ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/410/24 Справа № 185/7765/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження № 0000502 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Павлограда, Дніпропетровської області, громадянина України, не одруженого, із середньою технічною освітою, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 286-1 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років.

Ухвалено строк відбуття покарання для ОСОБА_7 обчислювати з 09 липня 2021 року, 05.30 год.

Позовні вимоги потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , кожного окремо, задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , кожного окремо, в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди по п`ятсот тисяч гривень.

Крім того судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 4 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило загибель кількох осіб.

За встановлених судом обставин обвинувачений ОСОБА_7 та загиблі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були мешканцями м.Павлоград, Дніпропетровської області, товаришували між собою та підтримували дружні стосунки.

В ніч на 09.07.2021 року вказані особи проводилися разом дозвілля, під час якого, в тому числі, вживали й алкогольні напої.

09 липня 2021 року, приблизно о 04 годині 45 хвилини, в світлий час доби, водій ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 , належить йому на праві власності, слідуючи із перевищенням дозволеної в населеному пункті швидкістю не менш ніж 60,0…64,4 км/год, чим позбавив себе можливості при виникненні небезпеки для руху своєчасно знизити швидкість, або зупинити керований ним автомобіль, рухався по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини вулиці Заводській з боку вулиці Чайковського в напрямку вулиці Польової міста Павлоград Дніпропетровської області, перевозячи на передньому пасажирському сидінні ОСОБА_14 , 2000 р.н., а на задньому пасажирському сидінні ОСОБА_12 , 2001 р.н. та ОСОБА_13 , 2000 р.н.

У ході подальшого руху в цих же умовах, 09 липня 2021 року, приблизно о 04 годині 45 хвилини, водій ОСОБА_7 проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, внаслідок чого на заокруглені дороги ліворуч в районі домоволодіння АДРЕСА_2 втратив контроль над керуванням автомобіля «ВАЗ 21013» реєстраційний номер НОМЕР_1 , допустив виїзд у стані занесення за межі проїзної частини праворуч, де за перехрестям вулиці Заводської та вулиці Зеленої міста Павлоград Дніпропетровської області здійснив наїзд правою бічною частиною автомобіля «ВАЗ 21013» реєстраційний номер НОМЕР_1 на нерухому перешкоду у вигляді цегляної стіни гаражу домоволодіння АДРЕСА_3 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги наступних пунктів Правил дорожнього руху.

- п.1.3, відповідно до якого учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих правил, а так само бути взаємно ввічливими;

- п.1.5, відповідно до якого дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п.2.3 б), яким визначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування ним у дорозі;

- п.2.9 а), яким заборонено водієві керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

- п.12.1, яким преписано під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожнью обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

- п.12.4, яким рух транспортних засобів у населених пунктах дозовляється із швидкістю не більше 50 км/год;

- п.12.9 б), яким водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену у пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої пасажири автомобіля ОСОБА_12 та ОСОБА_13 отримали тяжкі тілесні ушкодження від яких настала їх смерть.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В зміненій апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 4 ст. 286-1 КК України на ч. 3 ст. 286 КК України за якою призначити мінімально можливе покарання.

Разом з цим захисник просить змінити вирок в частині вирішення цивільних позовів та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на незаконність рішення суду, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду.

Так, захисник вказує на недопустимість доказів у провадженні, через порушення порядку направлення та освідування ОСОБА_7 на стан алкогольного сп`яніння, через видачу направлення неуповноваженою особою, і його проведення більш ніж через 2 години після виявлення ДТП, а також затримання ОСОБА_7 зі складенням протоколу затримання, однак не доставлення його, в порушення ст. 210 КПК України, до підрозділу органу досудового розслідування, й проведення з ним певних процесуальних дій. Звертає увагу захисник і на дату складення протоколу про затримання ОСОБА_15 та неправильне зазначення кваліфікації його дій, а також вказує на неправдивість показів лікаря ОСОБА_16 , який начебто проводив огляд ОСОБА_15 на стан сп`яніння, які, на думку адвоката, спростовуються відеозаписом з нагрудних камер поліцейського, з яких видно, що всі дії в медичному закладі з обвинуваченим проводила жінка, яка до того ж надала ОСОБА_15 для підпису незаповненні бланки, а відтак акт огляду та медичний висновок про стан сп`яніння не може бути прийнятий до уваги, що тягне за собою і недопустимість висновку комісійної судово-медичної експертизи. Вказує і що не можуть бути взяті до уваги чеки з драгеру через ненадання сертифікату відповідності та свідоцтва про його повірку, відсутність в матеріалах справи акту огляду ОСОБА_15 та відмостей про свідків присутніх при огляді. При цьому, захисник зазначає і про те, що протокол відібрання зразків біологічного середовища у ОСОБА_15 слідчим не складався та така дія в порядку визначеному КПК України не проводилася, а відтак не було належним чином здобуті зразки для проведення токсилогічної експеризи.

Крім того, адвокат вважає, що в підтвердження стану алкогольного спяніння обвинуваченого, не можуть бути покладені покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , оскільки їх викладені покази у вироку є спотвореними, а ОСОБА_19 був лише свідком наслідків ДТП, й прямо не підтверджував факт спяніння обвинуваченого, свідок ОСОБА_20 свідком самого ДТП не був, а до показів ОСОБА_21 слід ставитися критично, оскільки той їх постійно змінював.

Звертає увагу і на безпідставну відмову у призначенні молекулярно-генетичної та токсикологічної експертизи, як судом та і під час досудового розслідування.

За вказаних обставин захисник, вважає, що винуватість обвинуваченого за ч. 4 ст. 286-1 КК України а саме перебування обвинуваченого в стані алкогольного спяніння, не доведена належними та допустимими доказами та його дії мають бути перекваліфіковані на ч. 3 ст. 286 КК України.

Захисник вказує, що обвинувачений свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 КК України визнає в повному обсязі та вважає, що призначене обвинуваченому покарання є занадто суворим. На переконання захисника, без належної оцінки суду, залишилось, те що одразу після ДТП ОСОБА_7 був позбавлений волі та перебуває під вартою, але незважаючи на це негайно вжив заходів щодо висловлювання співчуття сім?ям потерпілих та надання допомоги, діючи через адвоката, що підтверджується листами, наданих судом стороною захисту, обвинувачений має постійне місце проживання та батьків, що свідчить про міцність соціальних зв?язків, є раніше не судимим, до адміністративної відповідальності не притягувався, має позитивні характеристики з місця проживання, неодноразово висловлював своє прагнення стати на захисту Держави та звертався з заявами та клопотаннями про скасування йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для проходження військової служби під час мобілізації.

На думку адвоката, у контексті положень ст. 66 КК України у даному провадженні, обставинами, які пом?якшують покарання обвинуваченого є активне сприяння розкриттю злочину, оскільки ОСОБА_7 повідомляв відомі йому обставини, ініціював та приймав участь у слідчому експерименті, ініціював проведення токсикологічної експертизи; щиро розкаявся, що підтверджується матеріалами справи та неодноразовими зверненнями останнього до потерпіли; надання медичної або іншої допомоги потерпілому після вчинення кримінального правопорушення, що встановлено у ході допиту свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_21 , які повідомили, що ОСОБА_7 не намагався втекти з місця вчинення ДТП, допомагав витягнути потерпілих, вживав заходи щодо надання їм допомоги на місця ДТП.

Крім того, апелянт не згоден з рішенням суду в частині задоволення цивільних позовів потерпілих, які, як і суд першої інстанції, не мотивували саме такий розмір моральної шкоди. Виходячи із розміру мінімальної заробітної плати у 2023 року, таку суму ОСОБА_7 прийдеться сплачувати протягом 12,5 років. Крім того, на момент ДТП цивільна відповідальність ОСОБА_7 була застрахована у ПрАТ «СК «ПРЕМ?ЄР АЛЬЯНС», що є загальнодоступною інформацією на сайті МТСБУ, а відтак до відносин, що склалися між сторонами, суд не застосував положення ЗУ «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Як вбачається з цивільних позовів потерпілих ОСОБА_22 , вони звернулися з цивільними позовами про стягнення моральної шкоди до ОСОБА_7 , а не до страхової компанії, в якій була застрахована відповідальність ОСОБА_7 , та яка мала сплатити їм моральну шкоду, а відтак ОСОБА_7 , на думку адвоката, є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, а вирок суду скасувати, з викладених у ній підстав.

Прокурор та представник потерпілих заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін.

Інші часники судового розгляду до суду суду апеляційної інстанції, належним чином повідомлені про час, дату та місце апеляційного перегляду, не з`явилися, заяв та клопотань про особисту участь не подавали.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції захисником ОСОБА_8 двічі було заявлено клопотання про повторне дослідження доказів у провадженні, через надання судом неправильної оцінки, зокрема показанням свідків та експертів встановлення обставин перебування обвинуваченого стані алкогольного сп`яніння.

За змістом ч. 3 ст. 404 КПК України обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень у ході їх дослідження. При цьому незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження (аналогічна позиція, сформульована у постанові колегії суддів Другої судової палати ККС від 14 вересня 2021 року № 439/877/16-к, провадження № 51-1239км21).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що судовий розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального провадження.

Сама по собі наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, він не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

А відтак перевіривши клопотання захисника та матеріали кримінального провадження, апеляційним судом не встановлено підстав для його задоволення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, про невідповідність висновків суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, фактичним обставинам кримінального провадження, та безпідставність засудження обвинуваченого за вказаною статтею, через недоведеність належними та допустимими доказами у провадженні факту перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі, правильно встановивши фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, проаналізував, дослідив усі докази по справі та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.

В апеляційній скарзі захисник вказує, що обвинувачений визнає себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за обставин ДТП, зафіксованих в обвинувальному акті, однак категорично заперечує факт керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що на переконання сторони захисту не доведено жодними належними та допустимими доказами у провадженні.

На переконання сторони захисту, докази покладені судом в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 на підтвердження факту перебування останнього в момент вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, а саме результати тестування на алкоголь за допомогою приладу Драгер, висновок щодо результатів медичного огляду на стан сп`яніння, акт медичного огляду з метою виявлення стану сп`яніння, диском з відеозаписом з нагрудної камери поліцейського, висновок токсикологічної експертизи, є недопустими доказами у провадженні, зокрема через порушення порядку направлення та освідування особи на стан сп`яніння, та їх здобуття в незаконний спосіб, а саме: до внесення відомостей про кримінальні правопорушення в ЄРДР.

Так, частиною 3 статті 214 КПК України встановлено, що здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань може бути проведений огляд місця події (відомості вносяться невідкладно після завершення огляду).

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Частиною другою даної норми визначено перелік діянь, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод, на підставі чого можливо зробити висновок про недопустимість доказів.

Разом з цим, згідно з Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України від 7 листопада 2015 року № 1395, у разі порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, на місці ДТП складається протокол про адміністративне правопорушення стосовно цих осіб. У випадках коли внаслідок ДТП її учасникам заподіяно тілесних ушкоджень, викликається слідчо-оперативна група для проведення слідчих дій на місці пригоди відповідно до вимог КПК. Водії транспортних засобів - учасники ДТП, унаслідок якої є особи, які отримали тілесні ушкодження, підлягають обов`язковому огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.

Пунктом 8 Розділу І "Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції визначено, що у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

З наведеного видно, що згідно із вимогами цих нормативних актів огляд водіїв-учасників дорожньо-транспортної пригоди є обов`язковим і ця процедура не є слідчою дією у розумінні вимог статей 214, 223 КПК України, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання цих доказів, а також і похідних від них недопустимими і такими, що отримані з порушенням порядку, передбаченого законом, тобто до внесення відомостей до ЄРДР.

Такі висновки повністю узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 24.02.2020 року у справі № 473/2872/18, від 10.12.2020 року у справі № 715/1912/19, від 11.02.2020 року у справі № 691/219/18.

В той же час, посилання захисника на порушення працівниками поліції порядку направлення ОСОБА_7 на огляд на стан сп`яніння та його проведення поза межами двох годинного терміну, встановлено положеннями ч. 4 ст. 266 КУпАП, також не заслуговують на увагу, оскільки, з моменту вчинення ДТП, а саме приблизно о 04 годині 45 хвилин до час огляду ОСОБА_7 - 06 годин 21 хвилина (Драгер) 2-годинний термін не сплинув.

Твердження захисника про неврахування судом першої інстанції належним чином, при оцінці доказів, положень Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом МВС України та МОЗ України від 09.09.2009 № 400/666 Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України від 7 листопада 2015 року № 1395, є безпідставними, оскільки вони були прийняті відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про Національну поліцію», «Про дорожній рух» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними».

До того ж, КУпАП не регулює питання доказування в кримінальному провадженні, а кримінальний процесуальний закон не виключає можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду, від 03.12.2019 року у справі №571/1436/15-к.

Так, колегією суддів встановлено, що, всупереч безпідставним та неприйнятним твердженням захисника, висновок суду першої інстанції про перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, поза розумним сумнівом підтверджується роздруківкою газоаналізатора Драгер ALCOTESTER 6810 від 09.07.2021, висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 291, складеному 09.07.2021, висновком комісійної експертизи № 120 від 25.08.2021, а також показами свідків, допитаних судом першої інстанції.

Згідно роздруківки газоаналізатора Драгер ALCOTESTER 6810 від 09.07.2021, за результатом тестування ОСОБА_7 на місці ДТП - вул.Заводська,17 б, м.Павлоград, виявлено стан алкогольного сп`яніння з показником 1.05% проміле.

Висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 291, складеному 09.07.2021 встановлено перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, свідок ОСОБА_23 показав суду, що працює лікарем-наркологом та в день ДТП він особисто оглядав ОСОБА_15 та складав висновок про те, що обвинувачений знаходився у стані алкогольного сп`яніння.

Зазначені обставини підтверджуються і відеозаписом з камери нагрудного відео реєстратора поліцейського на якому зафіксовано доставлення ОСОБА_7 до медичного закладу, його огляд та оголошення результату огляду.

Разом з цим, перебування ОСОБА_7 на час вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння підтверджується висновком комісійної експертизи № 120 від 25.08.2021, де експертами встановлена легка ступінь алкогольного сп`яніння у ОСОБА_7 , що станом на 04.45 год. 09.07.2021 року складала у ОСОБА_7 1.04 проміле.

Судово-медичний експерт ОСОБА_24 під час допиту в судовому засіданні повідомив суд про особливості та методику проведення вказаного експертного дослідження з приводу встановлення стану алкогольного сп`яніння у обвинуваченого ОСОБА_15 , та повністю підтвердив викладені експертні висновки.

Крім того, як вмотивовано встановив суд першої інстанції, на вживання ОСОБА_7 у день вчинення кримінального правопорушення алкогольних напоїв та керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння вказували у своїх показаннях свідки ОСОБА_14 , який був безпосереднім очевидцем ДТП, знаходився в автомобілі під керуванням ОСОБА_7 й вживав разом з обвинуваченим алкогольні напої незадовго до події, ОСОБА_17 , який бачив обвинуваченого в нетверезому стані перед подією та ОСОБА_18 .

Доводи апеляційної скарги захисника про незаконне затримання ОСОБА_7 , через порушення вимог ст. 210 КПК України та наявні в протоколі недоліки, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що зазначені обставини не були предметом дослідження судом першої інстанції, не зазначав про вказані порушення та про недопустимість доказів у провадженні, з огляду на незаконне, на його думку, затримання обвинуваченого, під час розгляду провадження судом першої інстанції.

В той же час, зазначені захисником порушення не є тими істотними порушеннями прав та свобод особи, які б свідчили про недопустимість доказів у провадженні, з огляду на те, що захисник сам вказує про те, що протокол затримання ОСОБА_7 було складено 09.07.2021 в період часу з 10.30 год. по 11.10 год., в поряку 208 КПК України, із зазначенням часу фактичного затримання обвинуваченого й підстав затримання, а зазначення в протоколі 2020 року затримання є нічим іншим як опискою, враховуючи той факт що стороною захисту не заперечуються ті обставини, що ОСОБА_15 було затримано саме у 2021 році.

Посилання захисника на недотримання органом досудового розслідування вимог ст. 210 КПК України, а саме не забезпечення негайного доставлення ОСОБА_7 до найближчого підрозділу органу досудового розслідування, не заслуговують на увагу, оскільки не свідчить про незаконніст затримання обвинуваченого.

В той же час апеляційний суд звертає увагу і на те, що згідно з частинами 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом;

Згідно з ч. 1 ст. 26 КПК сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

З урахуванням зазначеного за наявності обґрунтованих підстав захист не був позбавлений можливості самостійно у порядку, визначеному законом, звернутись з відповідною заявою до правоохоронних органів для проведення відповідної перевірки. Проте, сторона захисту не реалізовувала свої права, передбачені КПК для обстоювання своєї правової позиції в цій частині.

З цих же підстав, апеляційний суд відхиляє і доводи сторони захисту про можливе надання лікарем ОСОБА_23 завідомо неправдивих показів в частині того що він особисто оглядав обвинуваченого.

Також колегія суддів враховує і те, що свідка ОСОБА_23 судом було приведено до присяги та попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що для встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, докази відіграють не кількісну роль, а використовуються в доказуванні, якщо в них доведено достовірність фактів і обставин.

Отже, у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов обґрунтованого висновку, що досліджені докази здобуті у встановлений законом спосіб і є допустимими доказами, та в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення проти безпеки дорожнього руху, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.

Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом апеляційної інстанції приписів статей 84, 91, 94 КПК України, в апеляційній скарзі не наведено.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, суд вважає їх безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Цих вимог закону, при ухваленні вироку, суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким злочином, вчиненим з необережності, встановлені судовим розглядом обставини вчинення злочину, які фактично полягали у керуванні обвинуваченим транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, настання непоправних наслідків скоєного у вигляді спричинення потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, від яких настала смерть двох осіб, що свідчить про певну суспільну небезпеку обвинуваченого, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, певні соціальні зв`язки, має позитивну характеристику з місця проживання, а також його ставлення до вчиненого, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому.

З огляду на наведені обставини, суд дійшов висновку, про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкцій інкримінованого злочину, у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 286-1 КК України, у виді позбавлення волі, з його реальним відбуванням з призначенням додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами.

При цьому, суд першої інстанції, не вбачав підстав для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, з чим погоджується і апеляційний суд.

Крім того, суд дійшов правильного висновку про відсутність з боку обвинуваченого щирого жалю з приводу вчиненого, оскільки, окрім направлених від імені обвинуваченого захисником останнього на адресу потерпілих листів з вибаченнями, декларацій про вибачення у власних письмових показаннях, таке ставлення будь-чим дієвим з боку обвинуваченого не проявлялося.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 286-1 КК України є законними, обґрунтованими та відповідає принципам справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо вирішення цивільного позову, суд апеляційної інстанції приходить до такого.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов, суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Цих вимог закону під час вирішення цивільного позову судом першої інстанції дотримано не в повному обсязі.

Так, з матеріалів кримінального провадження видно, що потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , кожен окремо, заяви до обвинуваченого ОСОБА_7 цивільний позов про відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 500000грн. кожному.

Суд першої інстанції, врахувавши, що потерпілим завдано моральних страждань, пов`язаних зі смертю сина, дійшов висновку про повне задоволення цих цивільних позовів.

Між тим, суд першої інстанції не надав належної уваги тому, що на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 автомобіль "ВАЗ 2101", державний реєстраційний номер НОМЕР_1 був застрахований, що підтверджується полісом обов`язкового страхування № 204116846.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що Великою палатою Верховного Суду у Постанові від 04 липня 2018 року у справі 3755/18006/15-ц було викладено висновки про правильне застосування норм права, відповідно до яких у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Усупереч викладеному, незважаючи на наявність договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд, на думку колегії суддів, дійшов передчасного висновку про необхідність відшкодування заподіяної потерпілим шкоди тільки обвинуваченим у повному обсязі.

Таким чином, залишились поза увагою суду та не з`ясовані обставини щодо належних відповідачів, порядку відшкодування моральної та матеріальної шкоди, чи мало місце звернення до страховика.

З урахуванням вказаного, судове рішення в частині цивільного позову не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів позбавлена можливості самостійно вирішити питання частині цивільних позовів у цьому кримінальному провадженні, оскільки страхова компанія на час ухвалення вироку не була залучена до участі у судовому засіданні.

Виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. п. 1, 2 ч.1 ст. 7 КПК України, вирок підлягає скасуванню в частині вирішення цивільних позовів потерпілих про відшкодування моральної шкоди, і призначення нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Під час нового розгляду позову в порядку цивільного судочинства суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей, безпосередньо дослідити докази, дати їм належну оцінку, та з дотриманням положень процесуального закону ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 , - скасувати в частині вирішення цивільного позову та призначити новий розгляд в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який перебуває під вартою, в той самий строк з моменту отримання ним копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4