Справа №591/2357/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/244/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне тяжке тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

12 березня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/2357/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 10.08.2022, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Суми, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 просить змінити вирок суду та перекваліфікувати дії ОСОБА_10 з ч. 1 ст. 121 КК на ст. 128 КК і пом`якшити йому покарання, оскільки не було з`ясовано можливості отримання потерпілою тілесних ушкоджень по дорозі додому, протокол слідчого експерименту за її участю є неналежним доказом, а за участю обвинуваченого - недопустимим, відсутні докази того, що саме обвинувачений спричинив усі тілесні ушкодження потерпілій, а також, що він мав умисел, який охоплюється ч. 1 ст. 121 КК.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 10.08.2022 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 5 років. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь Департаменту фінансів Сумської обласної державної адміністрації витрати на стаціонарне лікування потерпілої в розмірі 27130,74 грн.

Згідно вироку, 18.02.2020 близько 15:00 ОСОБА_10 , перебуваючи у кв. АДРЕСА_2 , умисно спричинив ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження, які були небезпечними для життя.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній спричинив потерпілій ОСОБА_12 умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для її життя в момент заподіяння.

Такі висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про недоведеність вини ОСОБА_10 , то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, оскільки на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_10 , а саме:

- протокол огляду місця події від 19.02.2020, згідно якого у під`їзді домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 виявлено сліди злочину;

- протокол огляду місця події від 20.02.2020, згідно якого за адресою: АДРЕСА_4 , виявлено та вилучено речові докази;

- висновок експерта № 301 від 17.04.2020, яким встановлено наявні у потерпілої тілесні ушкодження. Тілесні ушкодження в ділянці грудної клітини справа були небезпечними для життя і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Тілесні ушкодження в ділянці голови та обличчя, в ділянці грудної клітини зліва не були небезпечними для життя, спричинили тривалий розлад здоров`я і за цими ознаками відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Дані ушкодження утворилися внаслідок дії тупих предметів, про що свідчить характер ушкоджень, та могли утворитися при нанесенні ударів руками, ногами, дерев`яним стільцем та подібними предметами. Характер, кількість та локалізація ушкоджень виключає можливість їх утворення при падінні з вертикального положення на площину;

- протокол проведення слідчого експерименту від 24.03.2020 за участю потерпілої ОСОБА_12 , згідно якого остання продемонструвала як ОСОБА_10 18.02.2020 знаходячись у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 , наносив їй удари. Зокрема, спочатку, коли вона сиділа на стільці, він наніс близько 4 ударів кулаком правої руки їй в обличчя, потім схопив її за одяг, стягнув зі стільця та наніс 1 удар в ділянку сідниць коліном, після чого штовхнув на підлогу. Вже коли вона лежала на підлозі, то наніс їй близько 4 ударів стільцем або якимось предметом по тулубу у ділянку спини та близько 2 ударів по тулубу у ділянку грудної клітини;

- висновок експерта № 302 від 17.04.2020, згідно якого виявлені у потерпілої тілесні ушкодження утворились внаслідок дії тупих предметів. Деякі з тілесних ушкоджень могли утворитись при обставинах вказаних потерпілою під час проведення слідчого експерименту, а саме при нанесенні ударів кулаками в обличчя, стільцем в ділянку грудної клітини. Кількість і локалізація ушкоджень не відповідає кількості та локалізації продемонстрованих ударів;

- протокол проведення слідчого експерименту від 20.02.2020 за участю ОСОБА_10 , згідно якого останній вказав на механізм нанесення ударів потерпілій. Зокрема, що він ударив потерпілу близько 3-4 разів в обличчя рукою, після чого вона впала, а він узяв стілець та почав її бити стільцем: наніс близько 4-5 ударів по тулубу у ділянку спини, а коли потерпіла втратила свідомість, то він витягнув її з квартири у під`їзд, тримаючи за одяг;

- висновок експерта № 314 від 17.04.2020, згідно якого ушкодження у ОСОБА_12 в ділянці обличчя та грудної клітки могли утворитись при обставинах вказаних ОСОБА_10 під час проведення слідчого експерименту, а саме при нанесенні ударів кулаками в обличчя, стільцем в ділянку грудної клітки.

Крім того, судом досліджено: показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які повідомили обставини, що стали їм відомі після вчинення злочину; картку виклику швидкої медичної допомоги, диск з аудіозаписами виклику від 19.02.2020, протокол огляду цього диску від 24.03.2020, карту виїзду екстреної медичної допомоги; відеозапис за 19.02.2020 з нагрудних камер поліцейських та протокол огляду вказаного диску, згідно якого працівники поліції приїхали на виклик за місцем проживання потерпілої ОСОБА_12 , де працівники бригади швидкої вже надавали допомогу потерпілій, яка мала очевидні тілесні ушкодження на обличчі та тілі.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Належним чином перевіривши заперечення сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, через відсутність у нього відповідного умислу, суд першої інстанції правильно визнав їх такими, що не відповідають дійсності та матеріалам кримінального провадження, виходячи із сукупності всіх фактичних обставин вчиненого злочину та наявності відповідних доказів.

Зокрема, обов`язковою ознакою складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 КК, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати можливість настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя кримінального правопорушення, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винної і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. Умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого, у виді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.

Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (ст. 128 КК) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 КК, за умови, якщо заподіяні тяжкі або середньої тяжкості тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною це правопорушення проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ч. 1 ст. 121 КК) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (ст. 128 КК) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих кримінальних правопорушень. Крім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених кримінальних правопорушеннях з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.

Як зазначено вище, ОСОБА_10 умисно наніс ОСОБА_12 удари ногами та стільцем по тулубу/спині, що підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами, в результаті чого потерпілій були заподіяні тілесні ушкодження у виді перелому 7-10 ребер справа, травматичного пневмотораксу, які були небезпечними для життя і за цією ознакою віднесені до тяжких тілесних ушкоджень.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що дії ОСОБА_10 носили активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками у виді заподіяння ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень існував прямий причинний зв`язок. Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень, свідчать про те, що ОСОБА_10 , завдаючи потерпілій ударів ногами та стільцем, діяв активно, наполегливо і цілеспрямовано, об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілої, тому дії ОСОБА_10 обґрунтовано отримали юридичну оцінку за ч. 1 ст. 121 КК.

Судом першої інстанції спростовані і твердження сторони захисту про можливість отримання потерпілою тілесних ушкоджень після того, як вона покинула житло обвинуваченого, оскільки відповідно висновку експерта № 301 від 17.04.2020 характер, локалізація та кількість отриманих ОСОБА_12 ушкоджень виключає можливість їх утворення при падінні з вертикального положення на площину, а характер таких тілесних ушкоджень свідчить про те, що вони могли утворитись при нанесенні ударів руками, ногами, стільцем та подібними предметами. При цьому, як потерпіла, так і обвинувачений під час проведення слідчих експериментів вказували на те, що удари завдавались саме руками, ногами та стільцем.

Тобто тяжке тілесне ушкодження було безпосереднім наслідком заподіяних саме ОСОБА_10 ударів в ділянку грудної клітини справа, а не результатом падіння ОСОБА_12 та удару об тверду поверхню чи заподіяння їй ушкоджень іншою особою.

Крім того, хоча потерпіла і обвинувачений під час проведення за їх участі слідчих експериментів не продемонстрували усієї кількості та локалізації ударів, але відомості, які кожен з них зазначив під час проведення слідчих дій у сукупності з висновком експерта № 301 від 17.04.2020 дають підстави стверджувати, що усі тілесні ушкодження, які отримала ОСОБА_12 , буди заподіяні саме ОСОБА_10 шляхом нанесення ударів.

Жодних підстав вважати протокол слідчого експерименту за участю потерпілої недопустимим доказом в розумінні ст. 87 КПК не встановлено.

Також судом першої інстанції наведені мотиви неврахування доводів сторони захисту в частині того, що під час вчинення кримінального правопорушення обвинувачений перебував у стані сильного душевного хвилювання та не усвідомлював свої дії.

Стан сильного душевного хвилювання являє собою короткочасну інтенсивну емоцію, яка домінує в свідомості людини, котра значною мірою (хоч і не повністю) втрачає контроль над своїми діями і здатність керувати ними. Цей стан полягає в домінуванні у свідомості особи сильної емоції, що знижує контроль особи над вчинком, певним чином гальмує інтелектуальну діяльність, викликає феномен «звуження» свідомості. Таким, що виник раптово, визнається стан сильного душевного хвилювання, процес виникнення і протікання якого характеризується неочікуваністю, миттєвістю, бурхливістю, швидкоплинністю.

Поведінка особи при сильному душевному хвилюванні регулюється не заздалегідь обміркованою метою, а тим почуттям, що повністю захоплює особистість і викликає імпульсивні, підсвідомі дії. Характерною рисою афектованого наміру є те, що він виникає під безперервним, дедалі зростаючим до критичної межі хвилювання тиском емоцій, й у цьому сенсі він (намір) набуває змушеного характеру. Своєрідно змінюючи свідомість і переломлюючи волю винної особи, стан афекту «спонукає» її розв`язувати проблему і конфліктну ситуацію. Це пов`язано з психофізіологічними характеристиками стану сильного душевного хвилювання, існування якого є несумісним із заздалегідь обдуманим умислом. Тобто якщо аналіз фактичних обставин кримінального провадження свідчить про те, що суб`єкт кримінального правопорушення мав достатньо часу, щоб обдумати та спланувати вчинення ним кримінального правопорушення, то у нього був відсутній стан сильного душевного хвилювання.

Фактичні обставини кримінального провадження не свідчать про те, що намір на заподіяння тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 виник раптово та негайно був реалізований (тобто між виникненням і реалізацією умислу не було розриву у часі). Дії обвинуваченого носили передбачуваний для неї характер - такий, що відповідав заздалегідь поставленій меті.

Будь-яких переконливих доказів тому, що обвинувачений під час події перебував у стані вираженої емоційної напруги, ступінь якої досягав такого рівня, який позбавляв його можливості усвідомлювати реальний зміст власних дій, повною мірою керувати ними та передбачати їх наслідки, матеріали провадження не містять.

Є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо недопустимості як доказу протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 через порушення його права на захист, оскільки відсутність захисника при слідчому експерименті не свідчить про те, що цей доказ є недопустимим з огляду на те, що участь захисника в цьому кримінальному провадженні не є обов`язковою (ст. 52 КК). При цьому до початку слідчої дії ОСОБА_10 були роз`яснені його права, клопотання про залучення захисника він не заявив, а сама по собі відсутність захисника не є підставою визнання доказу недопустимим, так як можливість реалізації своїх прав і законних інтересів для ОСОБА_10 була забезпечена належним чином.

Жодних підстав вважати, що ОСОБА_10 на момент проведення слідчого експерименту мав якісь психічні вади, що зумовлювало б обов`язкову участь захисника, з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що також підтверджується висновком судово-психіатричного експерта № 2 від 06.04.2020, згідно якого на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10 будь-яким психічним захворюванням не страждав, не виявляв ознак якого-небудь тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, знаходився в стані простого алкогольного сп`яніння, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, не є душевнохворою особою, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують покарання та відсутність обставин, які б його пом`якшували, і дійшов цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі строком 5 років, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого правопорушення, є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, і не потягне за собою порушення засад виваженості.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 10.08.2022 відносно ОСОБА_16 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4