КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №760/6653/24 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-сс/824/3515/2024 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду, у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.03.2024,

за участю:

особи яка подала скаргу ОСОБА_6 ,

представника - адвоката ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.03.2024 скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність НАБУ у порядку ст. 303 КПК України щодо невнесення відомостей до ЄРДР - повернуто.

В обґрунтування свого рішення слідчий суддя зазначив, що з матеріалів скарги слідує, що заявник оскаржує бездіяльність уповноваженої особи НАБУ щодо невнесення відомостей до ЄРДР про вчинення корупційних злочинів, досудове розслідування яких віднесено до підслідності НАБУ з посиланням на п.2 ч.5 ст. 216 КПК України, а відтак судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у даному випадку має здійснюватися саме слідчими суддями Вищого антикорупційного суду.

ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду та порушення норм матеріального права, просить ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.03.2024 про повернення скарги скасувати та прийняти нову постанову, якою зобов`язати Солом`янський районний суд м. Києва розглянути скаргу на бездіяльність уповноважених осіб НАБУ про невнесення заяви про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що він оскаржує бездіяльність осіб НАБУ щодо невнесення до ЄРДР відомостей за його заявою від 05.03.2024 про вчинення службовою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі - ФГВФО) кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.5 ст. 191 КК України, які є корупційними правопорушеннями. Апелянт зазначає, що у п.1 ч.5 ст. 216 КПК України вказано перелік суб`єктів можливого вчинення корупційного кримінального правопорушення, за умови наявності якого склад злочину відноситься до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, втім службова особа ФГВФО не входить до переліку суб`єктів, передбачених п.1 ч.5 ст. 216 КПК України, відтак умова, передбачена п.1 ч.5 ст. 216 КПК України, відсутня.

Також апелянт зазначає, згідно п.2 ч.5 ст. 216 КПК України Вищому антикорупційному суду підсудні кримінальні провадження стосовно кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 364, 191 КК України, за умови, якщо їх вчинено службовою особою державного органу, правоохоронного органу, військового формування, органу місцевого самоврядування, суб`єкта господарювання, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків та якщо предмет кримінального правопорушення або розмір завданої шкоди у дві тисячі і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення кримінального правопорушення.

Апелянт вказує, що у заяві про вчинене кримінальне правопорушення зазначено про вчинення службовою особою ФГВФО кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч.5 ст. 191 КК України, що спричинило ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» істотної шкоди та тяжких наслідків у вигляді прямих збитків у загальному розмірі 8 160 741 143,93 грн. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 3 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» №4452-VІ від 23.02.2012, ФГВФО є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Положеннями ч.2 ст. 3 Закону встановлено, що ФГВФО є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. ФГВФО є економічно самостійною установою, що не має на меті одержання прибутку (ч.3 ст. 3 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Також, згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФГВФО (код 21708016) є державною організацією, засновником ФГВФО є Кабінет Міністрів України та Національний банк України, розмір внеску засновників до статутного фонду - 0,00 грн. Таким чином, апелянт вказує, що зміст норм щодо правового статусу ФГВФО не дає підстави для віднесення його до суб`єктів, визначених у п.2 ч.5 ст. 216 КПК України.

Крім того, апелянт зазначає, що наділення ФГВФО повноваженнями та функціями органу державної влади не перетворює цю державну організацію у державний орган, з урахуванням визначеного у Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правового статусу ФГВФО і таким чином, на думку апелянта, службова особа ФГВФО не входить до переліку суб`єктів, передбачених п.2 ч.5 ст. 216 КПК України, а за такого, умова, передбачена п.2 ч.5 ст. 216 КПК України, відсутня.

Також апелянт вказує, що умова, яка міститься у п.3 ч.1 ст. 216 КПК України, вимагає, щоб кримінальне правопорушення, передбачене ст. 369 КК України, було вчинено щодо службової особи, визначеної у ч.4 ст. 18 КК України або пункті 1 цієї частини. Як вбачається зі змісту заяви про вчинене кримінальне правопорушення, заявник не зазначає про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України і таким чином, скарга на бездіяльність слідчого НАБУ не відповідає і ознаці, визначеній п.3 ч.5 ст. 216 КПК України.

Враховуючи викладене, апелянт вказує, що скарга на бездіяльність слідчого НАБУ про невнесення заяви про злочин до ЄРДР не відповідає критеріям. Визначеним у ст. 33-1 КПК України з урахуванням положень п.п.1-3 ч.5 ст. 216 КПК України, а тому розгляд такої скарги та прийняття рішення за результатами її розгляду не відноситься до компетенції Вищого антикорупційного суду.

Отже, на думку апелянта, скарга на бездіяльність уповноважених осіб НАБУ щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення щодо складу злочину, який не віднесено до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, має розглядатися слідчим суддею Солом`янського районного суду м. Києва, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться НАБУ, у зв`язку з чим слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва в ухвалі від 22.03.2024 помилково дійшов висновку про повернення скарги на бездіяльність уповноважених осіб НАБУ.

Представник НАБУ, будучи належним чином повідомленим про день та час апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, будь - яких клопотань про відкладення розгляду провадження не направив. Враховуючи наведене та вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність представника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_6 та його представника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 304 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність НАБУ у порядку ст. 303 КПК України щодо невнесення відомостей до ЄРДР.

Повертаючи скаргу, слідчий суддя виходив з того, що заявник оскаржує бездіяльність уповноваженої особи НАБУ щодо невнесення відомостей до ЄРДР про вчинення корупційних злочинів, досудове розслідування яких віднесено до підслідності НАБУ з посиланням на п.2 ч.5 ст. 216 КПК України, а тому судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у даному випадку має здійснюватися слідчими суддями Вищого антикорупційного суду.

Проте, з таким висновком слідчого судді колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.33-1 КПК України, Вищому антикорупційному суду підсудні кримінальні провадження стосовно корупційних кримінальних правопорушень, передбачених в примітці статті 45 Кримінального кодексу України, статтями 206-2, 209, 211, 366-2, 366-3 Кримінального кодексу України, якщо наявна хоча б одна з умов, передбачених пунктами 1-3 частини п`ятої статті 216 Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 2 ст.33-1 КПК передбачено, що слідчі судді Вищого антикорупційного суду здійснюють судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду відповідно до частини першої цієї статті.

Як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_6 оскаржує бездіяльність уповноважених осіб НАБУ щодо невнесення до ЄРДР відомостей за його заявою від 12.03.2024 про вчинення службовою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (ФГВФО) кримінальних правопорушень, передбачених ст. 364, ст. 191 КК України, які є корупційними кримінальними правопорушеннями.

Згідно примітки до статті 45 КК України, корупційними кримінальними правопорушеннями відповідно до цього Кодексу вважаються кримінальні правопорушення, передбачені статтями 191, 262, 308, 312, 313, 320, 357, 410 у випадку їх вчинення шляхом зловживання службовим становищем, а також кримінальні правопорушення, передбачені статтями 210, 354, 364, 364-1, 365-2, 368-369-2 цього Кодексу.

При цьому, в п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК України вказано перелік суб`єктів можливого вчинення корупційного кримінального правопорушення, за умови наявності якого склад злочину відноситься до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду.

Разом з тим, службова особа ФГВФО не входить до переліку суб`єктів, передбачених п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК України, а за такого, умова, передбачена п. 1 ч. 5 ст. 216 КПК України, відсутня.

Пункт 2 ч. 5 ст. 216 КПК України містить наступний критерій, за яким визначається підсудність справ Вищому антикорупційному суду: розмір предмета кримінального правопорушення, передбаченого ст.354 (стосовно працівників юридичних осіб публічного права), 368, 369, 369-2 КК України, у п`ятсот і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення кримінального правопорушення, а також предмет кримінального правопорушення або розмір завданої шкоди у кримінальних правопорушеннях, передбачених ст.191, 206-2, 209, 210, 211, 364, 410 КК України, у дві тисячі і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення кримінального правопорушення (якщо кримінальне правопорушення вчинено службовою особою державного органу, правоохоронного органу, військового формування, органу місцевого самоврядування, суб`єкта господарювання, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків).

Таким чином, згідно п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України Вищому антикорупційному суду підсудні кримінальні провадження стосовно кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364, 191 КК України, за умови, якщо їх вчинено службовою особою державного органу, правоохоронного органу, військового формування, органу місцевого самоврядування, суб`єкта господарювання, у статутному капіталі якого частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків, та якщо предмет кримінального правопорушення або розмір завданої шкоди у дві тисячі і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на час вчинення кримінального правопорушення.

У своїй заяві ОСОБА_6 посилається на вчинення службовою особою ФГВФО кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 364, ч. 5 ст. 191 КК України, що спричинило ПрАТ «Полтавський гірничо-збагачувальний комбінат» істотної шкоди та тяжких наслідків у вигляді прямих збитків у загальному розмірі 8 160 741 143, 93 грн., тобто наявна одна з умов, визначених п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-VI від 23.02.2012, ФГВФО є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Положеннями ч. 2 ст. 3 цього Закону встановлено, що ФГВФО є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

ФГВФО є економічно самостійною установою, що не має на меті одержання прибутку (ч.3 ст. 3 Закону).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ФГВФО (код 21708016) є державною організацією (установа, заклад). Засновниками ФГВФО є Кабінет Міністрів України та Національний банк України. Розмір внеску засновників до статутного фонду - 0,00 грн.

Таким чином, зміст норм щодо правового статусу ФГВФО не дає підстав для віднесення його до суб`єктів, визначених у п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України.

На сьогодні існує законодавча проблема правового статусу ФГВФО, зокрема, чи є ФГВФО державним органом з огляду на вказаний у Законі перелік функцій та повноважень, якими ФГВФО наділений.

Так, поняття «державний орган» визначено у Постанові КМУ «Про затвердження Порядку функціонування центру збору фінансової звітності» від 11.08.2023 № 845, а саме, державний орган - це орган державної влади, в тому числі колегіальний державний орган, інший суб`єкт публічного права, якому згідно із законодавством надані повноваження здійснювати від імені держави владні управлінські функції та юрисдикція якого поширюється на всю територію України або на окрему адміністративно-територіальну одиницю.

Разом з цим, вказаний термін вживається у відповідному значенні для цілей реалізації положень вказаного Порядку, і не може розповсюджуватися на положення п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України.

Іншим чином термін «державний орган» не врегулювано на законодавчому рівні.

На виконання Постанови № 13 Пленуму ВСУ від 03.07.2015 у липні 2015 року ВСУ звернувся до КСУ з конституційним поданням N 201-2157/0/8-15 розглянути питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VІ зі змінами. ВСУ вважав, що Закон не відповідає вимогам статті 6, частини першої статті 8, частини четвертої статті 13, статей 21, 22, частин першої, четвертої, п`ятої статті 41 Конституції України (передання регуляторних повноважень НБУ Фонду, який не є державним органом; змінена черговість задоволення вимог кредиторів банку на користь Фонду). Зокрема, у вказаному поданні зазначено, що Пленум ВСУ вважає, що Закон за своїм змістом порушує положення ст. 6 Конституції України, наділяючи ФГВФО повноваженнями та функціями органу державної влади, яким за своєю суттю ФГВФО не є.

Отож, наділення ФГВФО повноваженнями та функціями органу державної влади не перетворює цю державну організацію у державний орган, з урахуванням визначеного у Законі правового статусу ФГВФО.

Таким чином, службова особа ФГВФО не входить до переліку суб`єктів, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України, а за такого, умова, передбачена п. 2 ч. 5 ст. 216 КПК України, відсутня.

Умова, що міститься у п. 3 ч. 1 ст. 216 КПК України, вимагає, щоб кримінальне правопорушення, передбачене ст. 369 КК України було вчинено щодо службової особи, визначеної у ч. 4 ст. 18 КК України або у пункті 1 цієї частини.

Як вбачається зі змісту заяви, ОСОБА_6 не зазначає про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 369 КК України, тобто скарга не відповідає і ознаці, визначеній п. 3 ч. 5 ст. 216 КПК України.

Таким чином, скарга ОСОБА_6 , не відповідає критеріям, визначеним у статті 33-1 КПК України з урахуванням положень п. 1-3 ч. 5 ст. 216 КПК України, а тому висновок слідчого судді про те, що судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у даному випадку має здійснюватися слідчими суддями Вищого антикорупційного суду, колегія суддів вважає безпідставним.

Більш того, під час апеляційного розгляду ОСОБА_6 долучено до матеріалів провадження копії ухвали Вищого антикорупційного суду у справі № 991/2711/24 від 04.04.2024 та ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду в цій же справі від 16.04.2024, та копію скарги на бездіяльність відповідальної особи органу досудового розслідування від 20.03.2024, відповідно до яких ОСОБА_6 оскаржував бездіяльність уповноважених осіб НАБУ, яка полягає у невнесенні до ЄРДР відомостей по ідентичній заяві про вчинення кримінального правопорушення, проте, від 28.03.2024 Р, згідно яких скарга ОСОБА_6 була йому повернута у зв`язку з тим, що подана скарга на бездіяльність уповноважених осіб НАБУ щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення щодо складу злочину, який не віднесено до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду та має розглядатись слідчим суддею місцевого загального суду, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться НАБУ.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала слідчого судді постановлена з істотним порушенням вимог КПК України, які перешкодили слідчому судді ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції скаргиОСОБА_6 , оскільки скарга була повернута без розгляду, а розгляд скарг, відповідно до вимог ст. 307 КПК України є прерогативою слідчого судді, в зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 22.03.2024, якою повернуто скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність НАБУ у порядку ст. 303 КПК України щодо невнесення відомостей до ЄРДР - скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4