Номер провадження: 11-кп/813/1351/24
Справа № 523/76/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2024 року, у кримінальному провадженні №0001552, внесеному до ЄРДР 10.11.2023 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Миколаєві, громадянина України, з середньо - спеціальною освітою, не одруженого, утримуючого мати з інвалідністю 3 групи та рідного брата з інвалідністю 3 групи з дитинства, працевлаштованого, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік, із покладенням обов`язків, передбачених п. 1,2 ч.1 ст.76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 та ПрАТ «СК «Еталон» - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 спричинену майнову шкоду в розмірі 3200 (три тисячі двісті) грн, витрати на правову допомогу в розмірі 30000 (тридцять тисяч), а також моральну шкоду в розмірі 79691 (сімдесят дев`ять тисяч шістсот дев`яносто одну) грн 36 коп.

Стягнуто із ПАТ «СК «Еталон» на користь ОСОБА_8 спричинену майнову шкоду в розмірі 6172 грн (шість тисяч сто сімдесят дві) грн 73 коп., а також моральну шкоду в розмірі 308 (триста вісім) грн 64 коп.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_8 до ОСОБА_7 та ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» було відмовлено.

Вироком також вирішено питання щодо арешту майна, долі речових доказів та судових витрат у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, об 11 годині 35 хвилин 09 листопада 2023 року ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen Caddy», н/з НОМЕР_1 , по сухому дорожньому покриттю проїзної частини житлової зони, в напрямку вул. Генерала Бочарова, в м. Одесі, де організовано двосторонній однорядний рух, в порушення пунктів 10.1. та 12.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі ПДР), наближаючись до буд.№44, по вищезазначеній вулиці, діючи злочинно самовпевнено, тобто, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, легковажно розраховуючи на їх відвернення, уважним не був, за дорожньою обстановкою не стежив, не переконався в безпеці для інших учасників дорожнього руху, маючи об`єктивну спроможність виявити пішохода, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, чим здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину проїзної частини вул. Генерала Бочарова справа наліво за ходом руху автомобіля.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритої травми лівого колінного суглобу у вигляді розривів передньої хрестоподібної зв`язки, внутрішньої колатеральної зв`язки та внутрішнього меніску, яка супроводжувалася потраплянням крові в колінний суглоб, що спричинило тривалий розлад здоров`я понад 21 день.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає вирок суду у частині додаткового покарання, а також у частині стягнення з ОСОБА_7 спричиненої майнової шкоди у розмірі 3200 грн., витрат на правову допомогу у розмірі 30 000 грн., а також моральної шкоди у розмірі 79691,36 грн. незаконним, необґрунтованим, не вмотивованим, та таким що підлягає зміні, виходячи з наступного:

- ОСОБА_7 працює водієм, та це його єдиний спосіб заробітку, тому суд мав можливість застосувати ч. 2 ст. 69 КК України до додаткового покарання;

- судом не враховано сімейний стан обвинуваченого, те що він зареєстрований та проживає з матір`ю та братом інвалідами, які потребують його допомоги;

- щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 80 000 грн. судом не враховано, що у позовній заяві не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги в цій частині, не зазначений та не доданий жодний доказ, що підтверджує вказані обставини. На думку сторони захисту, стягнута сума моральної шкоди є несправедливою та не співрозмірною з понесеними потерпілою моральними стражданнями;

- щодо стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 30 000 грн., захисник, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц, зазначив, що адвокатом ОСОБА_9 в інтересах позивача не надані докази оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, а надані суду копії квитанцій до прибуткового касового ордеру не оформлені належним чином, тому вказані витрати не доведені, відсутній факт перерахування коштів за надання правових послуг, докази надані з порушенням чинного законодавства.

Апеляційна скарга не містить доводів у частині непогодження сторони захисту з судовим рішенням щодо стягнення з ОСОБА_7 майнової шкоди у розмірі 3200 грн.

На підставі наведеного, захисник просить вирок Суворовського районного суду м.Одеси від 23.02.2024 в частині додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік скасувати; зменшити розмір моральної шкоди до 30 000 грн.; вирок у частині стягнення витрат на правову допомогу скасувати.

Позиції учасників судового розгляду

Потерпіла та цивільний відповідач про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином та не повідомили про поважні причини свого неприбуття, з клопотанням про відкладання судового засідання не зверталися.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши думку сторони захисту та прокурора, які вважали за можливим проводити розгляд справи за відсутності потерпілої та цивільного відповідача, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності останніх, оскільки апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для їх повідомлення про призначення судового засідання в апеляційному суді.

Захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_10 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, розглянув справу у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого та потерпілої відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Стосовно доводів сторони захисту щодо необґрунтованого призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Санкція ч.1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.1, 2 ст.286, 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.

При призначенні обвинуваченому основного покарання та вирішенні питання щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, вчинення неумисного злочину, який відноситься до категорії нетяжких злочинів, відповідно до ст.12 КК України, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, офіційно працює, позитивно характеризується за місцем проживання, утримує мати з інвалідністю 3 групи та рідного брата з інвалідністю 3 групи з дитинства, не перебуває на обліку в спеціалізованих медичних установах. Крім того, суд врахував обставини, які пом`якшують покарання публічне вибачення в суді перед потерпілою, та зважив на відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Посилаючись у вироку на зазначені вище обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що мета покарання, передбачена ч. 2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому покарання в межах санкцій інкримінованих кримінальних правопорушень. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо можливості призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ч. 2 ст. 69 КК України, апеляційний суд прийшов до висновку, що у такому разі покарання буде явно м`яким і не буде сприяти виправленню останнього.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали б знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_7 у світлий час доби, керуючи технічно справним автомобілем, уважним не був, за дорожньою обстановкою не стежив, не переконався у безпеці для інших учасників дорожнього руху, чим здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину проїзної частини вул. Генерала Бочарова справа наліво за ходом руху автомобіля. Вказані дії обвинуваченого є грубим порушенням Правил дорожнього руху з використанням джерела підвищеної небезпеки автомобіля.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_7 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

Що ж стосується посилання захисника про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки керування транспортним засобом для нього є єдиним джерелом заробітку, то вони, на переконання колегії суддів, не свідчать про відсутність необхідності призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у вказаному кримінальному провадженні.

У даному разі колегія суддів зауважує, що саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, оскільки відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв. Тому, враховуючи, грубі порушення елементарних правил дорожнього руху, які допущені обвинуваченим та свідчать про нехтування ним обов`язків водія, тобто особи, яка керує джерелом підвищеної небезпеки, колегія суддів переконана, що призначення основного покарання із застосуванням ст.75, 76 КК України без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

З огляду на це, необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання все ж таки превалює над посиланням захисника та обвинуваченого на те, що керування транспортним засобом для останнього є єдиним джерелом заробітку. До того ж, Верховний Суд неодноразово зазначав, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретних обставин кримінального правопорушення, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, колегії суддів вважає, що встановлені судом пом`якшуючі обставини у своїй сукупності та дані про особу обвинуваченого не знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Відтак, з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання, як того вимагає в апеляційній скарзі сторона захисту.

Що стосується доводів та вимог апеляційної скарги щодо стягнення моральної шкоди, то колегія суддів зауважує на наступне.

Відповідно до положень ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, й не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова Верховного Суду від 23.06.2022 у справі №607/4341/20).

Відповідно до положень ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України).

Системне тлумачення норм кримінального процесуального та цивільного законодавства України свідчить про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Така позиція узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду, зазначеною у постановах від 04.11.2021 у справі № 205/3109/20 (провадження № 51-3752км21), від 27 жовтня 2022 року у справі № 200/1437/18 (провадження № 51-2280км22), від 01.11.2022 у справі № 748/356/19 (провадження № 51-1402км22), від 15.11.2022 у справі № 635/6067/19 (провадження № 51-306км22), від 12.01.2023 у справі № 554/8829/19 (провадження № 51-2208км22) та від 16.02. 2023 у справі № 289/1825/19 (провадження № 51-94км22).

Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Однією з обов`язкових умов настання відповідальності є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діянням особи та заподіянням шкоди, який полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

З матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві адвокат ОСОБА_9 в інтересах потерпілої ОСОБА_8 просила суд, серед іншого, стягнути з відповідачів ОСОБА_7 та ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в загальному розмірі 310 000 грн.

В обґрунтування заявленої моральної шкоди в позовній заяві та під час допиту в суді потерпіла зазначила, що отримані нею тілесні ушкодження, до яких, окрім прямо зазначених у висновку експерта, також додалася втрата декількох зубів, призвели до фізичної шкоди її здоров`ю, потреби в подальшому лікуванні, до психологічного стресу, душевного болю, який з часом вона продовжує відчувати, а також до моральних страждань, що порушило умови її повсякденного життя, до теперішнього часу позбавило можливості вільно пересуватися, погіршило стосунки з оточуючими. Багато справ, запланованих раніше, що потребували пересування, позивачці довелось відкласти, а від деяких з них вона взагалі змушена була відмовитись, що спричинило проблеми з нормальним харчуванням, роботою та відпочинком. Весь період намагання поновити порушені права, життя позивача було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями. Через відсутність будь-якої матеріальної допомоги з боку обвинуваченого вона вимушена була витратити на лікування власні заощадження, загальний розмір яких в декілька разів перевищив розмір долучених до позову квитанцій. Окрім того, потерпіла наполягала, що після настання дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений не намагався допомогти їй піднятися із проїзної частини та зібрати розсипані із сумки продукти і речі, викликав швидку та поліцію лише після її наполегливих вимог, а також про те, що в салон його автомобіля вона залізла самостійно з метою перешкодити можливому залишенню ОСОБА_7 місця події.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги щодо не обґрунтування позивачем своїх вимог про стягнення моральної шкоди.

Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції, враховуючи, серед іншого, положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», дійшов висновку про стягнення на користь ОСОБА_8 моральної шкоди в загальному розмірі 80 000 грн, з яких з:

- ОСОБА_7 в розмірі 79 691,36 грн.;

- ПрАТ «СК «Еталон» в розмірі 308,64 грн.

При цьому, суд виходить з того, що за встановлених в суді обставин отримання потерпілою ушкоджень здоров`я в дорожньо-транспортній пригоді та наступного погіршення стану її здоров`я з вини обвинуваченого, це безумовно, потягло для ОСОБА_8 позбавлення певних елементів благополуччя, а також до психологічних страждань і суттєвих негативних змін в її подальшому житті. Беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань потерпілої, обставини, при яких була спричинена їй моральна шкода, ступінь вини обвинуваченого, який повністю визнав свою вину у вчиненому, але добровільно не відшкодував заподіяну шкоду здоров`ю потерпілої, а також враховуючи вимоги ст.ст.23,1167,1168 ЦК України і роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд повважав справедливим частково задовольнити заявлені вимоги про відшкодування спричиненої потерпілій моральної шкоди, в розмірі 80 000 грн. На думку суду, саме ця сума є справедливою і співрозмірною з понесеними потерпілою моральними стражданнями.

З урахуванням положення ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо відшкодування страховиком потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю (в даному випадку від 6 172,73 грн, виходячи з такого розрахунку: 9372,73 3200, де 9372,73 грн. -підтверджена фіскальними чеками загальна сума матеріальної шкоди та 3200 грн. франшиза за полісом ЕР-217667538), то з ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_8 судом стягнуто моральну шкоду у розмірі 308,64 грн (6172,73 х 5: 100), а з ОСОБА_7 79 691,36 грн., що становить різницю між 80 000 грн та 308,64 грн.

Отже, мотивуючи своє рішення в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції врахував, що у потерпілої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди змінився звичний ритм життя, вона перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується висновком експерта №1815 від 20.12.2023, відчувала страх та біль, й таким чином зазнала фізичних та душевних страждань, а також погіршення фізичних здібностей.

При цьому, не заслуговують на увагу посилання апелянта щодо ненадання позивачем доказів на підтвердження обставин завдання їй моральної шкоди, як то виписки з амбулаторної або стаціонарної картки хворої, довідки, висновки лікарів, які б містили записи про звернення до лікаря невропатолога, невролога, психіатра, психолога та проходила лікування у зв`язку з емоційними стражданнями, з відновленням психічного стану чи взагалі вони в неї були, а також висновок експерта про розмір моральної шкоди, відсутні свідки та їх пояснення, які б могли надати покази про психічний стан потерпілої, з огляду на таке.

Перш за все, слід врахувати, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20).

В рамках цієї справи враховано, що ОСОБА_8 переживає душевні страждання після отриманої травми, втратила душевний спокій, перебуває у стані стресу, були порушені її нормальні життєві зв`язки, змушена докладати зусиль для організації свого життя.

З наявного в матеріалах справи висновку експерта №1815 від 20.12.2023 вбачається, що медична картка стаціонарного хворого №17382 КНП «МКЛ №11» ОМР на ОСОБА_8 була надана експерту, який в дослідній частини висновку виклав її зміст. Зокрема, ОСОБА_8 у зв`язку з отриманою травмою перебувала на стаціонарному лікуванні 8 днів з 09.11.2023 (12:26) по 17.11.2023 (13:00). 14.11.2023 ОСОБА_8 було прооперовано - операція №1569 «Артроскопія лівого колінного суглобу. Аутопластика передньої хрестоподібної зв`язки», а 17.11.2023 хвора закінчила курс стаціонарного лікування та у задовільному стані виписана на амбулаторне лікування. Рекомендації: іммобілізація ортезом типу «тутор» протягом 5 тижнів від дня операції, потім повторна консультація лікуючого лікаря, ЛФК та розробка колінного суглоба. Діагноз заключний клінічний: «Тотальний розрив ПХЗ лівого колінного суглоба. Пошкодження тіла латерального меніска. Часткове пошкодження латерального коллатеральної зв`язки та повне пошкодження медіальної коллатеральної зв`язки лівого колінного суглоба. Гемартоз лівого колінного суглобу».

Апеляційний суд звертає увагу, що в апеляційній скарзі апелянт ставить питання про зменшення розміру моральної шкоди до 30 000 грн.

Разом з тим, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення цивільного позову в частині стягнення із засудженого на користь потерпілої моральної шкоди в розмірі 79 691,36 грн (а не 80 000 грн, як зазначає апелянт) узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру і обсягу моральних страждань потерпілої.

Що стосується доводів та вимог апеляційної скарги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то колегія суддів зауважує на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Такі витрати складаються, у тому числі, із витрат на правову допомогу (п.1 ч.1 ст.118 КПК України).

Видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні, інше. (ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Згідно з положеннями ст.30 цього ж Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо). Вищезазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду (справи № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц) та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанова Верховного Суду від 23.06.2022 у справі № 607/4341/20).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має урахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу, а також пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності витрат.

Пред`являючи цивільний позов, потерпіла ОСОБА_8 заявила вимогу про стягнення з страхової компанії та обвинуваченого на її користь 30 000 грн. витрат на правову допомогу. На підтвердження вимог суду надано:

1) договір про надання правової допомоги від 09.11.2023;

2) детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги, за яким:

- за надання правової консультації та роз`яснень з правових питань (5 годин) - 5000 грн,

- аналіз фактичних обставин справи, судової практики, збір доказів, ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та участь при проведенні слідчих дій, надання впродовж 7 годин юридичних консультацій 7 000 грн,

-складання процесуальних документів (позовної заяви та відповіді на відзив впродовж 15 годин) 15000 грн,

- представництво інтересів позивача в Суворовському районному суді м.Одеси (судові засідання) 3 000 грн;

3) акт прийому-передачі від 21.02.2024 наданих послуг професійної правничої допомоги за договором від 09.11.2023, яким засвідчено клієнтом надання послуг в повному обсязі, а адвокатом отримання винагороди від клієнта своєчасно та в повному обсязі;

4) копії квитанцій до прибуткового касового ордеру від 09.11.2023 на суму 5 000 грн., від 28.12.2023 7 000 грн., від 15.01.2024 15 000 грн. та 21.02.2024 3 000 грн.

Суд першої інстанції в питанні відшкодування витрат потерпілої за надану їй адвокатом ОСОБА_9 правову допомогу дійшов висновку, що подані захисником письмові докази є достатніми для висновку про понесення потерпілою ОСОБА_8 таких фактичних витрат, які підлягають стягненню з обвинуваченого в повному розмірі. При цьому, судом зазначено щодо непогодження із доводами захисника про нібито відсутність таких витрат, оскільки захисник є донькою потерпілого, а квитанції до прибуткового касового ордеру, що були подані лише наприкінці судового розгляду, не містять відтиску печатки та підпису бухгалтера про здачу грошей до банківської установи, з урахуванням такого:

1) процесуальне законодавство не перешкоджає доньці представляти інтереси матері;

2) правові відносини між цими особами були врегульовані договором про надання правової допомоги та підтверджені детальним описом наданих послуг професійної правничої допомоги, актом прийому передачі послуг за вищезазначеним договором, а також ксерокопіями квитанцій до прибуткового касового ордеру;

3) потерпіла та захисник настояли на фактичній оплаті таких послуг;

4) існування фінансових взаємовідносин між донькою і матір`ю стосується морально етичних норм;

5) можливі порушення порядку ведення адвокатом фінансово-бухгалтерської документації можуть бути предметом податкової перевірки, що істотно не впливає на загальний висновок суду про необхідність задоволення цієї частини позову;

6) представник цивільного позивача вправі подавати докази в будь-який момент судового розгляду до завершення стадії з`ясування обставин кримінального провадження і перевірки їх доказами.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, матеріали справи не містять відповідного клопотання сторони захисту.

Щодо належності оформлення касових ордерів слід зазначити, що відповідно до положень ст.14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.

Крім того, Закон №265/95-ВР, Положення Про форму та зміст розрахункових документів, затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13, та Положення «Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148, не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.

Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, слід дійти висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Також слід зазначити, що процесуальним законодавством не визначено конкретної форми документу, що надається до суду для підтвердження здійснення оплати витрат на оплату послуг адвоката.

Наведене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.04.2020 у справі № 727/4597/19.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат ОСОБА_9 представляє інтереси ОСОБА_8 за договором про надання правової допомоги від 09.11.2023. Надані ОСОБА_8 послуги професійної правничої допомоги підтверджені, серед іншого, актом приймання-передачі від 21.02.2024. З матеріалів справи вбачається, що адвокатом ОСОБА_9 в інтересах позивача подано до суду позовну заяву та відповідь на відзив до позову. Також адвокат в інтересах позивача брала участь у судових засіданнях 13.02.2024 з 12.14 до 12.22 год та 22.02.2024 з 15.44 до 17.18 год. Дані обставини відповідають переліку наданої правничої допомоги адвокатом ОСОБА_9 в рамках цієї справи, що міститься в акті від 21.02.2024, який надано суду, та юридичним послугам, які передбачені Договором про надання правової допомоги від 09.11.2023.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на суму 30 000 грн., витрачені позивачем, є документально підтвердженими, вони співмірні зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. А тому є правомірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу. Доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

При цьому, судом врахованого, що у разі ухвалення обвинувального вироку витрати на правову допомогу підлягають стягненню з обвинуваченого та не можуть бути розподілені між страховою компанією і обвинуваченим, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.11.2023 колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду по справі №686/28824/21.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга сторони захисту не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 23 лютого 2024 року, у кримінальному провадженні №0001552, внесеному до ЄРДР 10.11.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4