Справа № 347/215/24
Провадження № 1-кс/347/245/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м.Косів

Слідчий суддя Косівського районного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна

в с т а н о в и л а :

Стислий виклад доводів заявника.

ОСОБА_3 звернувся в суд з вказаним клопотання, в якому просив скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Косівського районного суду від 12.02.2024 року на вантажний транспортний засіб (лісовоз) марки і моделі «КАМАЗ 4310», зеленого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , бортовий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , належить ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , із навантаженою лісодеревиною та причіпом-розпуск (платформою), реєстраційний номер НОМЕР_4 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію машини належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 жителю АДРЕСА_2 , з метою збереження речових доказів та проведення відповідних судових експертиз.

В обґрунтування вимог клопотання покликався на те, що не був присутнім пі час накладення арешту на його автомобіль. Крім того, арешт на автомобіль позбавляє заявника вільно володіти, користуватись та розпоряджатися своїм майном, законним власником якого він є. Також ОСОБА_3 являється свідком у кримінальному провадженні, а транспортний засіб не підлягає спеціальній конфіскації. А відтак накладення на нього арешту на даний час є недоцільним.

З цих підстав, ОСОБА_3 просив клопотання задовольнити, та скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді на його автомобіль.

Позиція учасників в судовому засіданні.

В судове засідання ОСОБА_3 будучи належним чином повідомлений не з`явився, про причини неявки суд не повідомляв (а.с.13).

Слідчий в засідання суду не з`явився, однак надав письмову заяву про те, що на даний час підслідність кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000033 від 27.01.2024 року визначена за п`ятим слідчим відділом (з дислокацією в м. Івано-Франківськ) Територіальним управлінням ДБР, розташованого у м. Львові, яким на даний час проводиться досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Старший слідчий П`ятого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій висловив заперечення щодо задоволення вказаного клопотання. А також вказав, що вказана справа не підсудна Косівському районному суду Івано-Франківської області.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Беручи до уваги вищенаведене, враховуючи, що всі особи, які беруть участь у судовому провадженні в судове засідання не прибули приходжу до висновку, про можливість розгляду клопотання без здійснення фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження.

Дослідивши документи, долучені до клопотання, слідчий суддя дійшла такого висновку.

Мотивована оцінка суду, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення клопотання.

Частиною 1 ст. 1 КПК України визначено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України, - ч. 2 ст. 1 КПК України.

П. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України - слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Ч. 5 ст. 9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Та що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу, - ч. 6 ст. 9 КПК України.

Так, ухвалою слідчого судді Косівського районного суду Івано-Франківської області від 12.02.2024 року накладено арешт у кримінальному провадженні № 0000033 від 27.01.2024 року на речові докази у кримінальному провадженні, а саме: вантажний транспортний засіб (лісовоз) марки і моделі «КАМАЗ 4310», зеленого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , бортовий, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 , належить ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , із навантаженою лісодеревиною та причіпом-розпуск (платформою), реєстраційний номер НОМЕР_4 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію машини належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 жителю АДРЕСА_2 , з метою збереження речових доказів та проведення відповідних судових експертиз.

Тобто на час прийняття рішення щодо арешту майна слідчим суддею Косівського районного суду Івано-Франківської області, а саме станом на 12.02.2024 року, підслідність кримінального провадження внесеного в ЄРДР за № 0000033 від 27.01.2024 року за ч. 1 ст. 286 КК України віднесена до СВ Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області.

На час розгляду клопотання про скасування арешту, згідно листів слідчого СВ Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області та слідчого П`ятого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові підслідність даного кримінального провадження змінена за п`ятим слідчим відділом (з дислокацією в м. Івано-Франківськ) Територіальним управлінням ДБР, розташованого у м. Львові, яким на даний час проводиться досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

А тому слідчим суддею встановлено, що на даний час кримінальне провадження № 0000033 від 27.01.2024 року за ч. 1 ст. 286 КК України проводиться П`ятим слідчим відділом ТУ ДБР у м. Львові.

Таким чином Косівський районний суд Івано-Франківської області не є судом, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Згідно до правової позиції викладеної в Ухвалі Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 травня 2020 року у справі № 643/7609/20 провадження № 51-2437впс20, зазначене наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 132 КПК України, клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Згідно положень ст. 38 КПК України органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство) є: 1) слідчі підрозділи: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; в) органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства; г) органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділи детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України.

Тобто, чинний кримінальний процесуальний закон визначає органами досудового розслідування не службових осіб - слідчих цих органів досудового розслідування, - а відповідні державні установи - слідчі підрозділи та підрозділи детективів.

Статтею 1 КПК України передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України визначено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Тому, слідчий суддя, слідчий та прокурор мають керуватися виключно положеннями КПК та нормативно-правовими актами, які йому не суперечать.

Таким чином, територіальна підсудність визначається за місцем знаходження (реєстрації) відповідного державного органу, який є юридичною особою та в складі якого знаходиться слідчий підрозділ.

Такий висновок узгоджується й з позиціями Верховного Суду, викладеними в ухвалах від 22.04.2020 року у справі № 487/7605/19 (№ 51-1901впс20) та від 13.05.2020 року у справі № 643/7208/20 (№ 51-2272впс20).

Згідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) «Стосовно визначення територіальної підсудності розгляду клопотань про забезпечення заходів кримінального провадження».

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КПК клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Що органом досудового розслідування є не слідчий підрозділ, а відповідний орган внутрішніх справ, безпеки чи прокуратури, до складу якого входить цей слідчий підрозділ.

Отже, фактичне місцезнаходження структурного підрозділу не є визначальним фактором для вирішення питання щодо місця розгляду клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, оскільки територіальна підсудність повинна визначатись не за фактичним місцем розташування слідчого підрозділу, а за місцем знаходження (реєстрації) відповідного державного органу, який є юридичною особою та в складі якого знаходиться слідчий підрозділ.

Також згідно до Рішення Вищої Ради Правосуддя Третьої дисциплінарної плати від 09.12.2020 року № 3440/3дп/15-20, викладено позицію щодо підсудності розгляду заяви про скасування арешту на стадії досудового розслідування.

Згідно до якої зазначено, що суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства (пункт 1 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Статтею 3 КПК України передбачено, що саме до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Також цією статтею визначено сторони кримінального провадження - з боку обвинувачення: слідчий, керівник органу досудового розслідування, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники.

У статті 7 КПК України зазначено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості тощо.

Відповідно до частин першої, другої статті 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених КПК України. Клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Відповідно до частини другої статті 131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є: 1) виклик слідчим, дізнавачем, прокурором, судовий виклик і привід; 2) накладення грошового стягнення; 3) тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом; 4) відсторонення від посади; 4-1) тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 5) тимчасовий доступ до речей і документів; 6) тимчасове вилучення майна; 7) арешт майна; 8) затримання особи; 9) запобіжні заходи.

Встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати кримінальне провадження щодо конкретного кримінального правопорушення. Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна кримінальна справа розглядалася і вирішувалася законним, компетентним, незалежним і неупередженим судом, як того вимагають стаття 7 Загальної декларації прав людини та частина перша статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на розгляд судом, встановленим законом. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Правилами про підсудність забезпечується також рівність усіх громадян перед законом і судом (стаття 24 Конституції України та стаття 10 КПК України). Чітко встановлена законом підсудність як прояв цієї конституційної засади набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Важливість суворого дотримання правил про підсудність доводиться і практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, як порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд з прав людини розглядає порушення правил територіальної підсудності внаслідок передання справи з одного суду до іншого без належного законного обґрунтування, незважаючи на наявність чітких підстав зміни територіальної підсудності, встановлених у КПК України (рішення у справі «Фельдман проти України»).

Згідно зі статтею 38 КПК України органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство) є: 1) слідчі підрозділи: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; в) органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства; г) органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділи детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України.

Тобто чинний кримінальний процесуальний закон визначає органами досудового розслідування не службових осіб ? слідчих цих органів досудового розслідування, а відповідні державні установи ? слідчі підрозділи та підрозділи детективів.

Статтею 1 КПК України передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим Кодексом та іншими законами України.

Частиною шостою статті 9 КПК України визначено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.

Тому слідчий суддя, слідчий та прокурор мають керуватися виключно положеннями КПК України та нормативно-правовими актами, які йому не суперечать.

Таким чином, територіальна підсудність визначається за місцезнаходження (реєстрації) відповідного державного органу, який є юридичною особою та в складі якого знаходиться слідчий підрозділ.

Порушення правил підсудності належить до істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та має наслідком скасування судового рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 1978 року № 7360/76 у справі «Лео Занд проти Австрії» зазначено, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», а й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом», у частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод охоплює усю організаційну структуру судів включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом», орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, не передбаченої законом.

Також згідно до правового висновку викладеного у Постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 646/3986/19 провадження № 51-3335 кмо 20, зазначено, що на практиці нерідко виникають ситуації, які не знаходять чіткої законодавчої регламентації, що цілком може обумовити необхідність ухвалення рішення, яке прямо не передбачене процесуальним законом у межах відповідної процедури. На це, зокрема, вказують і положення ч. 6 ст. 9 КПК України: «у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу».

Однією із таких ситуацій і є постановлення слідчим суддею ухвали про повернення клопотання про арешт майна у випадках, якщо клопотання не підлягає розгляду в цьому суді, або з інших підстав, не передбачених процесуальним законом для даної процедури.

Водночас у ч. 2 ст. 132 КПК, якою закріплено загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження, визначено підсудність (розмежовано повноваження місцевих судів) щодо розгляду клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження: «Клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається:

1) до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, якщо інше не передбачено пунктом 2 цієї частини;

2) у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду».

Проте нормами КПК, якими регламентовано питання про накладення арешту на майно та загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження, прямо не закріплено алгоритму дій слідчого судді у випадку, якщо подане клопотання про арешт майна не підлягає розгляду в цьому суді.

Разом з тим це питання може бути вирішено через застосування ч. 6 ст. 9 КПК та положень засади диспозитивності, зокрема, ч. 3 ст. 26 КПК, згідно з якою слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що не тільки винесені на їх розгляд сторонами, але й віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Натомість, постановляючи ухвалу про повернення клопотання у випадку, якщо таке клопотання не підлягає розгляду в цьому суді згідно з правилами частини 2 ст. 132 КПК, слідчий суддя діє в межах механізму, передбаченого ч. 6 ст. 9 КПК, та не виходить за межі своїх процесуальних повноважень, передбачених нормами КПК. Більш того, своїм рішенням про повернення такого клопотання слідчий суддя не допускає можливості прийняття рішення поза межами своїх повноважень, передбачених кримінальними процесуальними нормами.

З огляду на наведене об`єднана палата вважає, що серед усіх рішень слідчого судді, можливість ухвалення яких прямо не передбачена КПК у межах відповідних регламентованих цим Кодексом процедур, слід виокремити дві групи рішень:

- ухвалені поза межами процедури, передбаченої КПК (з питань, процедура вирішення яких слідчим суддею не передбачена КПК);

- ухвалені в межах передбаченої КПК процедури із застосуванням положень ч. 6 ст. 9 КПК та загальних засад кримінального провадження, визначених ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Постановлення слідчим суддею ухвали про повернення клопотання слідчого у зв`язку з недотриманням при поданні такого клопотання вимог ч. 2 ст. 132 КПК (якщо воно не підлягає розгляду в цьому суді), не призводить ні до встановлення обмежень конституційних прав особи, ані до перешкоджання здійсненню ефективного досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому, зокрема, з огляду й на те, що вказане рішення слідчого судді не створює жодних перепон щодо повторного звернення слідчого з відповідним клопотанням до повноважного місцевого суду.

Аналізуючи наведені вищі фактичні данні встановлені під час розгляду клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, з врахуванням норм КПК України, правових висновків зазначених вище, слідчий суддя вважає встановленим, що на час розгляду даного клопотання здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні внесеного до ЄРДР за № 0000033 від 27.01.2024 року визначена за п`ятим слідчим відділом (з дислокацією в м. Івано-Франківськ) Територіальним управлінням ДБР, розташованого у м. Львові, що не належить до територіальної юрисдикції Косівського районного суду Івано-Франківської област.

А тому розгляд клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження № 0000033 від 27.01.2024 року за ч.1 ст. 289 КК України, не підлягає розгляду слідчим суддею Косівського районного суду Івано-Франківської області, та підлягає поверненню, що не обмежує права заявника на звернення із зазначеним клопотання до суду, в межах територіальної юрисдикції визначеної згідно до ч. 2 ст. 132 КПК України.

Крім того, необхідним є врахування правового висновку викладеного у Постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 646/3986/19 провадження № 51-3335 кмо 20, і в тій частині, як зазначено судом що огляду на те, що постановлення слідчим суддею ухвали про повернення клопотання слідчого про арешт майна у зв`язку з недотриманням при поданні такого клопотання вимог ч.2 ст.132 КПК (якщо воно не підлягає розгляду в цьому суді) не призводить ні до встановлення обмежень конституційних прав особи, ні до неможливості оскарження вже встановлених правообмежень, ані до перешкоджання здійсненню ефективного досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому, така ухвала не підлягає оскарженню в апеляційному порядку під час досудового розслідування.

На підставі вище зазначеного, діючи в межах механізму, передбаченого ч. 6 ст. 9 КПК України, слідчий суддя вважає, що клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження № 0000033 від 27.01.2024 року за ч.1 ст. 289 КК України, підлягає поверненню, як таке що не підлягає розгляду в Косівському районному суді Івано-Франківської області, як суду в межах територіальної юрисдикції якого не знаходиться орган досудового розслідування, та як поданого що подано з порушенням частини 2 ст. 132 КПК України.

Керуючись ч. 6 ст. 9, п. 1 ч. 2 ст. 132 КПК України, -

п о с т а н о в и л а :

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження № 0000033 від 27.01.2024 року за ч.1 ст. 289 КК України - повернути.

Роз`яснити право на звернення з даним клопотанням в порядку п. 1 ч. 2 ст. 132 КПК України, - до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування П`ятий слідчий відділ (з дислокацією в м. Івано-Франківськ) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Львові.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1