ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1268/24 Справа № 176/1624/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника, - адвоката ОСОБА_6 на вирок П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000018, щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жовті Води Дніпропетровської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, який не працює, має на утриманні неповнолітню дитину, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 14 липня 2009 року вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровській області за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 3 роки;

- 24 січня 2013 року вироком Жовтоводського міського суду Дніпропетровській області за ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України до 8 років 6 місяців позбавлення волі; звільнений по відбуттю строку покарання 31 серпня 2018 року, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

в режимі відеоконференції

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2023 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів.

За цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що 07.01.2019 року приблизно о 18 год. 15 хв., більш точного часу під час досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_5 перебуваючи поблизу буд. АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до ОСОБА_9 , маючи злочинний умисел на спричинення будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому, підійшов до останнього, та став сперечатись із ОСОБА_9 , після чого одразу наніс один удар кулаком правої руки по обличчю. З метою захиститись від вказаного удару, ОСОБА_9 зробив крок назустріч ОСОБА_5 , намагаючись нанести удар у відповідь, однак не влучив, та послизнувшись на слизькій поверхні, впав на землю. Після чого ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел направлений на спричинення будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 почав наносити множинні удари ногами та руками по обличчю та тулубу потерпілого ОСОБА_9 , утримуючи потерпілого в положенні лежачи на землі, придавивши до землі, обмеживши рухи потерпілого та не даючи йому змоги захищатись від ударів. В цей час, ОСОБА_9 , звільнившись від захвату, в якому його утримував ОСОБА_5 , підвівся на ноги та хотів відійти, однак ОСОБА_5 схопив потерпілого за курточку та став вести в сторону під`їзду АДРЕСА_3 . Побачивши людей, які вибігли на вулицю та стали захищати потерпілого ОСОБА_9 , останній покинув місце події. У результаті протиправних дій ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження: закриті переломи задніх відрізків ІІІ-го, VІ-ІХ-го ребер зі зміщенням та заходженням відламків, напружений травматичний пневмоторакс, гідроторакс; закрита тупа черепно-мозкова травма: струс головного мозку; синці на шкірі обох нижніх повік; рвана рана лівого вуха (хірургічно оброблена); суха перфорація та тріщина нижньої стінки слухового проходу зліва, після травматичний мезоотит (запалення середнього вуха), які відносяться до категорії тяжких, небезпечних для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчиться смертю, а також до категорії легких.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 121 КК України, як спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляції:

- обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування вказує на надмірно суворе покарання, яке не відповідає його особі та обставинам справи. Зазначає, що він не порушував умов умови домашнього арешту, перебуває у шлюбі, має дітей. Зазначає, що його дії мали бути кваліфіковані за ст. 124 КК України, як заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони, оскільки потерпілий був в стані алкогольного сп`яніння та саме потерпілий розпочав бійку.

- захисник ОСОБА_6 просить вирок щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити йому більш м`яке покарання за ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України.

В обґрунтування вказує, що судом не було враховано, що ОСОБА_5 має на своєму утриманні неповнолітню дитину, родину, працює і фактично є єдиним годувальником у родині.

Таким чином, захисник вважає, що за наведених обставин, ОСОБА_5 можливо призначити більш м`яке покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Заслухавши обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи і вимоги своїх апеляційних скарг, просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази беззаперечно вказують на вину ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме спричиненні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

При цьому, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на неправильну кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 121 КК України і необхідності перекваліфікації його дій за ст. 124 КК України, не знайшли свого підтвердження при перегляді вироку.

Обвинувачений ОСОБА_5 фактично не заперечує спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, однак зазначає, що ініціатором конфлікту був саме потерпілий, та він був вимушений перевищити межі необхідної оборони.

Так, за наданими безпосередньо у суді першої інстанції показами потерпілого ОСОБА_9 , коли він вийшов поспілкуватися з ОСОБА_5 , останній почав його бити та коли він впав, обвинувачений почав наносити удари руками і ногами. Вказав, що ОСОБА_5 першим наніс йому удар, потім розпочалася бійка.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_10 повідомила, що побачила, як ОСОБА_5 тримав ОСОБА_9 за комір і говорив, що його взагалі треба вбити; у ОСОБА_9 було відірване вухо, перебитий ніс.

Заподіяння ОСОБА_5 тілесного ушкодження ОСОБА_9 також повідомила суду першої інстанції свідок ОСОБА_11 , яка повідомила, що перед тим як розпочалася бійка, ОСОБА_9 підбіг до ОСОБА_5 і чи штовхнув, чи вдарив його в живіт, а у відповідь ОСОБА_5 правою рукою вдарив в обличчя ОСОБА_9 , після чого почалася бійка.

Наведені у вироку покази потерпілого та свідків узгоджуються між собою, не мають будь яких суперечностей і не містять у собі даних чи інформації, яка б свідчила про наявність з боку ОСОБА_9 таких дій по відношенню до обвинуваченого ОСОБА_5 , які б обумовили необхідність перевищувати межі необхідної оборони та завдавати потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Підстави для недовіри або сумнівів щодо особи потерпілого та свідків, а також правдивості та об`єктивності свідчень цих осіб, відсутні, останні були попереджені про кримінальну відповідальність та приведені до присяги, ознайомлені з правами, визначеними ст. 63 Конституції України, а їхні пояснення є послідовними та логічними, доповнюють один одного, та узгоджуються між собою та іншими дослідженими письмовими доказами по справі, що підтверджують вину ОСОБА_5 саме у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, зокрема: протоколом проведення слідчого експерименту за участі судово-медичного експерта ОСОБА_12 , в ході проведення якого потерпілий ОСОБА_9 показав як і за яких обставин йому були спричинені тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції також дослідив висновок експерта № 40 «Е» Д/29 «Е» від 22 квітня 2019 року, відповідно до якого, виявлені у потерпілого ОСОБА_9 тілесні ушкодження могли бути спричинені за тим механізмом, на які вказав потерпілий під час проведення з ним слідчого експерименту, тобто при множинних ударах по обличчю та по голові кулаками та/або ногами.

Згідно дослідженого судом першої інстанції висновку експерта № 29 «Е»/28 «Е» від 01 квітня 2019 року, виявлені у потерпілого ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді закритих переломів задніх відрізків ІІІ-го, VІ-ІХ-го ребер зі зміщенням та заходженням відламків, які були ускладнені розвитком напруженого травматичного пневмотораксу та гідротораксу, відносяться до категорії тяжких, небезпечних для життя, що в момент заподіяння (завдання).

Допитаний судом першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_12 , підтвердив вказані вище висновки та зазначив, що під час проведення слідчого експерименту, ОСОБА_9 вказував, що по голові йому було нанесено не менше 8-10 ударів.

Також, в суді першої інстанції було досліджено акт судово-медичного дослідження (обстеження) № 03 від 16 січня 2019 року, відповідно до якого, у ОСОБА_5 тілесних ушкоджень не виявлено.

За наведеного вище, не є прийнятними зауваження обвинуваченого ОСОБА_5 стосовно того, що саме потерпілий розпочав бійку, а він заподіяв останньому тяжких тілесних ушкоджень, оскільки перевищив межі необхідної оборони.

При перевірці даної версії обвинуваченого ОСОБА_5 щодо необхідності кваліфікації його дій за ст. 124 КК України, враховується правова позиція, викладена у постанові судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27.11.2014 року у справі № 5-34кс14, де визначено, що для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Згідно ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).

Отже, право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Відповідно до оскаржуваного вироку, судом першої інстанції ретельно дослідженні ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони, характерних для умисного тяжкого тілесного ушкодження, які були співставлені з фактичними обставинами вчиненого злочину, висновками судово-медичних експертиз, показами потерпілого свідків в їх взаємозв`язку, що призвело до вмотивованого висновку про те, що умисні дії обвинуваченого ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки досліджені під час судового розгляду справи докази свідчать про направленість умислу обвинуваченого саме на спричинення ушкоджень потерпілому, а не на перевищення меж необхідної оборони.

Наведеними обставинами поза розумним сумнівом підтверджується, що ОСОБА_5 на час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення не перебував у стані необхідної оборони.

Як було встановлено, між ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_9 виникла сварка, яка перейшла у обопільну бійку, втім матеріалами справи не підтверджується, що дії потерпілого при цьому створювали реальну загрозу життю та здоров`ю обвинуваченого.

Тим більше, відсутність у потерпілого ОСОБА_9 будь-яких тілесних ушкоджень, свідчить про відсутність підстав для обвинуваченого ОСОБА_5 застосовувати у бійці з потерпілим ОСОБА_9 такий захід для вжиття необхідної оборони, зокрема, як шляхом нанесення потерпілому по голові не менше 8-10 ударів кулаками та ногами.

Сукупність цих дій свідчить про цілеспрямованість, усвідомлення їх суспільно небезпечного характеру та бажання настання від них негативних наслідків, тобто про умисне заподіяння обвинуваченим потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на те, що він себе захищав, оскільки потерпілий ОСОБА_9 перебував в стані алкогольного сп`яніння, слід оцінювати критично, оскільки вони не мають об`єктивного підтвердження та не утворюють самі по собі умов для необхідності перевищення меж необхідної оборони.

Отже, версія обвинуваченого ОСОБА_5 щодо агресивної поведінки з боку потерпілого ОСОБА_9 щодо нього, не свідчить про наявність таких обставин, які б свідчили про реальну загрозу його життю чи здоров`ю та необхідність і достатність для негайного відвернення чи припинення посягання в даній обстановці, шляхом заподіяння потерпілому множинних ушкоджень.

Належність та допустимість покладених в основу вироку доказів сумнівів не викликає. Висновки суду та оцінка доказів по справі, викладенні в оскаржуваному вироку з достатньою повнотою, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо правильності таких висновків, їх сукупність у взаємозв`язку є достатньою для висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а тому суд першої інстанції зробив об`єктивний і правильний висновок про винуватість обвинуваченог у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого на ст. 124 КК України, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_5 , не вбачається.

Таким чином, при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції були встановлені та досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, висновки суду про винність обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України у вироку належним чином мотивовані, ґрунтуються на сукупності зібраних та всебічно оцінених доказах. Рішення прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).

Щодо вимог апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника про зміну вироку і призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, то вони не є переконливими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону та врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є тяжким, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, не працює.

Обставин, які пом`якшують покарання, не встановлено.

В той же час, судом об`єктивно враховано наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме рецидив злочинів.

При призначенні покарання суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання виключно у виді реального відбуття покарання в межах санкції інкримінованої статті більш наближеного до мінімального, і його розмір не є максимальним. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З таким видом і розміром призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_5 погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання є достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

За загалом вище наведеного, підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. ст. 69, 75 КК України, колегія суддів не знаходить.

Таким чином, суд першої інстанції врахував всі обставини по справі, в тому числі й ті, на які посилається сторона захисту в своїх апеляціях щодо пом`якшення покарання, та призначив обвинуваченому ОСОБА_5 покарання яке відповідає особі винного, і яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових і іншими кримінальних правопорушень.

Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З врахуванням наведеного, призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом першої інстанції відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для його пом`якшення не вбачається.

Таким чином, з огляду на разом вищенаведене, судом першої інстанції ухвалено вирок, який є законним, обґрунтованим, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, в їх сукупності, взаємозв`язку і достатності, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи в повній мірі, а тому відсутні підстави для скасування чи зміни вироку з тих мотивів, які наведені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника, - адвоката ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Вирок П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000018, щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4