від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Більше того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема, «Харченко проти України» (Заява № 40107/02) від 10 лютого 2011 року, «Фельдман проти України» (Заяви № 76556/01 та № 38779/04) від 08 квітня 2010 року) неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і органи досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави для продовження строку тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані.

У рішенні від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» (Заява №17283/02) Європейський суд з прав людини щодо застосування пункту 3 статті 5 Конвенції вказав, що після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії» (Заява № 38822/97), пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тейс проти Румунії»).

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

Тримання під вартою не повинно бути продовжене через очікуване покарання у вигляді позбавлення волі («Leteliier v. France» (Летельєр проти Франції), пункт 51; «LA v. France» (LA проти франції), пункт 104; «Prencipe v.Monaco» (Пранцип проти Монако), пункт 79; «Tiron v. Romania» (Тирон проти Румунії), пункт 41-42).

Зокрема, у справі «Сергій Волосюк проти України» (рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, що саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності продовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.

Між тим, доводи сторони обвинувачення, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, про наявність яких зазначено прокурором, не підтверджуються наданими стороною обвинувачення матеріалами і прокурором у судовому засіданні не доведені. Також у них відсутні відомості, які б давали підстави вважати, що з`явилися нові ризики.

Згідно правової позиції ЄСПЛ, викладеної у пункті 80 рішення від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

За змістом ч.4 ст.194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до викладеного, враховуючи також тривалість строку перебування обвинуваченої під вартою, суд вважає, що на даній стадії кримінального провадження ступінь ризику того, що обвинувачений ОСОБА_4 може вчиняти інші кримінальні правопорушення, зменшився, у зв`язку з чим, необхідним та достатнім заходом з метою запобігання вказаному ризику, на думку суду, буде обрання та застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту за зареєстрованим місцем його проживання.

На підставі викладеного суд вважає, що у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 необхідно відмовити; клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу задовольнити, застосувавши до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням на обвинуваченого певних обов`язків, необхідність яких вбачається з обставин справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.176-178, 183, 193, 194, 196, 197, 205, 314-316 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання прокурора про про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу в суді задовольнити, частково.

Змінити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю в с.Куцуруб Очаківського району Миколаївської області, обвинуваченому у кримінальному провадженні №0000275 від 16.12.2023 рокуу вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.289 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» на цілодобовий домашній арешт за зареєстрованим місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця в с.Куцуруб Очаківського району Миколаївської області, на строк до 08 липня 2024 року включно такі процесуальні обов`язки:

- не залишати своє місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , крім часу, необхідного для участі у судових засіданнях у цьому кримінальному провадженні та прибуття до суду;

- повідомляти Березанський районний суд Миколаївської області про зміну свого місця проживання чи роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками у цьому кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (у випадку їх отримання).

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що у разі невиконання вказаних зобов`язань до нього може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Скасувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, раніше обраний стосовно ОСОБА_4 , та продовжений Ухвалою слідчого судді Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 березня 2024 року (Справа № 483/1874/23; Провадження № 1-кс/483/44/2024) звільнивши ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тримання під вартою в ДУ «Миколаївській слідчий ізолятор», зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_4 невідкладно прибути до місця проживання, заначеного в ухвалі суду, а саме АДРЕСА_1 та прибувати за кожною вимогою до суду, у провадженні якого перебуває вказане кримінальне провадження.

Ухвалу передати для виконання у цій частині органу поліції за місцем проживання обвинуваченого та ДУ «Миколаївській слідчий ізолятор».

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги за результатами розгляду кримінального провадження.

Строк дії ухвали до 08 липня 2024 року включно.

Повний текст ухвали складено 09 травня 2024 року.

Суддя: