УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2024 року

м. Київ

справа № 629/437/24

провадження № 51-2778 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу з доповненням прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської області на ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 березня 2024 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2024 року ОСОБА_4 засуджено:

за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців;

за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 березня 2024 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково.

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 25 січня 2024 року стосовно ОСОБА_4 змінено в частині призначеного покарання, на підставі ст. 69-1 КК України призначено покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік 4 місяці.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 4 місяці.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 4 місяці та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що в лютому 2023 року у нього виник умисел, спрямований на пособництво у виготовленні підробленого посвідчення водія, яке видається установою, що має право видавати чи посвідчувати такі документи, і яке надає право на керування транспортними засобами категорії «В».

Так, ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи за місцем свого мешкання: АДРЕСА_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, скористався пошуковою системою «Google» та на невстановленому досудовим розслідуванням сайті знайшов оголошення про проходження онлайн курсів водіїв, з подальшим виготовленням водійських посвідчень. Після цього ОСОБА_4 зв`язався з невстановленою досудовим розслідуванням особою та узгодив виготовлення водійського посвідчення на своє ім`я, при цьому усвідомлюючи, що він не проходив установленого законом порядку отримання посвідчення водія відповідно до «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортним засобом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1993 року № 340.

Продовжуючи реалізацію свого умислу, ОСОБА_4 надіслав невстановленій досудовим розслідуванням особі повідомлення через мобільний додаток «Messenger», у якому надав необхідні для виготовлення посвідчення дані, а також власну фотографію, зразок свого підпису, фото паспорту громадянина України. Пізніше невстановлена особа, в невстановлені досудовим розслідуванням час, дату та місці, використовуючи надіслані ОСОБА_4 дані, внесла неправдиві відомості до посвідчення водія категорії «В», серії НОМЕР_1 , яке нібито було видане 27 квітня 2023 року територіальним сервісним центром № 0541 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тим самим підробивши його, та надіслала зазначене посвідчення на адресу відділення Нової Пошти № 3 за адресою: АДРЕСА_2 .

Отримавши підроблене посвідчення водія, ОСОБА_4 сплатив за нього накладеним платежем 9 000 грн та в подальшому використовував його з метою керування транспортним засобом.

Крім цього, 26 грудня 2023 року, о 00 год 33 хв., працівниками ВРПП Лозівського РВП ГУНП в Харківській області по вул. Павлоградській в м. Лозова Харківської області був зупинений автомобіль марки «ВАЗ 2107», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 з ознаками алкогольного сп`яніння, який усвідомлюючи, що він не проходив в установленому законом порядку отримання посвідчення водія, надав працівникам поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 завідомо підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_1 , яке було виготовлено на бланку, що не відповідає бланкам аналогічних документів, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника - України.

У касаційній скарзі з доповненням прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати оскаржуване судове рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В обґрунтування доводів скарги вказує, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, залишив без належної уваги доводи апеляційної скарги прокурора, а саме щодо можливості застосування до ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, чим допустив порушення вимог ст. ст. 404, 419 КПК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Також зазначає, що у відповідності до положень ч. 2 ст. 55 КК України апеляційний суд у даному випадку міг призначити додаткове покарання, навіть, якщо воно не передбачене в санкції статті Особливої частини цього Кодексу. Окрім того стверджує, що суд апеляційної інстанції безпідставно знизив термін іспитового строку при звільненні засудженого від відбування покарання.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація дій за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358; ч. 4 ст. 358 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвели до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, у зв`язку із не призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необґрунтованими, з огляду на таке.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту положень статей 418-419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу.

Так, при призначенні ОСОБА_4 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є кримінальними проступками, особу обвинуваченого, який не працює, раніше не судимий, у лікаря психіатра на обліку не перебуває, у лікаря нарколога перебуває на обліку з приводу синдрому залежності від алкоголю з 2007 року, наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття у скоєному, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 70 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців та на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, прокурор звернувся із апеляційною скаргою, яку суд апеляційної інстанції задовольнив частково, оскаржуваний вирок змінив в частині призначеного покарання, на підставі ст. 69-1 КК України призначив ОСОБА_4 покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік 4 місяці та з урахуванням положень ч. 1 ст. 70 цього Кодексу призначив остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 4 місяці, а також звільнив від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 4 місяці відповідно до ст. 75 КК України.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано положення ст. 69-1 КК України, оскільки при призначенні ОСОБА_4 покарання не враховано, що обвинувачений визнав свою вину у вчиненні інкримінованих кримінальних проступків, наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Разом з цим, розглядаючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з посиланням на висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений в постанові від 04 вересня 2023 року (справа №702/301/20), колегія суддів зазначила, що обставини цього кримінального провадження не є релевантними обставинам провадження, в межах якого був зроблений висновок об`єднаною палатою, оскільки санкції статей 286, 286-1 КК України передбачають призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з чим погоджується і Верховний Суд.

Що стосується посилань прокурора про необхідність призначення ОСОБА_4 додаткового покарання на підставі положень ч. 2 ст. 55 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 55 КК України передбачено, що позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Як убачається з копії оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження та особу засудженого, призначив ОСОБА_4 покарання, яке не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також визначив іспитовий строк, який є необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

За наслідками апеляційного розгляду суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд. Апеляційний розгляд проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. ст. 404, 419 КПК України.

Вагомих аргументів, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, які були б підставами для скасування оскаржуваної ухвали, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Крім цього, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що як слідує зі змісту касаційної скарги, відносно ОСОБА_4 було складено протокол за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою з доповненням прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської області на ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 березня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3