Справа № 304/1491/24 Провадження № 1-кп/304/244/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2024 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження № 0000113 від 31 жовтня 2018 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв Миколаївської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , з вищою освітою, технічного директора ТДВ «Перечинський ЛХК», одруженого (має на утриманні малолітню дитину), українця, громадянина України, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 242 КК України,

У С Т А Н О В И В:

згідно з обвинувальним актом обвинувачений ОСОБА_4 , будучи головним інженером Товариства з додатковою відповідальність «Перечинський ПХК», службовою особою, що керується у своїй роботі посадовою інструкцією підприємства та чинним законодавством України, наказами та інструкціями відповідних галузевих міністерств, іншими нормативними документами, затвердженими в установленому порядку, будучи обізнаним із законодавством у сфері охорони навколишнього природного середовища, достовірно знаючи про встановлений законодавством порядок здійснення господарської діяльності, пов`язаної із водокористуванням, про умови водокористування, визначені наданими товариству дозволами на спеціальне водокористування УКР № 3/3K/49д-17 від 20 липня 2017 року, а також УКР № 67/3К/49д-20 від 08 липня 2020 року, у тому числі щодо норм гранично допустимого скиду речовин із стічними водами у водний об`єкт, усвідомлюючи, що товариство не дотримується умов скиду стічних вод у водні об`єкти, зокрема не здійснює заходи щодо запобігання скиданню стічних вод чи його припинення у разі перевищення гранично допустимих норм, з необережності, у виді кримінально протиправної самовпевненості, порушив вимоги посадової інструкції, п. 3, 5, 7, 8 ч. 1 ст. 44, ч. 1, п. 6 ч. 2 ст. 70 Водного кодексу України, п. 15-18 Правил охорони поверхневих вод від забруднення зворотними водами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 465 від 25 березня 1999 року, та всупереч виданим підприємству дозволам на спеціальне водокористування у період з 14 лютого 2017 року по 17 березня 2021 року допустив скид зворотних вод через водовідвідний канал «Домарадж» (випуск № 1) із перевищенням нормативів гранично допустимого скиду (ГДС) забруднюючих речовин (залізо, феноли, БСК5, азот амоній, нафтопродукти, нітрити, СПАР) у водний об`єкт річку Уж у межах населеного пункту Перечин, Ужгородського району, Закарпатської області, що призвело до негативного впливу на навколишнє природне середовище і створило небезпеку для здоров`я людей і довкілля, а також спричинило збитки екології на загальну суму 30 255,39 грн, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 1 ст. 242 КК України.

У підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 подав клопотання про його звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, оскільки строки притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення вказаного кримінального правопорушення пройшли.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні проти задоволення клопотання обвинуваченого не заперечив, оскільки вважає, що для цього наявні всі правові підстави. Зазначив, що матеріальні збитки відшкодовані ще під час досудового розслідування; клопотання про компенсацію процесуальних витрат не заявляв.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що клопотання обвинуваченого підлягає до задоволення виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право закрити провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частини другої ст. 284 КПК України.

Встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 242 КК України як порушення правил охорони вод (водних об`єктів), що спричинило забруднення поверхневих вод і створило небезпеку для здоров`я людей та довкілля, яке згідно зі ст. 12 цього Кодексу (у редакції, чинній на момент вчинення кримінального правопорушення) відноситься до нетяжкого злочину, за який не передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Визначені у статті 49 КК строки давності за змістом становлять проміжки часу, у разі спливу яких з моменту вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили особа звільняється від кримінальної відповідальності. Передбачаючи в цих випадках відмову держави від застосування заходів кримінальної репресії, законодавець виходить із того, що з плином часу вчинене в далекому минулому діяння перестає бути показником соціальної небезпечності особи, а тривала законослухняна поведінка людини в подальшому свідчить про її виправлення. В цьому разі притягнення особи до кримінальної відповідальності не узгоджується з принципом гуманізму та є недоцільним.

Частиною першою статті 49 КК встановлено диференційовані строки давності, тривалість яких є пропорційною тяжкості кримінального правопорушення й суворості покарання.

Вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2023 року в справі № 735/1121/20.

Відтак зазначена норма встановлює строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення відповідно до класифікації, визначеної приписами ст. 12 КК, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення; правила обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення і переривання.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, ч. 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання, та у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, і за наявності згоди особи на її звільнення на підставі спливу строків давності, закрити кримінальне провадження, звільнивши таку особу від кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, чинної на час вчинення кримінального правопорушення (17.03.2021), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Як роз`яснено в п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК.

Так само у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 192/3301/16-к Верховний Суд підкреслив, що звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України та за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

З обвинувального акту видно, що інкриміноване ОСОБА_4 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 242 КК України, було вчинено ним з 14 лютого 2017 року по 17 березня 2021 року, яке у свою чергу згідно зі ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, за який взагалі не передбачено покарання у виді позбавлення волі, а відтак на час судового розгляду справи сплив, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України трирічний строк притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Будь які дані, які б вказували на те, що обвинувачений ухилявся від досудового слідства та суду в матеріалах справи відсутні.

Таким чином суд, за наявності згоди ОСОБА_4 на закриття кримінального провадження, враховуючи позицію сторони обвинувачення, приходить до висновку про необхідність звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, що передбачена ч.1 ст. 242 КК України, та закриття відносно нього кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 під час досудового розслідування даного кримінального провадження не обирався, на даний час клопотання про його обрання суду не подано, отже питання щодо такого судом не розглядається.

Вирішуючи питання процесуальних витрат, суд зазначає таке.

Частиною 1 статті 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Частиною 1 статті 126 цього Кодексу визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) висловлено правову позицію, за якою ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС робить висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Відтак, за відсутності будь яких клопотань учасників кримінального провадження щодо процесуальних витрат, а також належних доказів наявності таких, долю процесуальних витрат суд не вирішує.

Речових доказів у даному кримінальному провадженні немає.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Керуючись ст. 49 КК України, ст. 284 ч. 2, 286, 288, 314, 369, 372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

клопотання обвинуваченого задовольнити.

ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 242 КК України, на підставі ст. 49 цього Кодексу звільнити у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Перечинський районний суд протягом семи днів з дня її проголошення.

Копію ухвали суду сторони кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 6, 7 ст. 376 КПК України.

Головуючий: ОСОБА_1