29 квітня 2024 року Єдиний унікальний № 501/5105/23 Провадження № 1-кп/501/1/24
УХВАЛА

Іменем України

25 квітня 2024 року м. Чорноморськ

Іллічівського міського суду Одеської області у складі:

колегії суддів :головуючого ОСОБА_1 ,

суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4

номер справи 501/5105/23 номер провадження 1-кп/501/1/24

розглянувши у судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, що надійшов 08 грудня 2023 року від Чорноморської окружної прокуратури, номер кримінального провадження № 0000457 внесеного до ЄРДР від 12 липня 2023 року відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллічівську (Чорноморськ) Одеської області, громадянина України, маючого середньо-технічну освіту, не одруженого, на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей не маючого, офіційно не працевлаштованого, без реєстрації місця мешкання, не має постійного місця проживання, раніше судимий:

19 червня 2023 року Іллічівським міським судом Одеської області за ч. 3 ст. 297 Кримінального кодексу України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 297 Кримінального кодексу України,-

участь у справі приймали: прокурор ОСОБА_6 ,

захисник (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7 ,

обвинувачений (в режимі ВКЗ) ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад обставин клопотання.

08 грудня 2023 року до Іллічівського міського суду Одеської області від Чорноморської окружної прокуратури надійшли матеріали кримінального провадження за обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень - злочину, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 297 Кримінального кодексу України, із затвердженим обвинувальним актом.

В судовому засіданні прокурором Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_6 заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 .

В обґрунтування клопотання зазначає, що в ніч з 08 липня 2023 року на 09 липня 2023 року, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалося можливим, раніше знайомі між собою ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , перебували за місцем проживання ОСОБА_5 у приміщенні однокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у якій спільно відпочивали та розпивали спиртні напої.

Знаходячись у кімнаті квартири ОСОБА_5 сидів разом із ОСОБА_8 на ліжку, а ОСОБА_9 навпроти них на підлозі.

В цей час між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 виникла суперечка на ґрунті раптово-виниклих неприязних відносин, в ході якої у ОСОБА_5 раптово виник злочинний намір на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 .

В ході зазначеної суперечки, ОСОБА_5 сидячи на ліжку разом із ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, розуміючи суспільну небезпечність своїх дій, усвідомлюючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, маючи намір позбавити життя ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 пересів за спину останньої, взяв мотузку, яка перебувала біля ліжка у спальній кімнаті, намотав її на свої руки, та обхопивши ногами ОСОБА_8 накинув мотузку на її шию та став здавлювати, застосовуючи фізичну силу, шляхом удавлення та задушення з метою вбивства.

Після чого, переконавшись у тому, що ОСОБА_8 не подає жодних ознак життя, ОСОБА_5 послабив та відпустив з її шиї мотузку, отримавши бажаний результат від своїх злочинних дій, тобто настання смерті ОСОБА_8 .

В результаті умисних дій ОСОБА_5 , та внаслідок удавлення петлею шиї ОСОБА_8 , останній були заподіяні наступні тілесні ушкодження:одиночна, незамкнена, розташованої майже горизонтально, странгуляційної борозни шкіри шиї, що розташована на межі верхньої і середньої третини шиї у вигляді гладкої і нерівномірно вираженої смуги без відбитка матеріалу петлі; лівий кінець борозни розташований на лівій бічній поверхні шиї і на 4,5 см нижче лівого кута нижньої щелепи, на передній поверхні шиї борозна розташована вище верхнього краю щитоподібного хряща і на 2,0см нижче місця переходу шиї в підборіддя, на правій бічній поверхні шиї борозна розташована на 5,0см нижче правого кута нижньої щелепи і правий кінець борозни розташований на правій задньо-бічній поверхні шиї і на 8,0см нижче соскоподібного відростку правої скроневої кістки; з урахуванням вищезазначеного площина борозни орієнтована спереду-назад, декілька знизу-вверх і справа-наліво; вогнищевий крововилив в підлеглих м`яких тканинах шиї справа і відповідно по локалізації дну борозни, яке утворене прижиттєво і за декілька хвилин до смерті ОСОБА_8 (що зумовлено довжиною періодів і стадій механічної асфіксії), та після утворення якої постраждала не могла пересуватись та вчиняти якісь цілеспрямовані дії (ходити, бігти, повзти, та ін.). Дане тілесне ушкодження призвело до розвитку небезпечного для життя явища асфіксії і згідно з п. 2.1.2., п. 2.1.3. (у) «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» містить ознаки ТЯЖКОГО тілесного ушкодження та перебуває в прямому причинному зв`язку з механічною асфіксією, в результаті якої настала смерть ОСОБА_8 ;закрита травма грудної клітини: крововилив в м`язах грудної клітини зліва, в проекції грудино-ключичного зчленування (надключичної ділянки); перелом п`ятого і шостого лівих ребер між внутрішнім краєм лопатки і навколохребтовою лінією, з крововиливом в навколишніх м`яких тканинах; закриті переломи п`ятого і шостого лівих ребер, з урахуванням локалізації, могли утворитись одномоментно від дії тупого предмету з обмеженою травмуючою поверхнею, індивідуальні особливості якого в ушкодженнях не відобразилися та виявлення в пристінковій плеврі і міжреберних м`язах в ділянці переломів ребер та в глибоких шарах підшкірно-жирової клітковини і прилеглих до ребер м`язах спини в проекції переломів блідо-червоних крововиливів з нечіткими контурами, а також виявлення жирової емболії судин легень слабкого ступеня і відсутність реактивних змін в крововиливу в м`язах грудної клітини зліва в проекції гудино-ключичного зчленування (надключичної ділянки) свідчать про те, що зазначені тілесні ушкодження, які утворилися прижиттєве та за невизначено короткий проміжок часу, що передував настанню смерті та після утворення яких постраждалі зазвичай можуть пересуватись і вчиняти якісь цілеспрямовані дії (ходити, бігти, повзти, та ін.). Як окремо взяті, у живих осіб: - закриті переломи ребер не містять ознак небезпеки для життя та за своїм характером і перебігом зазвичай призводять до розладу здоров`я на строк понад трьох тижнів і за цим критерієм, згідно з п. 2.2.2 «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» містять ознаки тілесних ушкоджень СЕРЕДНЬОЇ тяжкості; - крововилив в м`язах грудної клітини зліва, в проекції грудино-ключичного зчленування (надключичної ділянки) не містить ознак небезпеки для життя та за своїм характером і перебігом зазвичай має незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше шести днів і за цим критерієм, згідно з п. 2.3.5. «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р), містять ознаки ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень;численні садна, які розташовані: на передній поверхні грудної клітини, вздовж грудини; на передній поверхні правого плечового суглоба та на зовнішній поверхні цього суглоба; на зовнішній поверхні лівого плечового суглоба; на передньо-бічній поверхні грудної клітини справа, вздовж реберної дуги і між середньою ключичною і передньою пахвовою лініями; на лівій бічній поверхні грудної клітини, по середній пахвовій лінії та на рівні сьомого і восьмого ребер; на передній поверхні правого колінного суглоба; на передній і зовнішній поверхнях лівого колінного суглоба;численні синці, які розташовані: на передньо-зовнішній поверхні правого плеча, на межі середньої і верхньої третини його (в кількості чотирьох); на задній поверхні в верхній, середній і нижній третинах правого передпліччя (загальною кількістю трьох); на зовнішній поверхні правого зап`ястка з переходом на тильну поверхню основи першого пальця кисті; на передній поверхні в верхній третині лівого плеча; задній поверхні і від рівня верхньої третини до рівня межі середньої і нижньої третини лівого плеча; на задньо-внутрішній і задньо-зовнішній поверхнях лівого ліктьового суглоба (в кількості двох); на задньо-внутрішній поверхні в нижній третині лівого передпліччя (біля зап`ястка); на передній поверхні в верхній третині лівого стегна, а також на зовнішній поверхні в середній третині цього стегна;численні садна та синці, з урахуванням їх морфологічних особливостей (садна з помірно м`якими поверхнями темно-коричневого кольору майже на рівні навколишньої шкіри та синці блідо багряно-синього кольору з нечіткими контурами) можуть свідчити про те, що дані тілесні ушкодження утворилися прижиттєво та за невизначений проміжок часу в межах від декількох годин до не більш однієї доби, від дії тупого (-их) предмету (-ів) чи удару (-ів), індивідуальні особливості якого (-их) в ушкодженнях не відобразилися та після утворення яких, постраждалі зазвичай можуть пересуватись і вчиняти якісь цілеспрямовані дії (ходити, бігти, повзти, та ін.). Дані тілесні ушкодження у живих осіб не містять ознак небезпеки для життя і, як окремо так і разом взяті, за своїм характером і перебігом, зазвичай мають незначні скороминучі наслідки тривалістю не більше шести днів і за цим критерієм, згідно з п. 2.3.5. «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995р.), містять ознаки ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_8 настала від механічної асфіксії внаслідок удавлення петлею та враховуючи характер і локалізацію странгуляційної борозни на шкірі шиї трупа ОСОБА_8 , перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням її смерті.

Інші тілесні ушкодження, що були виявлені могли бути утворені при зверненні відповідними частинами тіла потерпілої до травмуючого (-их) предмету (-ів).

В цей час, за всіма діями ОСОБА_5 спостерігав ОСОБА_9 , проте жодних активних фізичних дій не вжив для попередження настання її смерті.

Далі, залишаючись в приміщенні квартири свого мешкання ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії зняв з трупа ОСОБА_8 носильний одяг та спідню, білизну, після чого, діючи повторно, здійснив статевий акт з трупом ОСОБА_8 . Тобто вчинив наругу над тілом ОСОБА_8 шляхом здійснення акту некрофілії скоєння статевого акту з небіжчицею.

Після глумління над трупом ОСОБА_8 . ОСОБА_5 сховав його під ліжком в приміщенні спальної кімнати за місцем мешкання.

Далі, з метою приховування і знищення слідів скоєного умисного злочину ОСОБА_5 взяв носильний одяг, який разом із сумкою потерпілої та її особистими речами, поклав до полімерного пакету сірого кольору «Сусіди», який в подальшому разом із ОСОБА_9 відніс і викинув до сміттєвих баків неподалік супермаркету «Таврія-В», що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Після цього, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 розійшлися, кожен за місцем свого проживання.

Крім цього, проведеним досудовим розслідуванням встановлено, що наступного дня, тобто 10 липня 2023 року у вечірній час доби, більш точний час в ході досудового розслідування встановити не надалося можливим, ОСОБА_9 прийшов до ОСОБА_5 за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , у якому продовжував знаходитися оголений труп ОСОБА_8 , який перебував в приміщенні спальної кімнати квартири під ліжком, де вони почали спільно вживати спиртні напої.

Через деякий час, на прохання ОСОБА_5 з метою приховування і знищення слідів скоєного ОСОБА_5 . особливо тяжкого умисного злочину, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 маючи умисел на заздалегідь не обіцяне приховування злочину, діючи умисно, заздалегідь не обіцяно, знайшовши у вищевказаному приміщенні кімнати ковдру дістали з-під ліжка труп ОСОБА_8 , загорнули його в ковдру після чого витягнули на балкон.

Далі, намагаючись приховати вчинений ОСОБА_5 злочин, домовившись про свої подальші дії направлені на приховування трупа ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишився з трупом на балконі, щоб викинути труп з третього поверху балкону вниз до порожнього сміттєвого баку, який мав підкотити ОСОБА_5 .

В подальшому, ОСОБА_5 вийшов на вулицю, знайшов та підкотив сміттєвий бак під балкон своєї квартири, з якого ОСОБА_9 викинув труп ОСОБА_8 , однак труп не попав в середину сміттєвого баку у зв`язку з тим, що впав на землю.

Злякавшись від побаченого та того факту, що за діями ОСОБА_5 та ОСОБА_9 можуть спостерігати сторонні особи, ОСОБА_9 вирішив залишити помешкання ОСОБА_5 і втекти з місця скоєного злочину.

В свою чергу, ОСОБА_5 перемістив труп ОСОБА_8 із підлоги в середину сміттєвого баку, та раптово передумавши вийняв його звідти без ковдри і тягнучи за різні частини тіла, через вулицю та по сходах під`їзду затягнув на третій поверх до приміщення своєї квартири, де і залишив.

В подальшому, 12 липня 2023 року в ранковий час доби, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_5 відчувши трупний запах в приміщенні кімнати за місцем свого мешкання, дістав труп ОСОБА_8 з-під ліжка, загорнув його до ковдри, та помістив труп до дерев`яної тумби, яка знаходилася у приміщенні квартирі.

Після цього, ОСОБА_5 розуміючи, що самотужки не зможе винести тумбу у якій знаходився труп ОСОБА_8 звернувся до свого знайомого ОСОБА_10 , якого попросив допомогти винести з квартири тумбу не повідомляючи про вміст тумби всередині.

В подальшому, цього ж дня, у ранковий час доби, ОСОБА_5 разом із ОСОБА_10 , винесли тумбу з трупом ОСОБА_8 з приміщення квартири, залишивши її біля сміттєвих баків, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

12 липня 2023 року виїздом на місце СОГ ВП № 1 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області біля сміттєвих баків навпроти житлового будинку АДРЕСА_3 в дерев`яній тумбі виявлено труп ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ознаками насильницької смерті.

14 липня 2023 року та 7 грудня 2023 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 297 Кримінального кодексу України.

В ході досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, а саме : п.1 ч.1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України підозрюваний ОСОБА_5 може: переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, що підтверджується тим, що ОСОБА_5 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, також тим, що у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, він може намагатись уникнути відповідальності шляхом переховування. У разі визнання судом винним, йому загрожує виключно реальне покарання у вигляді позбавлення волі строком від 7 років до 15 років, у зв`язку із чим неможливе застосування вимог ст. 75, 76 Кримінального кодексу України.

п.3 ч.1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, оскільки вони є знайомими та сусідами підозрюваного ОСОБА_5 , активно сприяють встановленню всіх обставин скоєння кримінального правопорушення, дають правдиві викривальні покази, в судовому засідання допитані не були , у зв`язку із чим обвинувачений може на них незаконно впливати з метою зміни наданих показань або ненадання ними показань враховуючи обізнаність ОСОБА_5 про місце роботи та проживання свідків.

п.5 ч.1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки офіційно не працевлаштований, не має постійного джерела доходів та місця проживання, неодноразово притягався до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 Кримінального процесуального кодексу України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. За таких обставин до допиту вказаних свідків в суді на стадії судового розгляду зберігається вказаний ризик.

Враховуючи викладене, вважає є всі підстави для продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою, строком на 2 місяці, без визначення застави враховуючи положення п. 1 ч. 4 ст. 183 Кримінального кодексу України.

Позиція учасників судового процесу.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав та прохав його задовольнити з підстав зазначених в ньому.

Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував проти продовження йому строку тримання під вартою.

Захисник на окрему процесуальну дію ОСОБА_7 не заперечувала проти продовження строку тримання його під вартою, підтримала позицію свого підзахисного.

Колегія суддів вислухавши учасників судового процесу, дослідивши докази надані до клопотання вирішує наступне.

Мотивувальна частина та застосовані судом правові норми.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 Кримінального процесуального кодексу України.

Положення статті 197 Кримінального процесуального кодексу України передбачають, що строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання, а також те, що строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Стаття 199 Кримінального процесуального кодексу України встановлює порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до статті 199 Кримінального процесуального кодексу України, розглядаючи клопотання про продовження строків тримання під вартою, слідчий суддя повинен з`ясувати конкретні причини тривалого тримання особи під вартою чи не допущено безпідставне тривале розслідування, інші обставини, що свідчать про невиправдано тривале тримання під вартою, чи не з`явилися причини, що дозволяють скасувати тримання під вартою та застосувати альтернативний запобіжний захід.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Так, в обґрунтування наявності ризику переховування обвинуваченого від суду прокурор наводить наступні доводи: тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа, як вбачається з обвинувального ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора, що тяжкість інкримінованого злочинів є вагомим доводом, що збільшує ризик переховування від суду.

При цьому суд враховує правову позицію ЄСПЛ у рішенні у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому лише тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Крім того, прокурор посилається на ризик незаконного впливу на свідків які не були допитані в судовому засідані.

Так, після відкриття матеріалів кримінального провадження стороні захисту обвинувачений дізнався про обсяг зібраних доказів, у тому числі свідків, показання яких, на думку сторони обвинувачення підтверджують його вину у вчиненні інкримінованого правопорушення, які можуть бути допитані у судовому засіданні.

Оцінюючи можливість впливу на свідків, суд, виходить із передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини перша та друга статті 23, стаття 224 Кримінального процесуального кодексу України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 Кримінального процесуального кодексу України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина четверта статті 95 Кримінального процесуального кодексу України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків, потерпілого та дослідження їх судом.

Разом із цим, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, а отже і з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків обвинувачений знає як їх персональні данні, так і зміст наданих ними показань на стадії досудового розслідування.

Вказане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу зі сторони обвинуваченого на свідків з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань, що в свою чергу зможе перешкодити проведенню належного судового розгляду.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що ризик незаконного впливу на свідків, потерпілу сторону та перешкоджання провадженню іншим чином, у цьому кримінальному провадженні не зменшився та продовжує існувати, що обумовлює необхідність застосування до обвинуваченого запобіжного заходу з метою запобігання цьому ризику.

Суд вказує, що принцип змагальності, як загальна засада кримінального провадження, передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. При цьому сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з вимогами пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини, обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Кримінального процесуального кодексу України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 липня 2011 року, Суд зазначив (п. 175 справи), що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчините правопорушення.

За даними матеріалів кримінального провадження ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч.3 ст. 297 Кримінального кодексу України.

Обставини здійснення обвинуваченим конкретних дій та доведеність його винуватості, дослідження та оцінка зібраних у справі доказів з точки зору їх належності та допустимості потребують перевірки і оцінки у кримінальному провадженні під час судового розгляду по суті.

Такий висновок цілком узгоджується і з правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує і превентивний характер такого запобіжного заходу, тяжкість злочину, відсутність соціальні зв`язки обвинувачуваного та характеризуючи його особу дані, відсутність постійного джерела доходу, стан здоров`я, те що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, зважає на те, що під час досудового слідства встановлено, а в судовому засіданні підтверджено наявність ризиків, передбачених статтею та відтак приходить до висновку, що докази та обставини, на які посилається прокурор, дають достатні підстави суду вважати, що для запобігання ризиків, які зазначені у клопотанні та наведені у судовому засіданні, застосування більш м`якого запобіжного заходу є недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання згаданих ризиків і є співмірним та доцільним за для забезпечення дієвості даного кримінального провадження.

При цьому обрання інших запобіжних заходів також є неможливим в силу наступних обставин.

Обрання запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, на думку суду, в даному випадку буде неефективним з огляду на те, що істотною відмінністю цього запобіжного заходу від особистого зобов`язання є те, що реалізація особистої поруки передбачає менше обмеження прав і свобод обвинувачуваного, ніж інші запобіжні заходи, зокрема, особисте зобов`язання, яке також, як вважає суд, в даному конкретному випадку не спроможне забезпечити досягнення цілей у кримінальному провадженні та нівелювати наявні ризики.

Крім того, до органу досудового розслідування та суду не надходило заяв від жодних осіб про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 Кримінального процесуального кодексу України і зобов`язуються, за необхідності, доставити його до суду на першу про те вимогу.

Застосування ж запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту також не гарантуватиме виконання покладених на обвинувачуваного обов`язків, оскільки ОСОБА_5 , не має постійного місця проживання , усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі, незважаючи на покладені на нього обов`язки, може покинути місце свого проживання з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, суд зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Враховуючи, що ОСОБА_5 звинувачується за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України, підстави обрання йому виключного запобіжного заходу є цілком обґрунтованими.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що обмеження обвинуваченого права на свободу в даному випадку є виправданим, наявність ризиків, передбачених ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, у такому їх ступені, який є підставою для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даній стадії судового провадження та неможливості застосувати більш м`який запобіжний захід, суд вважає доцільним продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому та відмовити стороні захисту в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу.

Разом з цим, відповідно до п. п. 1, 2 ч. 4 ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні:1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування;2) щодо злочину, який спричинив загибель людини.

З врахуванням сукупності викладених обставин, даних про особу обвинувачуваного, в силу характеру кримінальних правопорушень, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 для забезпечення належного виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, єдиним запобіжним заходом, який надасть можливість запобігти усім вищевказаним ризикам, є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Висновок суду.

Оцінивши надані докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку колегія судді доходить висновку, що докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 Кримінального процесуального кодексу України, у зв`язку з чим обвинуваченому слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

На підставі викладеного керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 194, 196 197, 205, 206, 309, 315, 372 Кримінального процесуального кодексу України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Чорноморської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 3 ст. 297 Кримінального кодексу України задовольнити.

Продовжити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Іллічівськ (Чорноморськ) Одеської області, громадянина України, маючого середньо-технічну освіту, не одруженого, на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей не маючого, офіційно не працевлаштованого, без реєстрації місця мешкання, не має постійного місця проживання - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 діб, тобто до 23 червня 2024 року включно.

Розмір застави не визначати.

Повний текст ухвали проголошено 26 квітня 2024 року о 09:00 годині.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а підозрюваним - в цей же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

/