УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2024 року

м. Київ

справа № 496/2790/23

провадження № 51-3498ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника неповнолітнього засудженого

ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000254 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вигода Біляївського району Одеської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 25 січня 2023 року Біляївським районним судом Одеської області за ч. 4

ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК)

із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі статей 75,

104 КК звільненого від відбування покарання

з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 185 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Біляївського районного суду Одеської області від 14 липня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року, ОСОБА_4 визнано винуватим за ч. 4 ст. 185 КК та засуджено

до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання, призначене ОСОБА_4 за попереднім вироком Біляївського районного суду Одеської області від 25 січня 2023 року, та остаточно призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Згідно з вироком суду неповнолітнього ОСОБА_4 засуджено за те, що він

09 березня 2023 року приблизно о 01:00, перебуваючи біля магазину «ІНФОРМАЦІЯ_3», розташованого на АДРЕСА_2 , діючи повторно, за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, усвідомлюючи що на території України введено воєнний стан, переконавшись, що їх дії не будуть помічені сторонніми особами, сівши відповідно до попередньо розподілених ролей на плечі особі, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, яка його підняла, шляхом вільного доступу зірвав з кріплення камеру зовнішнього відеоспостереження, яка була встановлена на вказаному магазині, вартістю 1500 грн, після чого із зазначеним майном з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим

на власний розсуд, чим заподіяли потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, цього ж дня приблизно о 01:30 неповнолітній ОСОБА_4 , діючи повторно, за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено

в окреме провадження, усвідомлюючи, що на території України введено воєнний стан, переконавшись, що їх дії не будуть помічені сторонніми особами, підійшли

до паркану магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого на АДРЕСА_3 ,

де шляхом вільного доступу таємно заволоділи 8 плафонами від електроліхтарів, встановлених на цьому паркані, вартістю по 200 грн кожен, а всього на загальну суму 1600 грн, після чого із зазначеним майном з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим заподіяли потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись

з призначеним його підзахисному місцевим судом покаранням, не навів підстав відмови у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту, у чому вбачає порушення вимог ст. 419 КПК, безпідставно не застосував положення п. 3 ч. 1

ст. 66 КК, а також ст. 69 цього Кодексу або альтернативного покарання

до неповнолітнього.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо порушення судом апеляційної інстанції положень

ст. 419 КПК, а також про безпідставне незастосування до його підзахисного положень статей 66, 69 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий

від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції під час призначення

покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, дані про особу винного, який на обліках у психіатра та нарколога не перебуває, а також

ту обставину, що обвинуваченим завдано матеріальну шкоду потерпілим,

яка відшкодована під час досудового розслідування в повному обсязі, дані досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації, згідно якої виправлення неповнолітнього ОСОБА_4 можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк. Разом із тим, суд звернув увагу і на те,

що ОСОБА_4 раніше був судимий за корисливий злочин, на шлях виправлення не встав, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив кримінальне правопорушення, а тому суд, враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин та обставини, що пом`якшують покарання обставини, якими визнав щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення злочину неповнолітнім, дійшов переконання,

що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства та йому необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції статті, за якою кваліфіковані його дії.

При цьому, як убачається із вироку, судом враховані також умови життя і виховання обвинуваченого ОСОБА_4 , який скоїв злочин в неповнолітньому віці, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості його особистості.

Також суд першої інстанції вказав на те, що виходячи зі змісту ч. 3 ст. 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суд має розцінювати

це як порушення умов застосування ст.75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначити покарання за сукупністю вироків

на підставі ст. 71 КК.

Так, на підставі ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку,

але до повного відбування покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 71 КК остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання призначеного

за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

З урахуванням наведених положень закону України про кримінальну відповідальність суд першої інстанції, ураховуючи усі обставини справи, призначив ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років

1 місяць.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_5 , доводи якої є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

Як убачається з оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції взяв до уваги все вищенаведене та враховане судом першої інстанції, а також те, що ОСОБА_4 вчинив злочин в період іспитового строку, оскільки раніше, а саме 25 січня

2023 року, був засуджений ч. 4 ст. 185 КК Біляївським райсудом Одеської області

до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, від відбування якого

на підставі статей 75, 104 КК був звільнений з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, з огляду на що судом першої інстанції було обґрунтовано застосовано ч. 1 ст. 71 КК, та за сукупністю вироків частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком.

Також суд апеляційної інстанції вказав на те, що, врахувавши сукупність зазначених обставин та характеристику особи обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 185 КК, у виді позбавлення волі.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тому підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви,

з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

З наведеними в оскарженій ухвалі висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваного судового

рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів

на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_4 покарання та можливості застосування до нього положень ст. 69 КК.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, касаційна скарга захисника не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження

за його касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3