Справа № 462/1092/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/309/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0003500 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 13.02.2024 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судженого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 13.02.2024, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбуття призначеного покарання із визначенням 3 років іспитового строку.

Відповідно до ч.1 ст. 76 КК України, зобов`язано ОСОБА_7 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Провадження у справі за цивільним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - закрито.

Цивільний позов Львівської місцевої прокуратури №2, в інтересах Львівської обласної державної адміністрації до ОСОБА_7 , з участю третьої особи Львівської обласної клінічної лікарні про відшкодування витрат задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Львівської обласної державної адміністрації 4864 гривні 67 копійок витрат, пов`язаних із лікуванням потерпілого ОСОБА_9 .

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 29 серпня 2018 року - будуть скасовані з часу набрання вироком законної сили.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

Захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі просить вирок скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 закрити у зв`язку з недоведеністю його вини. Вважає вирок незаконним через неповноту судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Свої вимоги мотивує тим, що в оскаржуваному вироку, суд, посилаючись у вироку на докази заявлені прокурором, не обґрунтував доказом чого зазначені докази являються. У зв`язку з чим оскаржуваний вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Необґрунтованість доказів перелічених судом вказує на формальність розгляду справи та те, що суд за викладених обставин перейняв на себе не властиві функції суду, а саме перейняв на себе функції сторони обвинувачення.

Наведене, на думку сторони захисту, свідчить про порушення права обвинуваченого на вмотивованість судового рішення, що є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 «Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини» та національним законодавством України.

Крім того апелянт наголошує, що у вироку не зазначено та не обґрунтовано те, що збирання та закріплення доказів на які послався суд здійснювалось саме уповноваженою особою, що не давало підстави місцевому суду прийти до переконання про допустимість доказів заявлених прокурором на які суд послався у оскаржуваному вироку.

Апелянт покликається, що в супереч приписам ст. 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК в матеріалах справи немає постанови про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, а це свідчить про недопустимість доказів у справі, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою.

Апелянт звертає увагу на те, що висновки судово-медичних експертиз зазначені у вироку ґрунтувались виключно на відомостях, які є в медичній картці стаціонарного хворого № 29466/1966/1980, протоколі операції № 990, які по-перше в супереч вимог ст. 36 КПК України здобуто прокурором незаконно та у поза процесуальний спосіб, а саме після скерування обвинувального акту до суду - в ході судового розгляду. По-другу як це слідує з показів даних потерпілим ОСОБА_9 в судовому засіданні, під час перебування в лікарні у зв`язку з отриманою 12 грудня 2015 року травми, він заплатив лікуючому лікарю 800 доларів США. За що конкретно заплатив потерпілий ОСОБА_9 повідомити суд не зміг. Викладене є доказом того що 800 доларів США потерпілий ОСОБА_9 заплатив за внесення в медичні документи ОСОБА_9 завідомо неправдиві відомості про наявність тілесних ушкоджень та їх локалізацію. Зазначений сумнів у ході судового розгляду прокурором не спростовано, що не давало підстави прийти до переконання суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст. 121 КК України і як наслідок допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 12 грудня 2015 року о 03.30 год. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на АДРЕСА_2 в приміщенні сауни «Релакс», з метою заподіяння умисного тілесного ушкодження, на грунті виниклого конфлікту внаслідок ревнощів із потерпілим ОСОБА_9 , тримаючи в руці ніж, наніс йому два удари в ділянку живота, внаслідок чого, заподіяв потерпілому ОСОБА_9 , рану, яка проникла в черевну порожнину з наскрізним пошкодженням лівої долі печінки, що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент її спричинення і поранення ворітної вени та рану передньої черевної стінки і лівої клубової ділянки, які відносяться до легкого ступеня тяжкості та утворилися внаслідок дії колюче-ріжучого предмету.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника - адвоката ОСОБА_6 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні вимоги в повному обсязі та просили задовольнити їх, міркування прокурора, який просив залишити без задоволення апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, а вирок суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Суд першої інстанції вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України так, як ним було заподіяно умисне тяжке тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_9 .

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, які є в матеріалах кримінального провадження та, з врахуванням обставин вчиненого злочину, невизнання вини у скоєному, судовий розгляд судом першої інстанції проведено повно та всебічно щодо всіх фактичних обставин справи та обрано покарання в межах санкції статті обвинувачення.

Висновки суду першої інстанції щодо заподіяння потерпілому ОСОБА_9 , тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, ґрунтуються на всебічно досліджених і об`єктивно оцінених судом доказах, та для цього проаналізовані і оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, та саме сукупність дослідження доказів, а не кожного доказу окремо, на переконання суду, мають визначальне значення для встановлення істини у кримінальному провадженні.

Цими доказами встановлено беззаперечний факт нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 , тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння потерпілому ОСОБА_9 . Всі докази, на яких ґрунтується висновок суд, знаходяться у своєму взаємозв`язку, доповнюють один одного і сумніву в їх достовірності, не викликають.

Дати іншу оцінку доказам, про що фактично просить сторона захисту, а також виправдати обвинуваченого ОСОБА_7 і закрити кримінальне провадження, на переконання суду, підстав немає.

Обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 та звільняючи останнього від відбування покарання зі встановленням іспитового строку суд першої інстанції враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, його наслідки а саме: нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, тобто умисних тілесних ушкоджень, небезпечних в момент заподіяння, мотиви скоєння злочину - виключно раптово виниклого конфлікту внаслідок ревнощів, не будучи заздалегідь спланованим обвинуваченим ОСОБА_10 ; особу обвинуваченого, який на обліках у психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не суджений, одружений та на його вихованні перебувають малолітні діти; обставини, які пом`якшують покарання відсутні, обставини, які обтяжують покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційні вимоги захисника обвинуваченого про те, що розгляд справи в суді першої інстанції та прийняте рішення стосовно ОСОБА_7 здійснено без врахування фактичних обставин справи є безпідставним.

Захисник обвинуваченого в апеляційній скарзі посилається на те, що органом досудового розслідування порушено вимоги ст. 39, 110, ч. 1 ст. 214 КПК через те, що в матеріалах справи немає постанови про призначення (визначення) групи слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування, визначення старшого слідчої групи, який керуватиме діями інших слідчих, що на думку сторони захисту свідчить про недопустимість доказів у справі, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані неуповноваженою на те особою.

Однак такі покликання є безпідставними та не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції з врахуванням наступного.

Частинами 1, 2 ст. 39 КПК України передбачено, що керівник органу досудового розслідування, який організовує досудове розслідування, уповноважений визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, а у випадках здійснення досудового розслідування слідчою групою визначити старшого слідчого групи, який керуватиме діями інших слідчих.

Згідно ч.1 ст. 214 КПК України слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Зазначене органом досудового розслідування виконано.

Так, в матеріалах кримінального провадження у витягу з ЄРДР зазначено слідчих, які залучені до проведення досудового розслідування кримінального провадження №0003500 (т.1 а.с.1-2), де слідчими зазначені ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,, ОСОБА_14 .

Дорученням про проведення досудового розслідування від 12.12.2015 за підписом начальника СВ Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області підполковника міліції ОСОБА_15 визначено старшим слідчим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , та слідчим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,, ОСОБА_14 проведення досудового розслідування за фактом заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 (а.с.3 т.1).

12.12.2015 старшим слідчим ОСОБА_11 винесено повідомлення про початок досудового розслідування кримінального провадження №0003500 внесеного у відповідності до вимог ч.1 4 ст. 214 КПК України до ЄРДР 12.12.2015 року. (а.с.4 т.1).

Злочин скоєно ОСОБА_7 у 2015 році.

Що стосується вимог апелянта про порушення прокурором ст. 36 КПК України, а саме здобуття прокурором доказів незаконно у поза процесуальний спосіб, то такі є безпідставними та були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З врахуванням досліджених в суді першої інстанції доказів, допиту потерпілого, експертів, за клопотанням прокурора було судом першої інстанції винесено ухвалу про призначення проведення додаткової судово-медичної експертизи для уточнення обставин справи.

Після отримання додаткового висновку експерта №1184 від 31.10. 2022 року сторонам обвинуваченому та захиснику в порядку ст. 290 КПК України було відкрито матеріали про свідчать розписки надані обвинуваченим ОСОБА_7 та адвокатом ОСОБА_6 .

Відтак судом першої інстанції не прийнято заперечення сторони захисту про визнання недопустимим доказом додаткового висновку експерта №1184 від 31 жовтня 2022 року та збирання прокурором доказів, а саме оригіналу медичної картки потерпілого після закінчення досудового розслідування, з огляду на наступне. Суд вважав за необхідне звернути увагу сторони захисту на те, що суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання. Крім того, процедура отримання доказів у кримінальному провадженні, яка регламентована процесуальним законом, покликана забезпечити й достовірність відомостей, на основі яких приймається рішення у кримінальному провадженні.

При цьому порушення порядку проведення процесуальної дії потребують оцінки можливого впливу на достовірність одержаних відомостей. Тобто під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно також переконатися, чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить дане джерело. Розглядаючи кримінальне провадження, суд зобов`язаний врахувати допущені порушення закону, які мали місце під час збирання доказів, однак такі порушення не можуть бути безальтернативною підставою для того, щоб суд залишив такі докази без оцінки, відкинувши їх як недопустимі, не з`ясувавши питання про можливий вплив відповідних процесуальних порушень і на достовірність отриманих відомостей. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №303/1425/18.

Суд також не взяв до уваги твердження сторони захисту, про неправомірне сприяння судом стороні обвинувачення у здобутті нових доказів у даному кримінальному провадженні. Так, судом було постановлено ухвалу про тимчасовий доступ до речей та документів від 02 травня 2022 року, а саме медичної карти потерпілого ОСОБА_9 , - виключно з огляду на необхідність чіткої перевірки пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 , з приводу знаряддя нанесення тілесних ушкоджень, які були наведені ним безпосередньо під час судового розгляду, та які у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_9 , іншим способом отримані бути не могли. Натомість на переконання суду, такі пояснення обвинуваченого потребували беззаперечної перевірки задля їх підтвердження чи спростування.

Окрім того, вказаною експертизою не було встановлено нових фактів у кримінальному провадженні, а лише конкретизовано експертом тілесні ушкодження та надано відповідь на питання про факт якого обвинувачений ОСОБА_7 , зазначив лише під час судового розгляду, та що не було відомо стороні обвинувачення під час досудового розслідування. А тому, відповіддю вказаної експертизи на це питання, лише перевірено показання, що надані обвинуваченим безпосередньо в судовому засіданні.

Судом досліджено медичну картку стаціонарного хворого №29466/1966/1980, з якої вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 , був госпіталізований 12 грудня 2015 року, з діагнозом: проникаюче ножове поранення черевної порожнини з пошкодженням лівої долі печінки, пристінковим пораненням ворітньої вени, кровотечею, постгеморагічною анемією, колото-різаною раною передньої черевної стінки та лівої клубової ділянки. Вказане також стверджується протоколом операції №990, передопераційним оглядом анастезіологом та протоколом загального протоколу загального знеболення, протоколом знеболення, результатом обстеження, листком огляду та консультацій спеціалістом (т.2 а.с.152).

Додатковим висновком експерта №1184 від 31 жовтня 2022 року встановлено, що у потерпілого ОСОБА_9 , згідно записів наданої медичної картки стаціонарного хворого, за період перебування в КНП ЛОКЛ м. Львова, 12-23 грудня 2015 року, було встановлено діагноз «проникаюче ножове поранення передньої черевної стінки з пошкодженням лівої долі печінки, пристінковим пораненням ворітної вени, внутрішньою кровотечею. Постгеморагічна анемія». Згідно висновку експерта №2176 від 17-25 грудня 2015 року, при проведенні судово-медичної експертизи лікарем судово-медичним експертом ОСОБА_16 , було виявлено ще садна в ділянці правого ліктьового суглобу по задній поверхні. Рани на передній черевній стінці і у лівій клубовій ділянці утворились від дії колюче-ріжучого предмета, садна утворились внаслідок контакту вказаної ділянки правої роки з тупим (тупими) предметом (предметами). Вказані тілесні ушкодження могли виникнути незадовго до поступлення в лікарню 12 грудня 2015 року. Рана, яка проникала в черевну порожнину з наскрізним лівої долі печінки пораненням ворітної вени відноситься до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення, згідно п.2.1.1.а «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995. Рана, яка була непроникаючою, на передній черевній стінці у лівій клубовій ділянці, відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Садна відносяться до легкого ступеня тяжкості. Враховуючи дані матеріали справи, в тому числі записи медичної картки стаціонарного хворого, «висновок експерта» №2176, складений в грудні 2015 року, нема даних, про наявність тілесних ушкоджень у виді синців на тілі потерпілого, які могли утворитись внаслідок ударів рукою, ногою. Враховуючи локалізацію, характер саден на задній поверхні, в ділянці правого ліктьового суглобу, які були відмічені лікарем судово-медичним експертом ОСОБА_16 , а також протокол проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_7 , найбільш ймовірно, що вони могли виникнути при контакті ділянки ліктьового суглобу з площиною при падінні на руку.

У наданих для проведення судово-медичної експертизи матеріалах кримінального провадження немає судово-медичних даних, які б дали підстави стверджувати про можливість утворення ран передньої черевної стінки з раневим каналом: наскрізним пошкодженням печінки, ушкодженням ворітної вени в потерпілого ОСОБА_9 , від нанесення йому ударів пластиковою банківською карткою (т. 2 а.с. 184).

Показами експерта ОСОБА_16 , яка в судовому засіданні висновок експерта №2176 від 15.12.2015 року підтримала у повному обсязі та зазначила, що була у Львівській обласній клінічній лікарні та безпосередньо здійснювала огляд потерпілого ОСОБА_9 .

Показами експерта ОСОБА_17 , яка в судовому засіданні ,висновок експерта №1184 від 31.10.2022 року, підтримала у повному обсязі та зазначила, що при його складанні вивчала всі матеріали кримінального провадження, в тому числі й допити; картки стаціонарного хворого, були у неї в наявності, та вона однозначно встановила, що в наданих матеріалах справи немає судово-медичних даних, які б стверджували, про можливість утворення ран в потерпілого ОСОБА_9 , від нанесення ударів пластиковою банківською карткою.

Оцінивши покази потерпілого, свідків та експертів, суд першої інстанції надав їм віри, оскільки вони знаходилися у об`єктивному взаємозв`язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються іншими доказами.

Заперечення обвинуваченим ОСОБА_7 , нанесення потерпілому ОСОБА_9 , двох ударів ножем в живіт, суд першої інстанції відхилив, оскільки вони є суперечливими, не підтверджені належними та допустимими доказами, не відповідають фактичним обставинам справи, спростовуються об`єктивними доказами у справі, є способом захисту обвинуваченого та мали на меті переконати суд у непричетності обвинуваченого до скоєного злочину та уникнення ним кримінальної відповідальності за скоєне.

З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Апеляційні вимоги сторони захисту про те, що 800 доларів США потерпілий ОСОБА_9 заплатив за внесення в його медичні документи завідомо неправдиві відомості про наявність тілесних ушкоджень та їх локалізацію, нічим не підтверджені і не спростовують здобутих доказів по справі.

Відтак наведені в апеляційній скарзі захисника доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

На думку колегії суддів призначене обвинуваченому покарання є виваженим, достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає принципам призначення покарання, відповідає меті покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження у суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається, а тому апеляційні вимоги сторони захисту задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424 ПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 13.02.2024 року яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: