Номер провадження: 11-кп/813/158/24
Справа № 499/54/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого: судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 22.09.2021 року у кримінальному провадженні №0000121 від 21.03.2021 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Одеської області, Великомихайлівського району, с. Великозименово, громадянина України, українця, з середньою освітою, який перебуває у цивільному шлюбі, місце мешкання: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135 та ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 135 КК України - 1 (один) рік позбавлення волі.

- за ч. 2 ст. 286 КК України - 4 (чотири) роки позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, без позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 (два) роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

Скасовано арешт накладений ухвалою слідчого судді Іванівського районного суду Одеської області від 04.03.2020 року на речовий доказ - на мотоцикл МТ-10-36 чорного кольору р/н 21-01 ОДЧ.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду завдану вчиненням кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України у розмірі 54086 ( п`ятдесят чотири тисячі вісімдесят шість) грн. 23 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду завдану вчиненням кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України у розмірі 100000 ( сто тисяч) грн.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 29.02.2020 року, приблизно о 22:20 годині, встановити більш точний час не надалось можливим, не маючи водійського посвідчення, що дає право керувати транспортним засобом та чинного страхового полісу, керуючи мотоциклом МТ-10-36, чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1984 року випуску, вчинив злочин при наступних обставинах. Так, рухаючись разом зі своєю цивільною дружиною ОСОБА_9 , яка перебувала в колясці мотоциклу, по проїжджій частині, що по АДРЕСА_2 , в напрямку на Захід, не забезпечив безпечну швидкість руху та маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду для руху, враховуючи темну пору доби та неосвітлену ділянку проїжджої частини, не ввімкнув всі світлові пристрої, які позначали б його транспортний засіб, в зв`язку з їх технічною несправністю та з`їхав на узбіччя дороги (справа по напрямку руху), де всупереч вимогам чинних «Правил дорожнього руху» затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001, не зменшив швидкість до такої, яка б не перевищувала безпечної за умовами фактичної видимості дороги в напрямку руху та продовжив рух по узбіччю дороги, де коляскою мотоциклу скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який йшов в цей час по узбіччю дороги разом з ОСОБА_10 в зустрічному напрямку та перебував ближче до проїжджої частини, після чого ОСОБА_7 , не зупиняючись, на вищевказаному мотоциклі зник з місця пригоди, тим самим не надав потерпілому ОСОБА_8 медичну допомогу та не повідомив в подальшому про скоєну дорожню - транспортну пригоду будь - який орган Національної поліції України.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 , заподіяні тілесні ушкодження у вигляді відкритих осколкових переломів середньої третини обох кісток лівої та правої гомілок з зміщенням уламків, забійні рванні рани середньої третини обох гомілок, травматичний шок І ступеню, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та є небезпечними для життя.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду обставинам справи, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на його м`якість.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції фактично не було враховано те, що один із злочинів скоєний обвинуваченим є тяжким, який останній вчинив у стані алкогольного сп`яніння та після наїзду не надавши потерпілому допомогу, зник з місця вчиненого злочину з метою уникнення відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення. Вважає, що обтяжуюча обставина лише формально вказана, проте не врахована при призначенні покарання. Також судом першої інстанції фактично не враховано, що обвинувачений керував транспортним засобом не маючи посвідчення водія відповідної категорії, які дають право взагалі керувати транспортними засобами. Зазначає, що суд першої інстанції визнаючи обставини такими, що пом`якшають покарання, частині з них надав необ`єктивну оцінку, а частину лише формально зазначив та не вмотивував. Крім того, зазначає, що при визначенні цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заявленого до ОСОБА_7 , судом формально зазначено та фактично не враховано усіх страждань які він зазнав у зв`язку із кримінальними правопорушеннями, вчиненими ОСОБА_7 стосовно нього, внаслідок чого моральну шкоду, завдану йому оцінено у 100000 грн., що є явно несправедливим та не відповідає ступеню пережитих ним страждань. Таким чином, вважає, що застосування до ОСОБА_7 такого м`якого покарання, продовжуватиме у осіб уяву про безкарність таких дій, що матиме наслідком збільшення подібних діянь та збільшення загрози для життя та здоров`я населення.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання та в частині вирішення цивільного позову стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати, призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання: за ч. 2 ст. 286 КК України - у виді позбавлення волі на строк 6 років, без позбавлення права керування транспортними засобами; за ч. 1 ст. 135 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, без позбавлення права керування транспортними засобами. Стягнути з ОСОБА_7 на його користь 400000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Потерпілий ОСОБА_8 був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, однак в судове засідання не з`явився про причини неявки не повідомив, у зв`язку з чим апеляційний суд з`ясувавши думку учасників кримінального провадження, у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, вважав за можливе розглянути справу за його відсутності.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, прокурора який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого, який заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального, кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В апеляційній скарзі потерпілого не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановленого судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого у вчинені злочину, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, в зв`язку з чим апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.

Таким чином, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Щодо доводів апеляційної скарги потерпілого про безпідставність застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 квітня 2018 року №757/15167/15-к колегія суддів зробила висновок, що загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначати покарання або звільняти від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи не застосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначені покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування реального покарання.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Так при призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних кримінальним правопорушенням наслідків, те що обвинувачений повністю визнав вину у вчиненні кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується за місцем проживання позитивно, не перебуває на обліку у лікаря нарколога, психіатра, має постійне місце проживання, наявність на утриманні малолітньої дитини.

До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого згідно ст. 66 КК України, судом віднесено щире каяття та активне розкриття злочину.

Саме такі обставини дали суду першої інстанції підстави для висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно призначити покарання з застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з покладенням на нього обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Таким чином, з врахуванням всіх встановлених в судовому засіданні обставин кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, беручи до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який не має судимостей, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання без ізоляції від суспільства, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги потерпілого про неправильне застосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є вмотивованим, таким, що узгоджується із принципами справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.

Одночасно, до обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого згідно ст. 67 КК України, судом першої інстанції віднесено вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на обставину, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, оскільки з обвинувального акту до обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання органом досудового розслідування не віднесено вчинення ОСОБА_7 злочину в стані алкогольного сп`яніння, а зазначено, що обставини, які обтяжують покарання -відсутні.

Також апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи потерпілого щодо збільшення розміру стягнення моральної шкоди з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У абз. 3, 4 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що при заподіяні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Визначаючи розмір морального відшкодування в розмірі 100000 грн., суд першої інстанції врахував характер неправомірних дій обвинуваченого ОСОБА_7 , тяжкість наслідків вчинених кримінальних правопорушень, обставини завдання такої шкоди, що призвели до тяжких тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_8 , що позбавило останнього можливості вільно рухатися і пересуватися, у потерпілого змінився звичний уклад життя і його життєві стосунки.

Враховуючи встановлене, апеляційний суд, всупереч доводів апеляційної скарги потерпілого, дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення на користь ОСОБА_8 моральної шкоди у розмірі 100000 грн., яке відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали кримінального провадження колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Положеннями ч. 4 ст. 286 КПК України визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Початковим моментом перебігу строку давності є день вчинення особою кримінального правопорушення. Строки давності починають спливати з нуль годин тієї доби, яка настає після доби вчинення злочину; строк давності закінчується після того, як сплила передбачена ст. 49 кількість повних років, о 24 годині останньої доби відповідного строку.

Згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 вчинив нетяжкий злочин, передбачений ч. 1 ст. 135 КК України 29.02.2020 року.

Матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що протягом цього часу, тобто з дня вчинення злочину, ОСОБА_7 був засуджений за вчинення нового кримінального правопорушення чи ухилявся від слідства та суду.

З огляду на наведене, з часу вчинення кримінального правопорушення на день розгляду судом апеляційної інстанції оскарженого вироку, минуло більше трьох років, тобто у даному кримінальному провадженні закінчився строк давності притягнення обвинуваченого до відповідальності, передбачений ст. 49 КК України.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

У своїй постанові від 22.05.2018 року по справі №665/2387/14-к (провадження №51-240км18) Верховний Суд вказав, що підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності за статтями 49 КК є лише таке закінчення відповідного строку давності, який сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка вчинила злочин певної тяжкості. Якщо строк давності закінчується після ухвалення обвинувального вироку, то особу може бути звільнено від кримінальної відповідальності (покарання) тільки до набрання вироком законної сили. Так, наприклад, закінчення строку припадає на час апеляційного провадження. У такому разі апеляційний суд, встановивши і перевіривши всі необхідні обставини для звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, повинен скасувати обвинувальний вирок і закрити кримінальне провадження (справу).

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 звернувся із клопотанням про закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 135 КК України на підставі ст. 49 КК України.

Обвинуваченому ОСОБА_7 апеляційним судом роз`яснено, що застосування до нього положень ст. 49 КК України не є реабілітуючою підставою звільнення його від кримінальної відповідальності.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив своє розуміння зазначених норм закону, підтримав заявлене клопотання та просив суд скасувати вирок в частині притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України та закрити кримінальне провадження, звільнивши його від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про встановлення підстав для задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК та звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне виключити із резолютивної частини вироку посилання на ч. 1 ст. 70 КК України, тобто призначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

В іншій частині вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України - задовольнити.

ВирокІванівського районного суду Одеської області від 22.09.2021 року скасувати в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135 КК України.

Звільнити ОСОБА_7 , від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України та п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставину яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Виключити із резолютивної частини вироку другий абзац, який містить вказівку про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4