Дата документу 18.06.2024 Справа № 332/4641/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/782/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №332/4641/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 26 березня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Оріхів Запорізької області, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

24.06.2023 року приблизно о 17:00 годині ОСОБА_8 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, достовірно знаючи, що на території України згідно Указу Президента України введено воєнний стан, перебуваючи біля території КНП «Міська лікарня №4» ЗМР, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , застосував насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, а саме наніс один удар долонею правої руки по обличчю ОСОБА_9 , штовхнув її двома руками в плечі, від чого ОСОБА_9 впала на землю на правий бік, а саме на стегно, спричинивши останній синці на тильній поверхні правої кисті, у нижнє-зовнішньому квадранті правої сідничної ділянці, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Після цього ОСОБА_8 , шляхом ривка, відкрито заволодів навушниками ОСОБА_9 вартістю 406,25 грн., які заходились на ній, та з лівої кишені шортів відкрито заволодів мобільним телефоном вартістю 10833,33 грн., який знаходився в чохлі сіро-синього кольору та матеріальної цінності для потерпілої не представляє. Після цього ОСОБА_8 покинув місце вчинення злочину та розпорядився вказаним вище майном на власний розсуд, спричинивши тим самим потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 11239,58 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчинене в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що відеозапис з камер відеоспостереження магазину не є належним та допустимим доказом, оскільки відео 5 разів зупиняється, а тому даний відеозапис не має доказового значення вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_8 . Крім того, на зазначеному відеозаписі обвинувачений був одягнутий у зелену футболку та чорні штани та босоніжки. Жоден із допитаних свідків і сама потерпіла не зазначили як саме був одягнений обвинувачений. Досліджений відеозапис з нагрудних камер поліцейських від 24.06.2023 року також не містить беззаперечного доказу вилучення мобільного телефону потерпілої, оскільки на відеозаписі не відображено як саме дівчина-пасажир на прохання ОСОБА_8 передала йому мобільний телефон з бардачка автомобіля, який обвинувачений намагався сховати, та момент коли співробітник поліції знайшов телефон чітко не зафіксовано. Допитана свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що не бачила як чоловік забрав якісь речі у жінки, не впізнала обвинуваченого як ту особу, яка нанесла удар рукою по обличчю жінці. Щодо показань свідка ОСОБА_11 зазначила, що присутність даного свідка у день та час правопорушення в магазині не доведена матеріалами досудового розслідування, окрім його допиту та протоколів пред`явлення для впізнання. Під час допиту в суді вказаний свідок зазначив, що їх контакт з обвинуваченим був швидкий, але все ж таки він побачив телефон та якимось чином запам`ятав колір чохла. Також свідок зазначив, що присутній у залі судового засідання обвинувачений був схожий на того, з ким він зіштовхнувся, проте за якими рисами він його впізнав та у що був одягнутий обвинувачений він не зазначив. Протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29.06.2023 року зі свідком ОСОБА_11 містить фотографії взагалі різних осіб за формою обличчя, брів, очей, носа. Протокол пред`явлення речей для впізнання від 29.06.2023 року за участю свідка ОСОБА_11 також викликає сумнів з огляду на пояснення свідка про швидкий контакт із обвинуваченим, а тому вважала, що свідок ніяк не мав змоги побачити особливості чохла, який він впізнав. Як в протоколі допиту свідка, так і в суді свідок зазначив лише колір чохла, не зазначивши будь-яких його особливостей. Чохли, зазначені у протоколі пред`явлення речей для впізнання, мають різкі відмінності (фото №1 фіолетового кольору, фото№2 світло-сірого). Під час огляду місця події від 24.06.2023 року (автомобіля обвинуваченого) не було вилучено ані навушників, якими обвинувачений заволодів, ані його одягу, в який він був одягнутий на відеозаписі з камер спостереження магазину. Також звертає увагу, що під час судового розгляду жоден свідок не зазначив про наявність у потерпілої навушників, а тому пред`явлення обвинувачення ОСОБА_8 в цій частині є непідтвердженим.

Також захисник просила повторно дослідити під час апеляційного розгляду докази, перелічені в апеляційній скарзі.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора та потерпілу, які висловили заперечення проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Частиною 1 статті 404 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

В основу обвинувального вироку суд першої інстанції обґрунтовано поклав показання потерпілої, свідків, а також дані, які були встановлені із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених місцевим судом.

При цьому місцевий суд обґрунтовано поставився критично до показань свідка ОСОБА_12 (матері обвинуваченого) в частині того, що один із поліцейських підкинув її сину телефон на водійське сидіння, оскільки вказаний свідок є близьким родичем обвинуваченого та надані нею покази спрямовані на допомогу її сину уникнути відповідальності за скоєний злочин.

Колегія суддів звертає увагу, що покази свідка ОСОБА_12 повністю спростовуються показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (працівників патрульної поліції УПП в Запорізькій області), які не є зацікавленими у справі особами, а також протоколом огляду місця події від 24.06.2023 року (транспортного засобу ЗАЗ Ланос д.н.з. НОМЕР_1 ) та відеозаписом з нагрудних камер поліцейських від 24.06.2023 року під час зупинки транспортного засобу ЗАЗ Ланос, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , яким зафіксовано як ОСОБА_8 намагався сховати під водійське сидіння автомобіля мобільний телефон, а поліцейський, який це побачив, дістав з-під сидіння телефон, прокоментувавши цю подію на бодікамеру, та поклав телефон на водійське сидіння.

Доводи захисника про те, що відеозапис з камер відеоспостереження магазину не є належним та допустимим доказом з тих підстав, що відеозапис переривається, колегія суддів вважає неприйнятними виходячи з наступного.

Відповідно до ст.85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Відеозапис з камер відеоспостереження магазину був отриманий у відповідності до ст.86 КПК, що вказує на його допустимість.

Так, вищевказаний відеозапис підтверджує факт перебування 24.06.2024 року (орієнтовний час 16 год. 57 хв.) неподалік від місця скоєння злочину ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 , а саме на вказаному записі зафіксовано як вони разом рухаються у напрямку місця вчинення ОСОБА_8 злочину.

Незадовільна якість відтворення відеозапису (переривчатість і смиканість відображення картинки) не несе за собою жодного спростування вини ОСОБА_8 у скоєнні ним тяжкого злочину, оскільки потерпіла одразу після скоєння злочину зателефонувала на службу НОМЕР_2 та повідомила про те, що відомий їй громадянин ОСОБА_8 вдарив її по обличчю та забрав телефон і навушники, втікши у невідомому напрямку. Під час апеляційного розгляду ОСОБА_8 підтвердив, що на зазначеному відеозаписові, скріншоти якого містяться в матеріалах кримінального провадження, дійсно зафіксовано саме його разом з потерпілою. Час, дата і місце даної події ним також не оспорюються.

Стосовно тверджень захисника про те, що на зазначеному відеозаписі обвинувачений був одягнутий в інші речі, ніж під час його зупинки працівниками поліції, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_8 рухався на автомобілі (про що повідомляла й потерпіла під час здійснення дзвінку на службу 102) та після скоєння злочину і до його зупинки працівниками поліції минув достатній проміжок часу (приблизно 40 хвилин), а тому обвинувачений об`єктивно мав можливість змінити свій одяг.

Доводи захисника про те, що відеозапис з нагрудних камер поліцейських не містить беззаперечного доказу вилучення мобільного телефону потерпілої, є безґрунтовними, оскільки на відеозаписові зафіксовано факт перебування у автомобілі, який належить ОСОБА_8 , мобільного телефону, викраденого у потерпілої, а також факт вилучення мобільного телефону з вищевказаного автомобілю.

В інший спосіб, ніж він міг туди потрапити шляхом переміщення туди його обвинуваченим, є неможливим. Адже потерпіла близько 17:00 год. зателефонувала на службу «102» з повідомленням про її пограбування ОСОБА_8 і вилучення у неї обвинуваченим її телефону і навушників. Свідки поліцейські ОСОБА_13 і ОСОБА_14 під час свого патрулювання отримали по рації лише повідомлення-орієнтування на дану інформацію і з потерпілою чи з будь-якою іншою особою не контактували. Відтак патрульні поліцейські за таких обставин апріорі не могли мати при собі і підкинути в подальшому в салон автомобіля даний телефон, який вони виявили в салоні зупиненого ними автомобіля під керуванням ОСОБА_8 .

Що стосується того хто передавав ОСОБА_8 телефон у салоні автомобілю чи то він сам переміщав його по салону автомобіля, колегія суддів зазначає, що вказані обставини не мають суттєвого значення для встановлення причетності ОСОБА_8 до інкримінованого йому злочину з огляду на вилучення мобільного телефону потерпілої саме з автомобілю обвинуваченого.

Щодо свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 колегія суддів зазначає, що покази цих свідків є логічними, послідовними та такими, що узгоджуються з обставинами, встановленими в суді першої інстанції, не суперечать іншим дослідженим доказам у кримінальному провадженні. Свідки перед їх допитом в суді першої інстанції у відповідності до положень ст.352 КПК були приведені до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29.06.2023 року зі свідком ОСОБА_11 містить фотографії взагалі різних осіб за формою обличчя, брів, очей, носа, на переконання колегії суддів є суб`єктивною думкою захисника, оскільки зображені на фотознімках особи не мають різких відмінностей у віці та зовнішності. Перед початком проведення вказаної слідчої дії у відповідності до вимог ст.228 КПК у свідка було з`ясовано за якими рисами обличчя він запам`ятав особу, а тому вказаний доказ є належним та допустимим. Під час допиту свідка ОСОБА_11 в суді першої інстанції останній вказав на ОСОБА_8 як на особу, яку він бачив 24.06.2023 року.

Твердження захисника, що свідок ОСОБА_11 не міг побачити особливості чохла з огляду на його пояснення про швидкий контакт із обвинуваченим, є надуманими, оскільки перед пред`явленням речей для впізнання свідка було опитано про ознаки чохла, після чого свідок впізнав чохол для мобільного телефону за кольором (сіро-синій) та зовнішніми індивідуальними ознаками, а саме наявністю на чохлі пластикової вставки круглої форми посередині.

Різні кольори чохлів у протоколі пред`явлення речей для впізнання, на що звертала увагу захисник в апеляційній скарзі, не свідчить про те, що чохли мали різкі відмінності. Чохли, які були пред`явлені свідку для впізнання, знаходяться в одній кольоровій гаммі.

З приводу доводів захисника, що під час огляду місця події (автомобіля обвинуваченого) не було вилучено навушників, якими заволодів обвинувачений, судова колегія зазначає, що вказаний факт не спростовує показів потерпілої ОСОБА_9 , яка зазначала як під час допиту в суді першої інстанції, так і під час проведення слідчого експерименту, про відкрите викрадення ОСОБА_8 вищевказаних навушників. Відсутність навушників в салоні автомобілю свідчить про те, що обвинувачений міг їх сховати або знищити, враховуючи ту обставину, що з моменту скоєння злочину та зупинки автомобілю працівниками поліції минуло приблизно 40 хвилин.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що на відеозаписові з камер відеоспостереження магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , на якому зафіксовано пересування потерпілої та обвинуваченого в бік місця скоєння злочину, видно, що на потерпілій ОСОБА_9 вдягнуті навушники, підключені до мобільного телефону, який вона тримала у руці.

Незазначення свідками про наявність у потерпілої навушників не свідчить про те, що ОСОБА_8 їх не викрадав, а тому твердження захисника про те, що пред`явлення обвинувачення ОСОБА_8 цій частині є непідтвердженим, судова колегія вважає неспроможними.

Правильно проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК злочину, за обставин, зазначених в оскаржуваному вироку. Доводи апеляційної скарги даних висновків суду не спростовують.

Жодних підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції з підстав, визначених ст.415 КПК, про що вимагала захисник в своїй апеляційній скарзі, колегією суддів не встановлено.

Що стосується прохання захисника в апеляційній скарзі про повторне дослідження доказів, судова колегія зазначає, що таке прохання є необґрунтованим з огляду на заявлену захисником вимогу про скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому захисником не заявлено про жодну з передбачених ч.3 ст. 404 КПК підстав для повторного дослідження доказів у справі. Колегія суддів також не встановила неповноти чи порушень дослідження судом першої інстанції доказів чи не встановила жодних порушень при дослідженні судом доказів. Захисником не вимагалось надати іншої оцінки доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції.

Отже, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів у цьому кримінальному провадженні, сторона захисту не вказала як ці вимоги кореспондують приписам ч. 3 ст. 404 КПК та не зазначила обґрунтованих доводів про порушення, допущені судом першої інстанції під час їх дослідження. За таких обставин відмова апеляційного суду в частині повторного дослідження фактичних обставин цього кримінального провадження є виправданою та відповідає усталеній практиці Верховного Суду, що прослідковується у постановах від 07 жовтня 2021 року (справа № 521/6316/17, провадження, № 51-4669км19), від 23 листопада 2021 року (справа № 752/7624/18, провадження, № 51-10107км18) та від 30 листопада 2021 року (справа № 450/4029/18, провадження, № 51-3776км21).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли б перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 26 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4