Дата документу 21.05.2024 Справа № 335/4132/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/347/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/4132/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 19 липня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Верхній Рогачик Херсонської області, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ),

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК України, та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення,

ВСТАНОВИЛА

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Приблизно у вересні 2017 року, більш точна дата та час органом досудового розслідування не встановлено, перебуваючи у м.Запоріжжя, ОСОБА_9 під час зустрічі з ОСОБА_8 , якого він знав як працівника поліції, повідомив останньому, що у його знайомого ОСОБА_10 09.09.2017 року працівниками поліції виявлено та вилучено 44 набої калібру 5,45 мм, пістолет Р-08 калібру 4,5 з газовим балоном та три паперові згортки з порошкоподібною речовиною білого кольору.

У подальшому, більш точна дата та час органом досудового розслідування не встановлено, дізнавшись про те, що Запорізьким районним судом Запорізької області здійснюється судовий розгляд у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_11 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.309 КК, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на підбурювання ОСОБА_9 надати через нього неправомірну вигоду судді Запорізького районного суду Запорізької області, яким безпосередньо здійснюється судовий розгляд справи стосовно ОСОБА_12 .

Реалізовуючи свій злочинний намір, приблизно в кінці січня 2018 року, більш точна дата та час органом досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_8 у телефонній розмові з ОСОБА_9 домовився про зустріч 09.02.2018 року біля приміщення Ізолятора тимчасового тримання №1 ГУНП в Запорізькій області, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Під час зустрічі 09.02.2018 року у період часу з 18:00 години до 19:00 години ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, повідомив ОСОБА_9 , що може посприяти в тому, щоб вироком Запорізького районного суду Запорізької області ОСОБА_13 було призначено покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі.

При цьому, під час зустрічі ОСОБА_8 запевнив ОСОБА_9 в тому, що у нього з головою Запорізького районного суду Запорізької області, в силу займаної ним посади, склались дружні відносини, та у разі надання останнім йому грошових коштів в сумі 1100 доларів США, він передасть їх судді Запорізького районного суду, яким безпосередньо здійснюється судовий розгляд справи стосовно ОСОБА_12 , у якості неправомірної вигоди в інтересах останнього за призначення покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі, не маючи на меті фактично вчиняти такі дії, тим самим фактично підбурив ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище.

Будучи переконаним та не сумніваючись у правдивості запевнень ОСОБА_8 , що останній, зможе вирішити питання щодо призначення ОСОБА_12 покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі, ОСОБА_9 , довіряючи йому, погодився на вказану пропозицію.

У подальшому, ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів, під час зустрічі з ОСОБА_9 в приміщенні кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , 15.02.2018 року з 19:00 години до 19:30 години підтримав вимоги про необхідність надання неправомірної вигоди судді Запорізького районного суду, яким безпосередньо здійснюється судовий розгляд справи стосовно ОСОБА_11 , з метою позитивного вирішення питання стосовно останнього, не маючи на меті фактично вчиняти такі дії, одержав від ОСОБА_9 частину раніше обумовленої суми коштів у розмірі 5500 грн., що еквівалентно 200 доларам США.

Продовжуючи свої злочинні дії, діючи умисно, з корисливих мотивів, 19.02.2018 року з 19:00 години до 19:30 години, перебуваючи в приміщенні кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 », розташованому за адресою: АДРЕСА_4 , на виконання попередньої домовленості, ОСОБА_8 одержав від ОСОБА_9 частину раніше обумовленої суми коштів у розмірі 900 доларів США, що станом на 19.02.2018 року за офіційним курсом НБУ становить 24291 грн., нібито, для передачі судді Запорізького районного суду Запорізької області, яким безпосередньо здійснюється судовий розгляд справи стосовно ОСОБА_12 , з метою позитивного вирішення питання стосовно останнього.

Своїми умисними діями ОСОБА_8 здійснив підбурювання ОСОБА_9 до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди судді Запорізького районного суду, тобто службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вирішення питання про призначення ОСОБА_12 , обвинуваченого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.309 КК, покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 прокурором були кваліфіковані за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК, як підбурювання до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди за вчинення службовою особою, яка займає відповідальне становище, в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК, та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, визнавши ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК, та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що твердження суду про те, що саме ОСОБА_9 був ініціатором зустрічей з ОСОБА_8 для вирішення питання щодо непритягнення ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності у суді, а також надання неправомірної вигоди судді, не відповідають дійсності та спростовується показами ОСОБА_9 . Крім того, не погоджується із твердженням суду про те, що у ОСОБА_8 не було необхідності підбурювати ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди судді, оскільки відповідно до дослідженого в судовому засіданні протоколу про хід і результати НСРД аудіо-, відеоконтроль особи від 15.02.2023 року та оптичних носіїв до них зафіксовано, що обвинувачений ОСОБА_8 під час розмови з ОСОБА_9 зазначав про необхідність надання грошей судді, при цьому, вказував конкретне прізвище судді та вказував, що лише за наявності грошей буде вирішено питання. Відповідно до дослідженого в судовому засіданні протоколу про хід і результати НСРД аудіо-, відеоконтроль особи від 19.02.2023 року та оптичних носіїв до них, ОСОБА_8 також вказував ОСОБА_9 на необхідність надання грошей судді та про те, що без них питання не буде вирішено. Вважав незрозумілим твердження суду про те, що у ОСОБА_8 не було необхідності підбурювати ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди, оскільки зміст розмов ОСОБА_9 з обвинуваченим 15.02.2018 року та 19.02.2018 року свідчить, що ОСОБА_9 готовий був заплатити за вирішення питання про непритягнення ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності. Так, ОСОБА_9 був залучений до проведення НСРД, а саме проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, під час якого перевірялись дійсність намірів ОСОБА_8 , у діях якого вбачались ознаки тяжкого злочину, спостереження за його поведінкою та прийняттям ним рішень щодо вчинення злочину, під час якого встановлено, що ОСОБА_8 шляхом обману заволодів чужим майном, а саме грошовими коштами, отриманими від ОСОБА_9 , на загальну суму 29791 грн., при цьому, схиляючи ОСОБА_9 до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди судді. Також не зрозуміло яким чином суд прийшов до висновку, що відсутність інформації з суду щодо наявності кримінальної справи відносно ОСОБА_12 спростовує доводи обвинувачення, викладені в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_8 підбурював ОСОБА_9 до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди судді. Під час судового розгляду питання щодо наявності або відсутності кримінальної справи відносно ОСОБА_12 в Запорізькому районному суді Запорізької області не оспорювалось стороною захисту та взагалі під час судового розгляду не підіймалось вказане питання. Крім того, допитаний ОСОБА_12 підтвердив наявність кримінальної справи в суді відносно нього за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.309 КК. Вирішуючи питання про долю речових доказів, суд повернув грошові кошти у сумі 1000 грн. купюрами номіналом по 500 грн. за належністю ОСОБА_8 . Проте, зазначені кошти ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_9 15.02.2018 року у приміщенні кафе «Теrrа Fоrever» в якості частини раніше обумовленої суми коштів у розмірі 5500 грн., що підтверджується дослідженими в суді протоколом огляду, ідентифікації та вручення грошових коштів від 15.02.2018 року, протоколом обшуку від 19.02.2018 року в приміщенні кафе «Арменія» (в кімнаті для прийняття їжі), де ОСОБА_8 добровільно видав працівникам СБУ гаманець, в якому знаходились грошові кошти в сумі 900 доларів США та 1000 грн., які, у подальшому, визнано речовими доказами.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_7 прохала залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Згідно ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів відхиляє твердження прокурора про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_8 за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК з огляду на наступне.

Відповідно до ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Згідно з п.3 ч.1 ст.373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Пунктом 1 частини 3 статті 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Як регламентовано ст.62 Конституції України та ст.17 КПК, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом (недопустимих доказах), а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами ст.91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках на потерпілого.

Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Тобто, дотримуючись засади змагальності й виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що місцевий суд повно й усебічно розглянув обставини кримінального провадження, проаналізував докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_8 .

Зокрема, місцевий суд дослідив і належним чином оцінив із дотриманням вимог статей 23, 94 КПК як показання обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , так і письмові докази у кримінальному провадженні, зокрема протоколи за результатами проведення НСРД.

За наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд дійшов правильного висновку, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК, у якому він обвинувачується.

Так, відповідно до ч.4 ст.27 КК підбурювачем є особа, яка умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином схилила іншого співучасника до вчинення кримінального правопорушення.

У разі кваліфікації дій особи як підбурювання на вчинення злочину суди мають на підставі дослідження всієї сукупності доказів та оцінки всіх доречних фактичних обставин кримінального провадження зробити належним чином мотивований висновок щодо того, чи були дії обвинуваченого за своїм характером об`єктивно спрямовані саме на збудження в іншої особи бажання або на зміцнення рішучості й наміру вчинити злочин.

Із суб`єктивної сторони підбурювач повинен усвідомлювати, що саме його дії мають схилити до вчинення злочину особу, яка до цього або не мала наміру його вчинити, або крім висловлення наміру не мала рішучості його реалізувати.

Зазначене узгоджується з позицією, наведеною в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 січня 2021 року (справа №138/3717/16-к, провадження №51-3194км19) та від 16 лютого 2022 року (справа №161/5626/20, провадження № 51-5991км20).

Місцевий суд, обґрунтовуючи свій висновок щодо відсутності в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого йому злочину за ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК, вказав, що надані стороною обвинувачення докази не доводять того, що дії ОСОБА_8 мають ознаки підбурювання до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди третьою особою за вчинення службовою особою, яка займає відповідальне становище, в інтересах третьої особи дій із використанням наданого їй службового становища.

У кримінальному праві усталеним є підхід до кваліфікації кримінального правопорушення за суб`єктивним ставленням винного до вчиненого діяння і заподіяних наслідків, а встановлення змісту цього психічного ставлення особи належить до обставин, що підлягають доказуванню за ст.91 КПК та має бути доведеним поза розумним сумнівом. Такої сукупності доказів, які би свідчили про усвідомлення ОСОБА_8 того, що він своїми діями схиляє потерпілого саме до надання неправомірної вигоди службовій особі в цьому провадженні судом не встановлено.

З огляду на встановлені місцевим судом фактичні обставини справи вбачається, що дії ОСОБА_8 були способом шахрайства, спрямованим виключно на заволодіння грошовими коштами потерпілого шляхом обману.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч.1 ст.190 КК та ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК.

Ухвалою суду від 19.09.2022 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 в частині обвинувачення за ч.1 ст.190 КК, а саме заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), закрито на підставі ст.49 КК за згодою ОСОБА_8 , тобто з нереабілітуючих підстав.

Як вбачається з вироку, місцевий суд у своєму рішенні навів детальний аналіз досліджених ним доказів, у тому числі й тих, на які посилається прокурор у апеляційній скарзі, та дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність того, що ОСОБА_8 вчинив передбачене ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК кримінальне правопорушення.

З показань допитаного в суді першої інстанції потерпілого ОСОБА_9 випливає, що після звернення до нього свідка ОСОБА_12 він звернувся до обвинуваченого ОСОБА_8 з проханням про допомогу, на що останній порекомендував звернутися ОСОБА_9 разом з ОСОБА_12 до адвоката. Після звернення та консультацій з адвокатом ОСОБА_9 знов звернувся до ОСОБА_8 за допомогою вирішення питання щодо не притягнення ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності у суді.

Також з показань ОСОБА_9 слідує, що ОСОБА_8 при зустрічі сказав, що справа ОСОБА_12 вже в суді та для того, щоб покарання не було пов`язане з реальним позбавленням волі треба певна сума грошей, щоб передати судді. Після чого, ОСОБА_9 звернувся до СБУ з заявою про злочин, де йому запропонували перевірити інформацію та уточнити суму грошових коштів, яку слід передати до суду. Після звернення до СБУ він ще раз зустрівся з ОСОБА_8 , щоб уточнити суму коштів, які слід передати судді. При зустрічі ОСОБА_8 йому повідомив, що слід передати в суд 1100 чи 1300 доларів США (точної суми під час допиту в суді потерпілий не зміг пригадати). Він зрозумів, що ОСОБА_8 його обманює, оскільки адвокат запевнив його та ОСОБА_12 , що по справі все буде добре, отже фактично вважав, що ОСОБА_8 хоче привласнити ці кошти, тому бажав, щоб його притягнули до відповідальності.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_9 не зміг згадати хто саме, він чи ОСОБА_8 , дзвонив та призначав їх зустрічі з приводу обговорення вказаної теми. Також ОСОБА_9 вказував, що зустрічі з ОСОБА_8 він записував на диктофон, який йому, нібито, видали співробітники СБУ. Разом з цим, матеріали провадження не містять жодних інших аудіозаписів, окрім тих, які є додатками до протоколів про хід і результати негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтроль особи обвинуваченого та потерпілого 15.02.2018 року та 19.02.2018 року.

Під час апеляційного розгляду повторно були досліджені протоколи про хід і результати негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відеоконтроль особи (обвинуваченого та потерпілого) від 15.02.2018 року та 19.02.2018 року.

Колегія суддів зазначає, що зміст вказаних протоколів засвідчує, що дії обвинуваченого за своїм характером об`єктивно були не спрямовані на збудження в ОСОБА_9 бажання або на зміцнення рішучості й наміру вчинити злочин. Навпаки з розмов обвинуваченого та ОСОБА_9 вбачається, що у ОСОБА_8 не було необхідності підбурювати ОСОБА_9 до надання неправомірної вигоди за вчинення службовою особою, яка займає відповідальне становище, в інтересах третьої особи, з використанням наданої їй влади чи службового становища, оскільки зміст розмов ОСОБА_9 з обвинуваченим свідчить, що саме ОСОБА_9 був ініціатором розмов щодо домовленості ОСОБА_8 із суддею Запорізького районного суду Запорізької області та готовий був заплатити за вирішення питання про непритягнення ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності. Зі змісту даної розмови однозначно вбачається, що саме ОСОБА_9 спонукав ОСОБА_8 якнайшвидше поїхати до судді у справі і домовитись із нею за для вирішення питання про непритягнення ОСОБА_12 до кримінальної відповідальності, пояснюючи при цьому свої дії тим, що ОСОБА_9 в свою чергу до цього весь час постійно спонукає ОСОБА_15 ( ОСОБА_12 )

В свою чергу допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 вказав, що він не звертався до ОСОБА_9 з проханням, щоб той вирішував в його інтересах питання в суді за неправомірну вигоду.

Зазначені покази спростовують те, що діями обвинуваченого у потерпілого ОСОБА_9 сформовано хибне уявлення, що лише за умови надання неправомірної вигоди буде позитивно вирішено питання ОСОБА_12 , оскільки ОСОБА_9 повідомив суду, що усвідомлював, що ОСОБА_8 його обманює, оскільки адвокат ОСОБА_16 запевнив його та ОСОБА_12 , що по справі все буде добре.

Наведене спростовує доводи обвинувачення, викладені в обвинувальному акті та в апеляційній скарзі про те, що саме ОСОБА_8 підбурював ОСОБА_9 до закінченого замаху на надання неправомірної вигоди судді Запорізького районного суду, тобто службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вирішення питання про призначення ОСОБА_12 , обвинуваченого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.2 ст.309 КК, покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі.

Судова колегія звертає увагу, що з досліджених місцевим судом доказів чітко прослідковується ініціативний характер поведінки ОСОБА_9 . Як стверджував сам ОСОБА_9 він самостійно звернувся до ОСОБА_8 ще у вересні 2017 року, який в свою чергу порадив звернутись ОСОБА_9 разом із ОСОБА_12 до адвоката. Тобто ОСОБА_8 до звернення ОСОБА_9 взагалі нічого не знав про ОСОБА_12 та обставин його притягнення до кримінальної відповідальності.

Також нічим не підтверджено ту обставину, що ОСОБА_8 сам звернувся до ОСОБА_9 з пропозицією допомогти вирішити питання із суддею. Стороною обвинувачення не було вчинено жодних дій для з`ясування дійсних обставин справи щодо цього та перевірки показань ОСОБА_9 .

В свою чергу з показань ОСОБА_9 вбачається, що після звернення із заявою до СБУ йому запропонували перевірити інформацію, після чого він зустрівся із ОСОБА_8 , який повідомив про необхідність передачі в суд певної суми, та він зрозумів, що ОСОБА_8 його обманює, оскільки адвокат сказав, що по справі все буде добре.

З цього слідує, що поведінка ОСОБА_8 , який не відмовився надати відповідну допомогу потерпілому ОСОБА_9 , була спрямована саме на незаконне заволодіння грошовими коштами шляхом обману та не мала спонукального характеру, що є обов`язковим для кваліфікації підбурення як виду співучасті, адже воно насамперед полягає у схилянні іншого співучасника до вчинення злочину.

Сторона обвинувачення не надала жодних даних про те, яким чином (умовлянням, підкупом, погрозою, примусом чи інакше) ОСОБА_8 схилив ОСОБА_9 до вчинення кримінального правопорушення, якими саме діями він сформував у ОСОБА_9 . хибне уявлення про те, що лише за умови надання неправомірної вигоди ОСОБА_12 буде призначене судом покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі.

Не містить таких даних й обвинувальний акт, зі змісту якого вбачається лише те, що ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_9 , що може посприяти у тому, щоб вироком суду ОСОБА_12 було призначено покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі. Тобто в обвинувальному акті відсутнє формулювання у якій саме з передбаченої ч.4 ст. 27 КК формі виразилось підбурювання ОСОБА_8 на надання ОСОБА_9 через нього неправомірної вигоди судді.

Твердження в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_9 «будучи переконаним та не сумніваючись у правдивості запевнень ОСОБА_8 , що останній, зможе вирішити питання щодо призначення ОСОБА_12 покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі, ОСОБА_9 , довіряючи йому, погодився на вказану пропозицію», спростовується показаннями самого ОСОБА_9 , який під час його допиту в суді першої інстанції вказав, що розумів, що ОСОБА_8 його обманює.

За таких обставин, місцевий суд достатнім чином мотивував свої висновки щодо необхідності виправдання ОСОБА_8 , які ґрунтуються на даних, належно перевірених у судовому засіданні та змістовно наведених у вироку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність і умотивованість цих висновків, апеляційна скарга прокурора не містить.

Таким чином, місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження у відповідності до вимог ч.1 ст.337 КПК в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, ухвалив умотивоване рішення про відсутність в діях ОСОБА_8 складу передбаченого ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК кримінального правопорушення та виправдав його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК, а тому доводи прокурора про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону є безпідставними.

Отже, в контексті наведених обставин, колегія суддів вважає, що зазначені в апеляційній скарзі прокурора мотиви незгоди з судовим рішенням не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що оскаржуваний вирок був постановлений з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів його законність.

Не встановлено колегією суддів й жодних порушень при дослідженні судом доказів чи неповноти такого дослідження, а іншої оцінки доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, апеляційним судом не надавалось.

Стосовно посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що вирішуючи питання про долю речових доказів, суд повернув грошові кошти у сумі 1000 грн. за належністю ОСОБА_8 , не дивлячись на те, що зазначені кошти він отримав від ОСОБА_9 в якості частини раніше обумовленої суми коштів, що підтверджується дослідженими в суді протоколом огляду, ідентифікації та вручення грошових коштів від 15.02.2018 року та протоколом обшуку від 19.02.2018 року в приміщенні кафе «Арменія», що, на думку прокурора, свідчить про неповноту дослідження судом всіх обставин та як наслідок винесення судом незаконного, необґрунтованого і невмотивованого рішення про невинуватість ОСОБА_8 , судова колегія зазначає, що правильність вирішення питання про долю речових доказів у справі не впливає на висновки суду про відсутність в діях ОСОБА_8 складу передбаченого ч.4 ст.27, ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК злочину.

Більш того, прокурор в апеляційній скарзі, посилаючись на вказаний довод, не висунув жодної вимоги стосовно вирішення питання про долю речових доказів.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що в ході розгляду цього кримінального провадження районний суд не допустив істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не встановлено колегією суддів і жодних підстав для скасування вироку і призначення нового розгляду в суді першої інстанції з підстав, визначених ст.415 КПК. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 373, 374 КПК. Тому з огляду на вищевказане, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених в апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 19 липня 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_17 ОСОБА_4