ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 127/21001/17

провадження № 51-3448км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання засудженого захисників прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції), ОСОБА_9 ,
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги засудженого

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гайсин Вінницької обл., жителя АДРЕСА_1та його захисника ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2

захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_2

на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року.

Обставини справи

1. Оскарженим вироком, залишеним без зміни апеляційним судом, засуджено:

ОСОБА_5 за пунктом 6 частини 2 статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, за частиною 4 статті 187 КК до позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна, і на підставі частини 1 статті 70 КК йому визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна;

ОСОБА_11 за частиною 2 статті 187 КК до позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, і на підставі частини 4 статті 70 КК йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна;

ОСОБА_10 за частино 2 статті 187 КК до позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна, і на підставі частини 4 статті 70 КК йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна.

2. Суд визнав доведеним, що, за обставин, детально викладених у вироку, 03 травня 2017 року засуджені досягли попередньої змови про вчинення розбійного нападу в м. Вінниця. Згодом ОСОБА_11 і ОСОБА_10 помітили на вулиці ОСОБА_12 , що перебував у стані алкогольного сп`яніння, з наплічною сумкою. Визначивши його як потенційну жертву, ОСОБА_11 зателефонував до ОСОБА_5 і повідомив його місце знаходження, після чого ОСОБА_11 із ОСОБА_10 слідували за ОСОБА_12 , а ОСОБА_5 рухався тому назустріч, і, порівнявшись з потерпілим, колюче-ріжучим предметом наніс йому численні удари в різні частини тіла, в той час як інші засуджені знаходились неподалік з метою надати ОСОБА_5 допомогу чи попередити його про появу сторонніх осіб. Після цього ОСОБА_5 заволодів майном потерпілого в сумі 2 312 грн.

3. ОСОБА_5 було завдано потерпілому, крім легких тілесних ушкоджень, поранення правого стегна з ушкодженням стегнової вени, що призвело до смерті на місці події.

Вимоги і доводи касаційних скарг

4. Захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , посилаючись на пункти 1, 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просять скасувати оскаржувані рішення та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК у зв`язку з відсутністю в їх діяннях складу злочину. Засуджений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 , посилаючись на частину 1 статті 438 КПК, просять перекваліфікувати дії засудженого з частини 4 статті 187, пункту 6 частини 2 статті 115 КК на частину 2 статті 121 КК.

5. Доводи їх касаційних скарг зводяться до такого:

стороною обвинувачення не надано доказів попередньої змови засуджених про розбійний напад на потерпілого;

оскаржені рішення ґрунтуються на показаннях, наданих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час слідчого експерименту, а не на їх показаннях, наданих під час судового розгляду, яким суди не надали належної оцінки та не співставили з іншими доказами у справі;

відомості в протоколі слідчого експерименту від 06 травня 2017 року за участю ОСОБА_11 є недопустимим доказом, оскільки той в суді заявив, що обмовив себе внаслідок психологічного тиску з боку працівників поліції;

суди визнали доведеним корисливий мотив дій ОСОБА_5 за відсутності достатніх доказів, що призвело до неправильного застосування кримінального закону;

виявлені на речах потерпілого генетичні ознаки людини не співпадають з генетичними ознаками ОСОБА_5 ;

не було надано доказів заволодіння майном потерпілого;

не взяті до уваги показання свідка ОСОБА_13 щодо особистості ОСОБА_5 та його характеристику з місця проживання;

до ОСОБА_5 працівниками поліції застосовувались недозволені методи;

під час обшуку домоволодіння ОСОБА_5 не було залучено захисника;

суд, ухвалюючи рішення, послався на відомості за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), які були визнані недопустимим доказом;

посилання районного суду у вироку про наявність у ОСОБА_5 розладів психіки внаслідок вживання алкоголю свідчать про упередженість суду;

призначене ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі, за відсутності обтяжуючих обставин, передбачених статтею 67 КК, є необґрунтованим;

суд першої інстанції допустив помилку, призначаючи ОСОБА_10 покарання на підставі статті 70 КК, так як він не відбував покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня 2017 року, а тому повинна була бути застосована стаття 71 КК;

апеляційний суд необґрунтовано послався на частину 4 статті 80 КК, адже ОСОБА_10 був засуджений вироком від 18 липня 2017 року за вчинення іншого злочину уже після його арешту 04 травня 2017 року;

строк перебування ОСОБА_10 під вартою перевищує граничний строк відбування покарання, передбаченого санкцією частини 2 статті 187 КК;

апеляційний суд необґрунтовано відхилив довід сторони захисту про не ознайомлення з відеозаписом проведення слідчого експерименту в умовах слідчого ізолятора;

суд апеляційної інстанції не мотивував свої висновки належним чином та не навів доводів щодо необґрунтованості апеляційних скарг сторони захисту;

апеляційний суд провів розгляд справи в режимі відеоконференції, не зважаючи на клопотання ОСОБА_5 про особисту участь в судовому засіданні;

в ухвалі апеляційного суду зазначено інших потерпілих.

Позиції учасників касаційного розгляду

6. Сторона захисту підтримала доводи касаційних скарг, просила їх задовольнити.

7. Прокурор частково підтримала доводи касаційних скарг сторони захисту, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

8. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.

Оцінка Суду

9. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені в скарзі доводи, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги частково підлягають задоволенню.

Щодо доводів сторони захисту, які Суд визнає необґрунтованими

10. Суд зазначає, що частина доводів стосуються оцінки судами фактів, встановлених під час судового розгляду. Суд не вбачає підстав ставити висновки судів під сумнів і відхиляє доводи сторони захисту щодо недоведеності заволодіння майном потерпілого, неврахування показань свідка ОСОБА_13 тощо.

11. Також Суд відхиляє доводи сторони захисту про застосування до ОСОБА_5 недозволених методів під час досудового розслідування, оскільки касаційна скарга не містить жодного їх обґрунтування.

12. Суд відхиляє доводи касаційної скарги про порушення прав засудженого під час проведення обшуку у домоволодінні засудженого, оскільки стаття 236 КПК не передбачає обов`язку роз`яснювати особі, у якої проводиться обшук, її права на правову допомогу. Крім того, сторона захисту не обґрунтувала, як стверджуване нею порушення позначилося або могло позначитися на результатах обшуку.

13. Суд вважає необґрунтованими доводи сторони захисту про посилання судом першої інстанції на відомості за результатами проведення НСРД, оскільки у вироку зазначено, що суд визнає протоколи НСРД від 12 червня 2017 року недопустимими доказами та не посилається на них.

14. Також необґрунтованим Суд вважає і довід про упередженість суду першої інстанції через згадку у вироку розладів психіки ОСОБА_5 внаслідок вживання алкоголю. Оцінка судом наданих йому доказів, у цьому випадку - довідки комунального закладу Вінницький обласний наркологічний диспансер «Соціотерапія» та висновку амбулаторної судово-наркологічної експертизи - не може свідчити про упередженість суду.

15. Суд відхиляє довід про порушення прав засудженого ОСОБА_5 у зв`язку з проведенням апеляційного розгляду в режимі відеоконференції. Частиною 2 статті 336 КПК передбачено, що суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. Заперечення учасника проти дистанційного провадження можуть не прийматися до уваги, якщо розгляд проводиться в умовах воєнного стану. З огляду на це проведення апеляційного розгляду за участі обвинуваченого ОСОБА_5 в режимі відеоконференції узгоджується з приписами частини 2 статті 336 КПК. ОСОБА_5 під час апеляційного розгляду висловлювався на підтримку доводів своєї апеляційної скарги та скарги захисника, виступав в судових дебатах та з останнім словом.

16. Суд також відхиляє довід про те, що в ухвалі апеляційного суду зазначено прізвища інших потерпілих, оскільки стороною захисту не зазначено, яким чином це призвело до неправильного висновку або порушило права засуджених.

17. Суд відхиляє довід сторони захисту про помилкове застосування судами статті 70 КК при призначенні покарання ОСОБА_10 . Суд уже зазначав, що якщо злочин, за який засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими частини 4 статті 70 КК[1]. Злочин, який був предметом цього провадження, було вчинено ОСОБА_10 03 травня 2017 року, тобто до постановлення вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня 2017 року ОСОБА_10 . Тому суд першої інстанції, призначаючи покарання, правильно керувався вимогами статті 70 КК.

Щодо допустимості слідчих експериментів

18. Сторона захисту зазначає, що суди спиралися на позасудові показання, надані ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час слідчих експериментів, які вона вважає недопустимими доказами. В обґрунтування захист посилається на те, що (1) відеозаписи слідчих експериментів не було відкрито під час виконання вимог статті 290 КПК, (2) показання під час слідчих експериментів надані внаслідок неправомірного тиску.

19. Суд відхиляє довід сторони захисту про недопустимість цих доказів внаслідок порушення вимог статті 290 КПК.

20. Законодавець у статті 290 КПК встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію одного з елементів права на справедливий суд, а саме надає сторонам судового розгляду можливість ознайомитися з доказами кожної з них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду. Таким чином, порушення вимог статті 290 КПК має розглядатися з погляду забезпечення для сторін такої можливості.

21. Якщо сторона вимагає скасування або зміни судового рішення, посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, вона має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й переконати, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і не було виправлено в ході кримінального провадження[2]. Для цього сторона, крім іншого, має продемонструвати, що вона під час кримінального провадження вжила заходів у межах процесуальних можливостей, наданих їй кримінальним процесуальним законодавством, для виправлення ситуації, що склалася внаслідок стверджуваного порушення, і скористалася можливостями, наданими їй іншою стороною та/або судом.

22. Права сторони буде порушено не стільки у випадку, якщо доказів не буде або буде не в повному обсязі відкрито на стадії завершення досудового розслідування, скільки тоді, коли суд, обізнаний із порушенням права сторони на своєчасне ознайомлення з матеріалами іншої сторони, не вжив належних заходів для виправлення ситуації.[3]

23. Стороною захисту не доведено, що в неї не було достатнього часу і можливості під час судового розгляду детально ознайомитися з цими доказами і врахувати їх при опрацюванні стратегії і тактики захисту. Крім цього, сторона захисту не зазначає про будь-які дії чи рішення суду, які завадили їм отримати час, необхідний для вивчення і врахування цих доказів для відстоювання своєї позиції.

24. У той же час інші доводи сторони захисту щодо допустимості відомостей, отриманих під час слідчих експериментів, не отримали переконливої відповіді в рішеннях судів попередніх інстанцій.

25. Суд нагадує, що він визнавав допустимість показань, викладених в протоколі слідчого експерименту за умови, що при проведенні цієї слідчої дії була додержана належна процедура. Для цього сторона обвинувачення має довести, що:

- до особи, яка приймала участь у слідчій дії, не застосовувався протиправний тиск;

- слідча дія проведена за власною волею такої особи та її вільним волевиявленням;

- особа усвідомлювала право мовчати і не свідчити проти себе;

- її права на захист і правову допомогу були забезпечені;

- у слідчій дії приймали участь поняті або здійснювався її безперервний відеозапис;

- права та процесуальні наслідки участі особи в проведенні слідчого експерименту були детально і ґрунтовно роз`яснені.

26. Також Суд зазначав, що якщо слідчий експеримент полягає лише у повідомленні особою відомостей про факти і не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, він не може мати в суді доказового значення з огляду на частину 4 статті 95 КПК.

27. Крім того, використання результатів слідчого експерименту не має порушувати справедливості кримінального провадження в цілому[4].

28. Повертаючись до спірних протоколів слідчих експериментів, Суд зазначає, що хоча засуджені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 послідовно стверджували про застосоване до них погане поводження для отримання показань, суди попередніх інстанцій не навели достатнього обґрунтування, чому ці заяви є необґрунтованими.

29. На спростування цих заяв суди попередніх інстанцій послалися лише на Висновок службового розслідування від 22 січня 2019 року щодо можливих неправомірних дій працівників поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, яким встановлено відсутність порушень з боку працівників правоохоронних органів.

30. Однак суди не взяли до уваги, що це розслідування не відповідає вимогам незалежного розслідування, оскільки проводилося органом, до якого належали особи, причетність яких до поганого поводження розслідувалась.

31. Крім того, під час проведення цього службового розслідування було опитано лише працівників поліції, які проводили слідчі експерименти. Інформації про намагання отримати детальну інформацію від заявників або здійснення інших заходів, які б відповідали вимогам ретельного розслідування в значенні практики Європейського суду з прав людини за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод цей Висновок не містить.

32. За таких обставин, висновок судів про те, що результати службового розслідування спростовують заяви засуджених про застосування до них поганого поводження з метою отримання показань, є необґрунтованим.

33. Крім того, Суд нагадує, що оцінювати з погляду допустимості можна лише докази, тобто фактичні дані, на підставі яких встановлюються наявність чи відсутність фактів та обставин, важливих для ухвалення рішення[5], а не саме по собі джерело доказів. У випадку оцінки результатів слідчого експерименту суд має визначити допустимість не самого протоколу слідчого експерименту, а відомостей, які в ньому містяться.

34. Як вже зазначав Суд, не можуть бути визнані допустимими позасудові показання особи, навіть якщо вони викладені у протоколі слідчого експерименту, якщо вони по суті становлять допит особи і протокол не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.[6]

35. В результаті спірних слідчих експериментів було встановлено, що засуджені можуть показати, де відбувся напад на потерпілого. Решта показань засуджених, хоча відображена в протоколі слідчого експерименту, не є результатом слідчої дії, передбаченої статтею 240 КПК, оскільки не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

36. Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій щодо допустимості відомостей, отриманих під час слідчих експериментів, є невмотивованим.

Щодо доведеності змови на вчинення розбійного нападу

37. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що між засудженими була досягнута попередня домовленість про вчинення нападу із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи.

38. Протягом всього провадження сторона захисту наголошувала на тому, що будь-яких доказів, які свідчили б про домовленість між засудженими про застосування насильства саме такого характеру, обвинувачення не надало.

39. Суд неодноразово зазначав, що при вирішенні питання щодо достатності наданих під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою у вчиненні злочину суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають:

«Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом…

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

40. Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

41. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

42. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

43. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

44. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.[7]

45. Відповідно до статті 62 Конституції України та статті 17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

46. На підтвердження змови про застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, суд першої інстанції послався на показання засуджених ОСОБА_11 і ОСОБА_10 під час слідчих експериментів та аналітичну довідку щодо неодноразових телефонних з`єднань та обміну повідомленнями між ОСОБА_11 та ОСОБА_14 03 та 04 травня 2017 року.

47. Суд зазначає, що згадана довідка не містить інформації, яка б свідчила про характер домовленості між засудженими. ОСОБА_14 не було допитано під час судового розгляду справи, тому зміст телефонних розмов між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 , які, можливо, він чув, не було встановлено. Також в показаннях під час слідчого експерименту, відображених у вироку, - навіть якщо залишити осторонь питання їх допустимості, - ОСОБА_11 і ОСОБА_10 не повідомляли про домовленість із ОСОБА_5 щодо використання ножа.

48. Таким чином, Суд відзначає, що судами не обґрунтовано, яким чином встановлені ними обставини поза розумним сумнівом свідчать про домовленість між засудженими про вчинення нападу з використанням ножа і виключають інший характер домовленості між ними.

Щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 .

49. У цій справі сторона захисту не заперечувала висновок про те, що смерть потерпілого була наслідком дій ОСОБА_5 , однак послідовно стверджувала, що в засудженого не було умислу на його вбивство і корисливого мотиву.

50. Згідно з усталеною судовою практикою, узагальненою, зокрема, у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», основним критерієм для відмежування складів злочинів, передбачених статтею 115 та частиною 2 статті 121 КК, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві на відміну від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, її настання охоплюється умислом винного. Питання про умисел вирішується з урахуванням усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, і його способу, знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації заподіяних тілесних ушкоджень і причин припинення посягання.

51. Отже, сторона обвинувачення мала довести поза розумним сумнівом цей елемент суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, який визначає кваліфікацію за статтею 115 КК, і надати докази, які спростовували б версію сторони захисту про відсутність умислу на вбивство.

52. Суд відзначає, що судово-медичним експертом було встановлено, що, незважаючи на численність виявлених в потерпілого тілесних ушкоджень, спричинених ножем, всі вони, крім одного, характеризуються як легкі. Судово-медичне дослідження не виявило слідів сильних ударів, спрямованих у життєво важливі органи. Суд також звертає увагу на локалізацію поранень, що свідчать про активні дії як засудженого, так і потерпілого під час цієї події, що зумовило хаотичний характер ударів. Також суд звертає увагу на те, що смертельне поранення виникло внаслідок удару в стегно, який прийшовся на ділянку, де розташована стегнова вена.

53. Такі обставини мали бути оцінені в сукупності з іншими доказами з метою встановити, чи мав засуджений умисел, завдаючи такі удари, у тому числі удар в стегно, спричинити смертельні тілесні ушкодження.

54. У той же час суди попередніх інстанцій, визнавши доведеним, що ОСОБА_5 діяв з умислом на вбивство, не навели жодного обґрунтування, чому вони вважають версію сторони захисту спростованою дослідженими в суді доказами. Відсутність обґрунтування висновку щодо цієї важливої обставини є істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Щодо призначеного ОСОБА_5 покарання

55. Сторона захисту в апеляційній скарзі навела доводи щодо необґрунтованості призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання.

56. Відповідно до статей 50, 65 КК засудженій особі має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Враховуючи вказану мету й принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

57. У кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання (пункт 4 частини 1 статті 91 КПК). Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку, окрім іншого, зазначаються: обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання.

58. Суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення ОСОБА_5 покарання, взяв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, тяжкість вчинених злочинів, дані про особу винного, а саме те, що він неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, дійшов висновку про призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.

59. При цьому районний суд не обґрунтував належним чином своє рішення про призначення засудженому найвищої міри покарання та не зазначив обставин, які б унеможливлювали призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

60. Суд апеляційної інстанції не навів жодних аргументів на спростування доводів апеляційних скарг сторони захисту в частині суворості призначеного покарання, зазначивши лише про те, що міра покарання, визначена судом першої інстанції, відповідає тяжкості вчинених злочинів та відомостям про особу засудженого.

Узагальнення

61. Суд зазначає, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (частина 1 статті 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених статтею 404 КПК. Недотримання вказаних положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

62. Як зазначено вище, залишаючи апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, апеляційний суд не надав вичерпних та конкретних відповідей на всі їх доводи, не провів ретельного аналізу й оцінки обставин, які мають правове значення, не оцінив сукупності зібраних доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, з урахування доводів апеляційних скарг, що є явно недостатнім для переконливості підстав, з яких апеляційні скарги було визнано необґрунтованими.

63. Суд, згідно зі статтею 433 КПК, не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, а тому не може усунути ці порушення.

64. Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати викладене, здійснити провадження із додержанням вимог чинного законодавства, за необхідності шляхом повторного дослідження доказів, проаналізувати і дати вичерпні відповіді на доводи апеляційних скарг, з посиланням на докази, представлені сторонами, та норми матеріального і процесуального права, і постановити рішення, яке відповідає положенням статті 370 КПК з урахуванням приписів статті 439 цього Кодексу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_10 , засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_11 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 квітня 2023 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Постанова від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/89675588;

[2] Постанови від 14 травня 2020 року у справі № 279/3434/17, ІНФОРМАЦІЯ_4 ; від 28 січня 2020 року у справі № 456/2742/15-к, ІНФОРМАЦІЯ_5 .

[3] Постанова від 21 червня 2022 року у справі № 631/246/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/104922011

[4] Постанова від 14 вересня 2020 року у справі 740/3597/17, http://reyestr.court.gov.ua/Review/91702552;

[5] Постанови від 13 червня 2023 року у справі № 520/2703/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/111871748; від 16 січня 2024 року, справа № 752/16205/21, https://reyestr.court.gov.ua/Review/116705018

[6] Постанова від 14 вересня 2020 року у справі 740/3597/17, http://reyestr.court.gov.ua/Review/91702552

[7] Постанови від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/75286445; від 8 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/85238945; від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17 , https://reyestr.court.gov.ua/Review/87365803; від 02 червня 2021 року у справі № 712/5746/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/97495617; від 16 жовтня 2023 року у справі № 212/7057/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/114513575; від 06 грудня 2023 року у справі № 639/3154/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/115617701