КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/884/2024 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представника потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітніх дітей НОМЕР_1 , працюючого приватним підприємцем, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки. Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 - задоволено частково та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 , матеріальну шкоду в розмірі 28 665 (двадцять вісім тисяч шістсот шістдесят п`ять) гривень 45 (сорок п`ять) копійок та моральну шкоду в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень. В іншій частині позовних вимог потерпілої ОСОБА_11 - відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, 01.05.2019 року приблизно об 11 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 керуючи технічно-справним автомобілем «Renault Megane», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись в крайній лівій смузі проїзної частини вулиці О.Теліги зі сторони вулиці ОСОБА_12 в напрямку вулиці Кирилівської, що територіально знаходиться в Подільському районі міста Києва, та рухаючись у вказаному напрямку, навпроти зупинки громадського транспорту «А3С» по вулиці О.Теліги, не урахував дорожню обстановку, стан дорожнього покриття, порушив Правила дорожнього руху, а саме не виконав вимог: п. 1.5;п. 2.3(6);п. 12.1, що виразились в тому, що він, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не дотримався безпечної швидкості для безпечного керування транспортним засобом, в результаті чого здійснив зіткнення з нерухомою перешкодою, а саме металевим відбійником.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи №042-1136-2019 від 29.07.2019 року, були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: «забійно-рвана рана середньої третини лівої гомілки; рана середньої третини правої гомілки розмірами 3 х 0,5 см з численними саднами, уламковий перелом діафізів обох кісток правої гомілки на межі середньої та дистальної третин зі зміщенням уламків - відкритий перелом діафізів обох кісток правої гомілки». Відкритий перелом діафізів обох кісток правої гомілки за ступенем тяжкості належить до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя), згідно з пунктом 2.1.3. м), о) «Правил». Порушення вимог Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, ОСОБА_7 , своїми діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що заподіяло потерпілій ОСОБА_13 тяжке тілесне ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Прокурор в кримінальному провадженні, не погоджуючись із вироком суду подав апеляційну скаргу разом з доповненнями, в яких просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор зазначає, що під час судового розгляду кримінального провадження підстав для застосування положень ст. 75 КК України не встановлено та не наведено відповідних мотивів судом у вироку. Посилається на те, що внаслідок дій обвинуваченого в потерпілої відбулася часткова втрата працездатності, вимушена зміна умов її роботи та життя, через отримані травми вона проходила тривале лікування та реабілітацію. В ході судового розгляду потерпіла пояснювала, що на даний час в повсякденному житті відчуває наслідки від отриманих травм, оскільки в неї знизилася загальна рухливість, не може швидко ходити та бігати, а в місцях переломів кісток відчувається постійний біль, щоразу переживає стрес, перебуваючи пасажиром в автомобілі.

З огляду на вказані обставини, прокурор вважає, що вирок суду в частині призначеного обвинуваченому основного покарання у виді позбавлення волі так і додаткового покарання із застосуванням ст. 75 КК України не може залишатися в силі й підлягає скасуванню з постановленням нового вироку. У доповненні прокурор вказує на те, що положення ст.75 КК України не передбачає звільнення від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а оскаржуваний вирок залишити без змін. На обґрунтування заперечень зазначає про необґрунтованість вимог прокурора щодо не встановлення судом підстав для застосування ст. 75 КК України, які, на його думку, спростовуються як положеннями ст. 75 КК України, якими передбачено право суду звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, так і правовим висновком Верховного Суду, зазначеного в постанові від 20.03.2018 року (справа № 302/904/16-к), з якого слідує, що рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, та всі ці дані в їх сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Обвинувачений стверджує, що суд урахував усі необхідні обставини, які давали підстави звільнити його від відбування покарання з випробуванням та дійшов висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання. Тобто, суд врахував вид і розмір покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, вчинене кримінальне правопорушення є тяжким злочином з необережною формою вини, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, одружений, на утриманні має дітей 2015 і 2021 року народження, за місцем проживання і роботи характеризується виключно позитивно, на обліках в лікарів психіатра і нарколога не перебуває, що обвинувачений щиро покаявся та визнав вину, що після вчинення дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений не покинув місце події та намагався надати допомогу потерпілій і викликав медичну допомогу, мав щире бажання відшкодувати шкоду.

Крім того, обвинувачений не погоджується з висновком сторони обвинувачення щодо ігнорування відшкодування ним завданої шкоди потерпілій до постановлення вироку, оскільки вважає, що з моменту ДТП і до сьогоднішнього дня не заперечував і не заперечує необхідність відшкодування матеріальної і моральної шкоди потерпілій, щиро бажав вирішити питання відшкодування завданої шкоди у позасудовому порядку, неодноразово зустрічався разом з захисником та представником потерпілої сторони, матір`ю потерпілої, з метою обговорення питання про добровільне відшкодування шкоди та які під час судового розгляду підтверджували факт звернення обвинуваченого до потерпілої з пропозицією відшкодувати заподіяну шкоду та укласти мирову угоду. Згоди щодо суми добровільного відшкодування шкоди досягнуто не було, оскільки заявлена представником потерпілої грошова сума була надмірно великою для обвинуваченого. При цьому також відповіді від потерпілої сторони не отримано обвинуваченим і захисником на всі надіслані неодноразові листи з пропозицією добровільного відшкодування шкоди та укладення мирової угоди, і лише 22.08.2023 року було отримано захисником обвинуваченого пропозицію від представника потерпілої про укладення мирової угоди в частині відшкодування матеріальної і моральної шкоди на загальну суму 500 000 грн., яку відшкодувати він немає фінансової можливості та вважає, що розмір такого відшкодування має бути реально підтверджений певними доказами, а не навмисно завищений, враховуючи те, що присуджений судом розмір є меншим від запропонованого в мировій угоді. Звертає увагу на те, що потерпіла не оскаржує вирок в частині розміру грошового відшкодування та наголошує, що почав відшкодовувати заподіяну шкоду, на підтвердження додав до заперечення копії квитанції, що свідчить про те, що він не ігнорує відшкодування шкоди і має намір її відшкодовувати в подальшому.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який повністю підтримав апеляційні вимоги, думку обвинуваченого та захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, представника потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, врахувавши заперечення на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного.

Висновки суду відносно фактичних обставин справи, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, його кваліфікації дій в апеляційній скарзі не заперечуються.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з положеннямист. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Перевіряючи вирок суду в частині правильності призначеного обвинуваченому покарання апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції посилаючись на положення статей 50, 65 КК України, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, характеризується необережною формою вини, фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість заподіяних злочином наслідків, ставлення обвинуваченого до вчиненого, яке полягає у щирому каятті та визнанні вини, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема те, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, одружений, має на утриманні малолітніх дітей 2015 та 2021 року народження, за місцем роботи та проживання характеризується виключно позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (т.2, а.п.18, 20,21, 23, 41). При цьому, суд врахував те, що після вчинення ДТП обвинувачений ОСОБА_7 не покинув місце події, а намагався надати допомогу потерпілій та викликав швидку медичну допомогу, також мав щире бажання відшкодувати шкоду. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України у кримінальному провадженні не встановлено.

При цьому, місцевий суд дійшов висновку про доцільність застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України, що сприятиме запобіганню вчиненню останнім нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху та буде достатнім для його виправлення. Враховуючи наведені у вироку обставини та які підтверджуються матеріалами кримінального провадження, з зазначеним висновком погоджується апеляційний суд.

За правилами ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні захисник обвинуваченого просив суд застосувати ст. 75 КК України та звільнити ОСОБА_7 від реального відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд врахував зазначені положення кримінального закону та виходив з наступного.

Так, суд врахував обставини справи, тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, дані про особу останнього, його відношення до вчиненого, та дійшов обґрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку, оскільки, на переконання суду, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без реального його відбування, але в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Отже, належним чином проаналізувавши та врахувавши тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, конкретні обставини кримінального провадження, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого ОСОБА_7 без реального відбування основного покарання, з яким погоджується й колегія суддів.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає неспроможними доводи прокурора в частині необґрунтованого застосування судом положень ст. 75 КК України.

Щодо вимог сторони обвинувачення в частині неправильного звільнення судом обвинуваченого від відбування додаткового покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то апеляційний суд погоджується з такими доводами виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 286 КК України, санкція зазначеної статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При цьому суд зазначив у вироку, що ч. 2 ст. 286 КК України передбачає наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та врахував роз`яснення пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України, в яких визначено, що в кожному випадку призначення покарання за ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Отже, звільняючи обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням суд врахувавможливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобамивідповідно до ч. 2 ст. 286 КК України, та дійшов висновку про доцільність призначити обвинуваченому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки його поведінка на автошляху була небезпечною для оточуючих, крім цього, останній під час допиту визнав, що після ДТП з`ясувалося, що автомобільні шини були у неналежному стані.

Однак, призначаючи обвинуваченому покарання за ч.2 ст. 286 КК України із застосуванням ст.75 КК України в резолютивній частині вироку зазначив про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Крім того, положеннями ст. 75 КК України не передбачено звільнення з випробуванням від відбування додаткового покарання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Водночас, апеляційний суд враховує надані стороною захисту під час апеляційного розгляду провадження докази часткового відшкодування обвинуваченим заподіяної потерпілій моральної шкоди.

Враховуючи, що судом першої інстанції неправильно засновано закон України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає за можливе вирок суду скасувати в частині звільнення від відбування покарання за ч.2 ст. 286 КК України на підставі статей 75, 76 КК України.

Керуючись ст.ст.404, 405,407, 420 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати в частині звільнення від відбування покарання за ч.2 ст. 286 КК України на підставі статей 75, 76 КК України.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання за ч.2 ст. 286 КК України з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до вимог п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4