Номер провадження: 11-кп/813/942/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приморського райсуду м. Одеси від 28.11.2023 у к/п №0001169 від 30.08.2023 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Дмитрівка Кілійського р-ну Одеської обл., із середньо-технічною освітою, не працюючого, інваліда 3-ої групи, перебуваючого у фактичних шлюбних відносинах, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, з покладенням наступних обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення експертиз у сумі 5 498, 55 грн.

З набрання вироком законної сили скасовано арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Приморського райсуду м. Одеси від 04.09.2023. Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 30.08.2023, приблизно о 06:17 год., в Приморському районі м. Одеса, керуючи технічно справним автомобілем Chevrolet Aveo, р.н. НОМЕР_1 (ходова частина, рульове керування, гальмова система якого на момент дорожньо-транспортної пригоди перебували в технічно справному стані), в умовах сухого асфальту, без будь-яких ям та вибоїн на дорозі, у денний час доби, здійснював рух із перевищенням його швидкості - 77-81 км/год, по правій смузі для руху вул. Середньофонтанська, на якій організовано двосторонній рух по двом смугам руху в кожному напрямку, з боку вул. Семінарська в напрямку пр-ту Гагаріна в м. Одесі .

Будучи неуважним, не стежачи за дорожньою обстановкою, тобто наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого за межами перехрестя вул. Середньофонтанська - вул. Слєпньова, позначеного дорожніми знаками 5.38.1 - 5.38.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.2 «пішохідний перехід з підвищеною вірогідністю виникнення дорожньо-транспортних пригод», діючи самовпевнено, передбачаючи можливість настання наслідків свого діяння водій ОСОБА_8 , за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, відповідно не відреагував на її зміну, при об`єктивній можливості бачити, що перед нерегульованим пішохідним переходом транспортні засоби зменшують швидкість руху, що повинно було розцінюватись як небезпека, не зменшив швидкість керованого ним транспортного засобу, не зупинився, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, які переходять проїзну частини і для яких може бути створена перешкода чи небезпека для руху, маючи технічну можливість уникнути ДТП, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який здійснював рух по нерегульованому пішохідному переходу в темпі спокійного кроку зліва направо за ходом руху автомобіля Chevrolet Aveo.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_7 заподіяно наступні тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма у формі забою головного мозку середнього ступеню, субдуральний крововилив в лобно-скроневій ділянці справа, перелом основи та склепіння черепа - перелом лобної кістки справа з переходом на скроневу кістку, бічну (латеральну) стінку очниці; перелом кісток лицевого черепа - перелом виличної дуги справа, уламковий перелом кісток носу із переходом на передню стінку лівої верхньощелепної пазухи, супроводжувалась субарахноїдальним крововиливом, ускладнилась пне-вмоцефалією (наявністю повітря у порожнині черепа), забійна рана лобної ділянки справа, субкон?юнктивальні крововиливи обох очних яблук, гематома та емфізема м?яких тканин правого ока, гематома верхньої повіки лівого ока, перелом тіла та дужок 3-го шийного хребця, лінійний перелом тіла 4-го шийного хребця, закритий пере лом хірургічної шийки та великого бугра лівої плечової кістки зі зміщенням відламків, закритий перелом ліктьового відростка правої ліктьової кістки зі зміщенням відламків, закритий перелом 9-го ребра зліва.

Вказані ушкодження спричинені дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини кузова легкового автомобіля та дорожнє покриття в умовах ДТП (наїзд автомобіля на пішохода). Враховуючі дані медичної документації, слід вважати, що ушкодження могли бути спричинені у строк 30.08.2023. Всі вищевказані ушкодження складають єдиний морфологічний комплекс і оцінюються разом, згідно з п. 2.1.3 «б» «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МО3 України від 17.01.1995, відносяться до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Встановлено, що в умовах пригоди дії водія автомобіля Chevrolet Aveo р.н. НОМЕР_1 регламентувалися вимогами п.п. 12.4, 12.9, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху (ПДР), згідно з якими водію заборонялося перевищувати допустиму швидкість руху в межах населеного пункту, а наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якім вже перебувають пішоходи, водій зобов`язаний дати дорогу пішоходам, для чого повинен заздалегідь зменшити швидкість, а при необхідності зупинитися, щоб не створювати ним перешкоди або небезпеки. Належним виконанням вимог п.п. 12.4, 12.9, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху водій автомобіля Chevrolet Aveo р.н. НОМЕР_1 гарантовано мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода. Дії водія автомобіля Chevrolet Aveo, р.н. НОМЕР_1 , які не відповідали вимогам п.п. 12.4, 12.9, 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху знаходяться в причинному зв`язку з виникненням пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_8 своїми необережними діями допустив порушення вимог п. п. 2.3. (б), 12.4., 12.9., 18.1., 18.4. Правил дорожнього руху України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001).

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 не погодився із оскаржуваним вироком в частині призначеного покарання, вважає його таким, що в повній мірі не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість, з огляду на наступне:

- судом 1-ої інстанції не в повній мірі враховано, що ОСОБА_8 після оформлення ДТП поїхав до лікарні сам та весь час перебування потерпілого у лікарні оплачував його лікування, зокрема, купував ліки, всі необхідні препарати, їжу, також після лікарні оформив потерпілого до санаторію для реабілітації, окрім того, допоміг потерпілому відновити громадянський паспорт та ідентифікаційний код;

- судом 1-ої інстанції належним чином не враховано того, що обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, проте підробляє неофіційно на будівництві та надає послуги з перевезення пасажирів в таксі, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, є інвалідом 3-ої групи, раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем мешкання та реєстрації, окрім того, має на утриманні мати-пенсіонерку 1969 р.н. та бабусю 1939 р.н.;

- судом 1-ої інстанції не взято до уваги, що прокурор у дебатах просив, з урахуванням обставин кримінального провадження, особи обвинуваченого, позиції потерпілого, не призначати обвинуваченому ОСОБА_8 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами;

- застосування додаткового покарання, як позбавлення права керувати транспортними засобами, тимчасово позбавить ОСОБА_8 можливості заробляти гроші для подальшого існування.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_9 просить скасувати вирок суду в частині призначення додаткового покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки без позбавлення права керування транспортними засобами; на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців; в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , які вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти її задоволення, думку потерпілого ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційної скарги сторони захисту та просив її задовольнити, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає не в повному обсязі з огляду на наступні обставини.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд 1-ої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який провину визнав повністю та не оспорював фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, та обмежився лише допитом обвинуваченого та потерпілого, а також дослідженням документів, що характеризують особу обвинуваченого, стосуються речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження.

Відтак суд 1-ої інстанції правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правової кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Що стосується доводів сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного судом обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає такі доводи обґрунтованими з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі - постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Санкція злочину, інкримінованого ОСОБА_8 та передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3-х до 8-ми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3-х років або без такого.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; характеристику особи обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд 1-ої інстанції визнав щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом 1-ої інстанції встановлено не було.

Разом із тим, в контексті надання оцінки твердженням сторони захисту з приводу можливості призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, суд апеляційної інстанції враховує роз`яснення, які містяться в п.п. 20-21 Постанови Пленуму ВСУ №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005, відповідно до яких при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.ч. 1 та 2 ст. 286 та ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, в тому числі додаткового, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Так, на підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому, одразу після вчинення кримінального правопорушення залишився на місці ДТП, надав допомогу потерпілому ОСОБА_7 , в повному обсязі оплатив лікування потерпілого та організував його реабілітацію, надавав йому допомогу в оформленні паспорту та ідентифікаційного коду.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції потерпілий ОСОБА_7 зауважив на тому, що немає жодних претензій до обвинуваченого ОСОБА_8 , підтвердив той факт, що обвинувачений допомагав з його лікуванням, оплатив реабілітацію та допоміг відновити паспорт і код, а також в судових дебатах просив суд суворо не карати ОСОБА_8 , призначивши йому мінімальне покарання.

Окрім того, окремо колегія суддів зауважує на тому факті, що в судовому засіданні суду апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_7 підтримав вимоги апеляційної скарги сторони захисту та просив не позбавляти обвинуваченого ОСОБА_8 права на керування транспортними засобами.

Водночас, є слушними посилання захисника на те, що в судових дебатах сторона обвинувачення просила призначити обвинуваченому ОСОБА_8 тільки основне покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами (а.с. 89).

Як на цьому обґрунтовано зауважує захисник обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, піклується та має на утриманні мати-пенсіонерку 1969 р.н. та бабусю 1939 р.н., є інвалідом 3-ї групи, хоча і не має офіційного працевлаштування, проте на життя заробляє неофіційно на будівництві та надає послуги з перевезення пасажирів в таксі, у зв`язку із чим наявність у нього права на керування транспортними засобами тісно пов`язана із можливістю утримувати себе та свою родину, у разі його позбавлення він може втратити можливість заробляти засоби для існування.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, колегія суддів доходить переконання про те, що суд 1-ої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами для досягнення мети призначення покарання - виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Натомість, апеляційний суд, з огляду на обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, його тяжкість та ступінь суспільної небезпечності, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, характеристику його особи, а також позицію потерпілого ОСОБА_7 , доходить висновку про те, що існують всі підстави для призначення останньому лише основного покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, якого вочевидь буде достатньо для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Відтак, оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції підлягає відповідній зміні, в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до припису п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пункт 1 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Підсумовуючи все вищевикладене, враховуючи необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 лише основного покарання у виді позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги сторони захисту та відповідної зміни вироку суду, в частині призначення покарання із мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407-409, 413, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Приморського райсуду м. Одеси від 28.11.2023, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - змінити, в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців та покласти на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4