Справа № 711/8725/23
Номер провадження 1-кп/711/245/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2024 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

провівши у відкритому судовому засіданні в залі Придніпровського районного суду м. Черкаси судовий розгляд кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002898 від 08.09.2023, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердичів, Житомирської області, громадянина України, з вищою освітою, пенсіонера, є особою з інвалідністю ІІ групи, не одруженого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 та мешканця АДРЕСА_2 , не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , 08 вересня 2023 року близько 13 години 00 хвилин керуючи автомобілем марки Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 , відповідно до висновку судової експертизи технічного стану транспортного засобу №СТ/183Е-23 від 28.09.2023 деталі робочої гальмівної системи, ходової частини та рульового керування автомобіля перебували у працездатному стані та рухаючись в місті Черкаси по проїзній вулиці Свято-Макаріївська зі сторони вулиці Смілянська в напрямку до вулиці Надпільна, на перехресті з вулицею Максима Залізняка, поблизу будинку АДРЕСА_3 , проявив неуважність та порушив вимоги:

- п. 2.3.б) Правил дорожнього руху України, згідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 16.11 Правил дорожнього руху України, згідно до якого на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху;

- вимоги дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу», згідно до якого водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі, а за наявності таблички 7.8 транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі.

Під час руху він керуючи автомобілем Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому перебували пасажири: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та рухаючись в місті Черкаси по проїзній частині вулиці Свято-Макаріївська зі сторони вулиці Смілянська в напрямку до вулиці Надпільна, будучи заздалегідь проінформований про наближення до нерегульованого перехрестя, що позначене дорожнім знаком 2.1 «Дати дорогу» з АДРЕСА_3 , проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не зупинив керований ним автомобіль Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а продовжив свій рух на перехрестя, внаслідок чого, здійснив зіткнення з автомобілем Mitsubishi L200, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який рухався по проїзній частині головної дороги вулиці Свято-Макаріївська зі сторони вулиці Надпільна в напрямку до вулиці ОСОБА_12 та на перехресті з вулицею ОСОБА_12 змінював напрямок свого руху ліворуч на вулицю ОСОБА_12 в напрямку вулиці Митницька по напрямку руху головної дороги.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 : потерпіла ОСОБА_10 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 02-01/934 від 25.10.2023, отримала тілесні ушкодження: перелом лівої променевої кістки, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; потерпіла ОСОБА_6 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 02-01/1000 від 16.11.2023, отримала тілесні ушкодження: травма правого колінного суглобу з переломами виростків великогомілкової кістки, перелом малогомілкової кістки, перелом надколінника, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; свідок ОСОБА_9 відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 02-01/935 від 25.10.2023, отримала тілесні ушкодження: травма голови зі струсом головного мозку, підшкірним крововиливом лобної ділянки, що відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Спричинення потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_6 тілесних ушкоджень середньої тяжкості та свідку ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, знаходиться в причинному зв`язку, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №СТ/287Е-23 від 20.11.2023, з порушенням водієм автомобіля Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 вимог п. 16.11. та дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху України.

Вказаними діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог пунктів 2.3 «б», 16.11, дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» Правил дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, визнав та суду пояснив, що його попросила знайома зустріти їх на вокзалі та відвезти їх, він погодився. Жінки прийшли, сіли до авто і вони поїхали, а потім сталося ДТП при обставинах, як вон викладені в обвинувальному акті. Рухався автомобіль зі швидкістю не більше 50-60 км/год., потерпіла ОСОБА_6 мабуть не була пристебнута. Вважає, що водій повинен слідкувати за тим, щоб пасажир який сидить спереді був пристебнутий. На місце ДТП викликали швидку і поліцію. Вину визнає повністю. Операцію в лікарні потерпілій ОСОБА_13 він оплатив повністю і сплатив рахунок за проведення однієї експертизи, іншу ще не оплатив. Цивільний позов не визнає повністю в частині втраченого заробітку потерпілої, а моральну шкоду визнає в розмірі 30000 грн.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що 08.09.2023 вона з подругою і її сестрою приїхали на вокзал, вона хотіла викликати таксі, але подруга сказала, що її буде забирати знайомий, тому він підвезе їх. Вона погодилась і вони поїхали. Подруга сіла в автомобіль Фольксваген спереді, а вона та сестра подруги сіли позаду. Швидкість автомобіля була не велика, вони проїхали міст, повернули праворуч, потім ліворуч, вона слідкувала за дорожньою обстановкою і побачила, що водій повинен був пропустити зустрічний транспорт, але він продовжив рух, і тут подруга сказала, що на зустріч їде автомобіль. ОСОБА_14 загальмував, але сталося ДТП. Від удару подруга відкинулась спочатку вперед, а потім назад і в цей час якась рейка з сидіння, яка укріплювала конструкцію переднього сидіння вдарила її в коліно. Внаслідок ДТП вона отримала складний перелом коліна. Ременів безпеки в автомобілі не було, тому що вони не передбачені заводом виробника. Їй зробили операцію, вона була важка, в результаті вона не могла вставати, була прикута до ліжка. 04.03.2024 їй зробили повторну операцію, оскільки коліно не розгиналось і не мало рухливості. Півтора місяця вона відновлювалась і зараз приблизно на 60? коліно згинається. Ще 08.09.2023 ввечері ОСОБА_15 їй 2000 грн. на лікування. Вона повідомила його, що операція буде дороговартісна, приблизно 40000 грн. Він пообіцяв її оплатити і дійсно оплатив повністю. 28.10.2023 перерахував їй на карту 5000 грн, а потім ще 5000 грн. 02.11.2023. Ще вона попросила його знайти йому доглядальницю, бо вона не може пересуватися самостійно, а потрібно було їздити до лікаря та на реабілітацію, але ОСОБА_14 відмовився їй допомогти, тому вона більше йому і не дзвонила. Вона зверталася в страхову компанію, щоб їй відшкодували понесені витрати, але представник компанії повідомив, що у них немає обов`язку по відшкодуванню щодо неї, оскільки вона не є клієнтом їх компанії. Потім пізніше ОСОБА_14 зателефонував їй і запропонував, щоб вона написала розписку, що немає претензій до страхової компанії. Вона була на лікарняному 152 дні, тому звертається з позом про стягнення середнього заробітку втраченого внаслідок каліцтва та моральної шкоди. Свій цивільний позов підтримує у повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_10 відмовилась давати показання в суді, що узгоджується з її процесуальними правами.

На підтвердження вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, стороною обвинувачення надані наступні докази, які були судом досліджені, оголошені та перевірені на предмет їх достовірності в судовому засіданні.

Як вбачається з висновку судової автотехнічної експертизи № CT/287E-23 від 20.11.2023, у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, за зазначених в постанові слідчого вихідних даних, водій автомобіля Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 повинен був діяти у відповідності до вимог пп. 16.11.; 33.2.1. Правил дорожнього руху України. У дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, за зазначених в постанові слідчого вихідних даних, водій автомобіля Mitsubishi L200, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 повинен був діяти у відповідності до вимог п.12.3. Правил дорожнього руху України. У дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, за зазначених в постанові слідчого вихідних даних, у діях водія автомобіля Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 вбачаються невідповідності вимогам пп. 16.11., 33.2.1. Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, перебували у причинному зв?язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та на виконання яких він перешкод технічного характеру, згідно наданих на дослідження матеріалів, не мав. (Т.1 а.с. 127-130)

Відповідно до висновку експерта № 02-01/934 судово-медичної експертизи по медичним документам ОСОБА_10 , яка була проведена 25.10.2023 встановлено, що у ОСОБА_10 , згідно даних наданих на судово-медичну експертизу медичних документів, мало місце ушкодження: перелом лівої променевої кістки. Вказане ушкодження виникло від дії тупого предмету, могло виникнути в час та при обставинах вказаних в постанові про призначення експертизи, тобто під час дорожньо-транспортної пригоди та відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я. (Т.1 а.с. 134)

Відповідно до висновку експерта № 02-01/1000 судово-медичної експертизи по медичним документам ОСОБА_6 , яка була проведена 16.11.2023 встановлено, у ОСОБА_6 , згідно даних медичної карти, мали місце ушкодження: травма правого колінного суглобу з переломами виростків великогомілкової кістки, переломом малогомілкової кістки, переломом надколінника. Вказані ушкодження виникли від дії тупих предметів, могли виникнути в час та при обставинах вказаних в постанові про призначення експертизи та відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров?я. (Т.1 а.с. 135-136)

Всі вище перелічені докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що своїми діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог пунктів 2.3 «б», 16.11, дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» Правил дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, особу обвинуваченого, який є пенсіонером, особою з інвалідністю ІІ групи, має постійне місце проживання, не одружений, раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває, характеризується за місцем проживання позитивно, вину визнав, щиро розкаявся, частково добровільно відшкодував завдані збитки в розмірі 50 000 гривень.

В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, неодноразово вибачався за вчинене та висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінив свої дії, добровільно відшкодував завдані збитки, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно до п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує суспільну небезпечність вчиненого злочину, направленого проти безпеки дорожнього руху, а також те, що своїми необережними діями, які виразились в порушенні двох пунктів Правил дорожнього руху завдав потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, приходить до висновку про доцільність призначення йому обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом.

Частина перша статті 286 КПК України передбачає покарання у виді штрафу, виправних робіт, арешту або обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Відповідно до ст. 61 КК України обмеження волі не застосовується до осіб з інвалідністю першої і другої групи. Покарання у вигляді виправних робіт, згідно до ч. 2 ст. 57 КК України, не застосовується до непрацездатних та осіб, що досягли пенсійного віку. А призначаючи покарання у вигляді штрафу, суд згідно із ч.2 ст. 53 КК України, повинен враховувати і майновий стан винного. В матеріалах кримінального провадження є дані про те, що обвинувачений не працює, але отримує пенсійні виплати, тому прямих перешкод для призначення обвинуваченому покарання у вигляді штрафу не встановлено.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, думку потерпілої ОСОБА_6 , яка наполягала на призначенні суворого покарання, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами. Підстав для застосування ст.ст. 69, 69-1 КК України суд не вбачає.

Таке покарання, на переконання суду, буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчинення нових злочинів, відповідатиме особі обвинуваченого та є достатнім для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України, мети покарання.

Враховуючи те, що стосовно обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Вирішуючи питання про заявлений потерпілою ОСОБА_6 цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_4 на її користь, в рахунок відшкодування середнього заробітку втраченого внаслідок каліцтва грошові кошти в сумі 105 604,77 грн та 300 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Частиною першою статті 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Як встановлено в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 22 грудня 2023 року подала до суду цивільний позов, в якому вказала, що у зв`язку з отриманням травми в ДТП з 08.09.2023 і по теперішній час вона не може виконувати свої трудові обов`язки, внаслідок неможливості самостійного пересування, що свідчить про 100% втрату працездатності, а відтак має право на відшкодування шкоди відповідно до положень ст.ст.1195, 1197 ЦК України. Розмір втраченого заробітку обчислений потерпілою за період з 08.09.2023 по 31.12.2023 (3 місяці 16 робочих днів) та розрахований виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати (6700грн/місяць) та стовідсоткового показника втрати працездатності.

Стосовно розміру відшкодування моральної шкоди, то відповідні вимоги обґрунтовуються тим, що внаслідок отриманої травми ОСОБА_16 зазнала непоправного душевного, фізичного болю та моральних страждань у зв`язку з перенесеною операцією, довготривалою реабілітацією, яка триває дотепер, та відсутністю гарантій відновлення повноцінного функціонування її ноги та колінного суглобу. Внаслідок травмування ОСОБА_6 вимушена була змінити звичайний спосіб життя і має докладати додаткових зусиль для його організації, але рівень втрати працездатності та ступень складності отриманої нею травми фактично унеможливлює повернення ОСОБА_6 до звичайного активного життя. Тож потерпіла ОСОБА_16 вважає, що грошовий еквівалент завданої їй моральної шкоди внаслідок завдання їй тілесних ушкоджень у ДТП складає 300 000грн, а тому саме таку суму слід стягнути з обвинуваченого для компенсації її розміру.

Сторона захисту заперечила проти позовних вимог ОСОБА_6 та у письмовому відзиві просила відмовити у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування середнього заробітку втраченого внаслідок каліцтва та частково задовольнити позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в межах суми 30 000грн. В обґрунтування заперечень сторона захисту посилається на те, що ОСОБА_6 не надано належних та допустимих доказів для визначення ступеня втрати працездатності у відсотковому значенні, що унеможливлює здійснення правильного розрахунку та обчислення суми необхідного відшкодування. Також у відзиві вказується на необґрунтованість вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки розмір грошового еквівалента відшкодування такої шкоди оцінений позивачем суб`єктивно та є завищеним. Сторона захисту стверджує, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідним є врахування відомостей про особу обвинуваченого, часткове відшкодування обвинуваченим потерпілій ОСОБА_6 моральної шкоди в розмірі 12000грн та матеріальної шкоди в сумі 43458грн, необережну форми вину обвинуваченого у завданні потерпілій шкоди, а також порушення потерпілою заходів безпеки при перебуванні у транспортному засобі на момент ДТП (не була пристебнута ременем безпеки). Додатково сторона захисту зауважує, що цивільна-правова відповідальність обвинуваченого застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» і потерпіла має право на отримання від страховика відшкодування моральної шкоди в розмірі 5% від суми страхової виплати за шкоду здоров`ю, що має бути враховано при визначенні суми відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню безпосередньо за рахунок обвинуваченого.

Згідно з ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 906/1318/19 було викладено правову позицію, що статтями 1195-1208 ЦК України закріплено конструкцію спеціального делікту. В порядку, визначеному цими нормами, здійснюється відшкодування шкоди, завданої життю або здоров`ю фізичної особи, у всіх випадках, крім визначених спеціальними законами.

Загальний порядок відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП врегульований Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №755/18006/15-ц, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених ст. 37) чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтями 24-26 цього закону визначено порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого, шкоди, пов`язаної з тимчасовою та стійкою втратою працездатності. Отже слід виснувати, що у разі дотримання умов та порядку страхування, інших вимог закону власником транспортного засобу та потерпілим, сума страхового відшкодування має враховуватись при притягненні до цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану каліцтвом.

За обставинами справи судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Volkswagen Caddy, д.н.з. НОМЕР_1 , використання якого обвинуваченим призвело до ДТП, застрахована у ПАТ «НАСК «Оранта» згідно полісу страхування від 02.12.2022. Умовами страхування передбачено, що ліміт відповідальності страховика на одного потерпілого складає за шкоду заподіяну майну 160 000грн, життю і здоров`ю 320 000грн, франшиза 0грн.

Предметом позовних вимог потерпілої ОСОБА_6 , зокрема, є сума відшкодування заробітку в розмірі 105 604,77грн, втраченого нею внаслідок втрати та зменшення її працездатності. При цьому аналіз змісту та підстав позову свідчить, що в даному випадку мова йде як про тимчасову втрату непрацездатності (період перебування на лікарняному) так і про стійку (зменшення рівня працездатності, що зумовило встановлення ІІІ групи інвалідності). За таких обставин суд доходить висновку, що відповідні вимоги охоплюються лімітом відповідальності страховика цивільно-правової відповідальності обвинуваченого і порядок їх відшкодування передбачений ст.ст.25, 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з ч.1 ст.62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану кримінально протиправними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Суд на стадії прийняття цивільного позову звертав увагу потерпілої ОСОБА_6 та її представника щодо пред`явлення позовних вимог до ПАТ «НАСК «Оранта» або залучення останньої до участі у розгляді справи як співвідповідача. Однак зауваження суду було проігноровано, потерпіла та її представник своїми процесуальними правами скористалися на власний розсуд та не побажали пред`являти позовні вимоги до ПАТ «НАСК «Оранта» або залучити останню як співвідповідача.

За таких обставин суд приходить висновку, що оскільки позовні вимоги пред`явлено не до всіх належних відповідачів (не пред`явлено до страховика ПАТ «НАСК «Оранта»), то суд позбавлений можливості давати оцінку обґрунтованості таких позовних вимог, визначати розмір сум, які підлягають відшкодуванню внаслідок ДТП, та здійснювати їх розподіл між страховиком (у межах страхових сум) і винуватцем ДТП, а відтак позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 у справі №199/6524/18.

Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зауважує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, в тому числі, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 3, 9 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а змістом моральних страждань потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Додатково слід зауважити, що моральною шкодою визначаються навіть не самі страждання, а саме негативні наслідки немайнового характеру, які ними спричиненні, оскільки тільки вони становлять розуміння шкоди як обов`язкової умови відповідальності.

В цьому контексті суд бере до уваги, що тяжкість переживання психотравмуючої події повністю залежить від індивідуально-психологічних особливостей людини, якій завдано моральну шкоду, від її темпераменту, стійкості афективно-вольових процесів, рівня суб`єктивного контролю, стресостійкості, соціальної адаптованості, способу реагування на фруструючі події.

Відповідно до положень ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Таким чином визначення розміру спричиненої внаслідок ДТП шкоди тісно пов`язане зі страховою виплатою, що підлягає відшкодуванню за шкоду, заподіяну здоров`ю особи. Натомість відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, за рахунок страховика винуватця ДТП в порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», має досить обмежений, по суті формальний, характер і залежить виключно від розміру страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю потерпілого.

За таких обставин визначений ст.26-1 Закону України ««Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядок відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому, який зазнав ушкодження здоров`я внаслідок ДТП, має факультативний характер і не охоплює в повній мірі обсягу відповідальності винуватця ДТП за моральну шкоду, завдану потерпілим. У зв`язку з цим, не заявлення потерпілим вимог до страховика винуватця ДТП про відшкодування шкоди заподіяної здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, не перешкоджає розгляду судом вимог потерпілого про відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів обвинуваченого.

В той же час слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Крім критеріїв визначених у ст. 23 ЦК України (характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи), при визначені розміру грошового відшкодування моральної шкоди, судом, зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду. При цьому слід зауважити, що при визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту, а тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною.

За обставинами кримінального провадження судом встановлено, що внаслідок порушення обвинуваченим правил безпеки дорожнього руху потерпіла ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у вигляді травми правового колінного суглобу з переломами виростків великогомілкової кістки, переломом малогомілкової кістки та переломом надколінника, у результаті чого відчувала фізичний біль та зазнала душевних страждань пов`язаних з проблемами зі здоров`ям.

Наданими потерпілою документами про звернення по медичну допомогу підтверджується, що ОСОБА_6 перебувала на стаціонарному лікуванні з 08.09.2023 по 29.09.2023 у травматологічному відділенні лікарні. В подальшому перебувала на амбулаторному лікуванні з оформленням тимчасової непрацездатності після чого знаходилась у відпустці. В період з 05.12.2023 по 26.12.2023 знову перебувала на лікарняному внаслідок тимчасової непрацездатності.

З 16.04.2024 за наслідками огляду медико-соціальною експертною комісією ОСОБА_6 встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково із визначенням причини інвалідності «загальне захворювання з ураженням опорно-рухового апарату».

Отже, через отримані травми потерпіла вимушена була перебувати на довготривалому стаціонарному та амбулаторному лікуванні, витрачати час та докладати додаткових зусиль для відновлення й організації звичайного способу свого життя, який було порушено внаслідок дій обвинуваченого. Зокрема, ОСОБА_6 під час лікування перенесла хірургічне втручання, внаслідок травми зазнала істотних обмежень функціональності опорно-рухового апарату, що перешкоджало їй працювати і призвело до встановлення їй ІІІ групи інвалідності з обмеженням загальної працездатності (протипоказана важка фізична праці, робота з тривалою ходою).

Здійснюючи оцінку адекватності розміру компенсації завданої потерплій ОСОБА_6 моральної шкоди суд бере до уваги обставини, що характеризують її особистість. Суд бере до уваги той факт, що вона є особою похилого віку (70 років), а відтак має право на пенсійне забезпечення, проте на момент події ДТП вона була працевлаштованою у ФОП ОСОБА_17 , де працювала з 01.02.2010, але внаслідок травмування вимушена була не виконувати трудові обов`язки до кінця 2023 року за станом здоров`я (тимчасова непрацездатність, відпустка). За таких обставин протиправне обмеження її права на отримання матеріального забезпечення за рахунок своєї праці вочевидь поглиблює рівень її душевних страждань.

Також судом встановлено, що відповідно до умов полісу страхування цивільно-правової відповідальності обвинуваченого потерпіла має право на відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням її здоров`я внаслідок ДТП за рахунок ПАТ «НАСК «Оранта» в розмірі до 16 000грн (5% від максимально можливої страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю).

Крім того, судом береться до уваги поведінка обвинуваченого відносно потерпілої, який в добровільному порядку здійснив оплату витрат на лікування потерпілої ОСОБА_6 в розмірі 43 458грн (оплата за комплект фіксаторів для остеосинтезу кісток) та додатково в добровільному порядку передав потерпілій ОСОБА_6 суму коштів в розмірі 12 000грн на відшкодування шкоди. До того ж у відзиві проти позову сторона захисту не заперечувала покладання на обвинуваченого обов`язку з відшкодування потерпілій моральної шкоди в межах суми 30 000грн.

Отже, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілій ОСОБА_6 безпосередньо за рахунок коштів обвинуваченого, суд враховує обставини події ДТП та ступень вини обвинуваченого у настанні її наслідків, поведінку обвинуваченого та потерпілої, наявність у потерпілої права на часткове відшкодування моральної шкоди за рахунок ПАТ «НАСК «Оранта», ступень тяжкості тілесних ушкоджень потерпілої, ступень обґрунтованості змісту та глибини душевних страждань та вимушених змін у житті потерпілої, особливості особистих характеризуючих даних потерпілої та обвинуваченого (вік, стан здоров`я, майновий стан тощо).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, характеру спричиненої потерпілій ОСОБА_6 моральної шкоди, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що визначений позивачкою розмір моральної шкоди є непропорційним порівняно із характером спричинених моральних страждань, а тому з обвинуваченого на користь потерпілої в якості відшкодування моральної шкоди слід стягнути суму коштів в розмірі 200 000грн, що буде належним і достатнім засобом грошової компенсації такої шкоди.

Щодо вирішення питання про відшкодування потерпілій витрат на професійну правову допомогу, то суд приходить до наступних висновків.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Так, згідно ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу. До вказаних витрат, згідно ч. 2 ст. 120 КПК України, належать витрати на правову допомогу, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором та їх несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 124 КПК України - у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Правовою підставою відшкодування таких витрат є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що з одного боку процесуально підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного вище Закону).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

На підтвердження понесених процесуальних витрат потерпілою ОСОБА_6 суду не надано жодного підтверджуючого документа понесених фактичних витрат на правову допомогу та відповідних розрахунків.

Таким чином, керуючись принципами справедливості та верховенства права, виходячи з відсутності доказів на підтвердження понесених витрат, суд відмовляє у їх стягненні з обвинуваченого на користь потерпілої.

Згідно ч.4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Так, ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.09.2023 року накладений арешт на автомобіль марки Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вилучений в ході огляду місця події від 08.09.2023 року, який знаходився під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючий за адресою в АДРЕСА_2 , та, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 належить ОСОБА_18 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 , із забороною користування, відчуження та будь-якої зміну права власності арештованого майна.

Із змісту ухвали встановлено, що цей захід забезпечення кримінального провадження застосовано з метою збереження речових доказів. Мета вказаного заходу досягнута, арешт з метою забезпечення цивільного позову не накладався і таке клопотання до суду не надходило, тому є всі підстави для скасування арешту на майно.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 124 КПК України з обвинуваченого на користь держави підлягають стягненню документально підтверджені витрати на залучення експерта в розмірі 4779 грн. 60 коп., які необхідно перерахувати на рахунок ( р/р НОМЕР_4 ; отримувач коштів ОСОБА_19 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ; МФО НОМЕР_6 ; банк отримувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК»; вид платежу: за експертизу СТ/287Е-23 у к/п №0002898).

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368-370, 373, 374 КПК України,

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 3000 (три тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили - не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку втраченого внаслідок каліцтва та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_7 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 та мешканця: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_8 , мешканки АДРЕСА_5 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 процесуальні витрати на залучення експерта: за проведення судової автотехнічної експертизи № СТ/287Е-23 у к/п №0002898 в розмірі 4779 грн. 60 коп., перерахувавши їх на рахунок: р/р НОМЕР_4 ; отримувач коштів ОСОБА_19 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_5 ; МФО НОМЕР_6 ; банк отримувача АТ КБ «ПРИВАТБАНК»; вид платежу: за експертизу № СТ/287Е-23 у к/п №0002898.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 15.09.2023 року на автомобіль марки Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 належить ОСОБА_18 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 , після набрання вироком законної сили.

Речові докази по справі:

-автомобіль Volkswagen Caddy, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_18 залишити у власності ОСОБА_18

-автомобіль Mitsubishi L200, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_11 залишити у власності ОСОБА_11 .

На вирок суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1