Житомирський апеляційний суд
Номер провадження №11-кп/4805/475/24
Категорія ч.2 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року. Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 14.02.2024 року відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Арешт, накладений ухвалами слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 01.11.2023 на скляну ємність (скляну пляшку), простирадло з плямами бурого кольору пару капців резинових, куртку темно-синього кольору, кофту темно-синього кольору, спортивні штани темно-синього кольору, які належать ОСОБА_9 ; кросівки чорного кольору, штани спортивні, куртку синьо-сірого кольору, кофту чорного кольору, футболку сірого кольору; чорні спортивні штани, зрізи з нігтьових пластин правої та лівої рук трупа ОСОБА_10 , змиви з правої та лівої рук трупа ОСОБА_10 , скасовано.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 вирішено рахувати з моменту його затримання, з 27 жовтня 2023 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_9 строк його попереднього ув`язнення до строку відбування покарання за даним вироком за період з 27 жовтня 2023 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_9 залишено у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили в разі закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, або до ухвалення рішення апеляційної інстанції, у разі подання апеляційної скарги на вирок суду, якщо його не скасовано, але не довше шістдесяти днів з дня проголошення вироку.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 26 жовтня 2023 року близько 18 годин 00 хвилин ОСОБА_9 , перебував разом із своїм рідним братом ОСОБА_10 за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

В цей день, час та місці, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин між ними виникла сварка, під час якої у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на умисне спричинення ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

Реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, направлений на протиправне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно та цілеспрямовано наніс ОСОБА_10 обома ногами не менше восьми травматичних ударів в ділянку тулуба.

У результаті зазначених протиправних дій ОСОБА_9 , ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: - масивного зливного неправильно-прямокутного синьо-фіолетового синця на передній поверхні грудної клітки в проекції 3-го міжребір?я по серединній лінії в напрямку епігастральної ділянки, що розповсюджується на праву бокову поверхню грудної клітки до рівня задньої підпахвової лінії; - восьми неправильно-овальних синьо-фіолетових синців в обох підключичних ділянках по середньо-ключичних лініях, навколо лівого соска по білягрудинній та середньо-ключичній лініях, в проекції 7-8 ребер по середньо-ключичній та передній підпахвовій лініях зліва; - трьох неправильно-овальних синьо-фіолетові синців на задній поверхні грудної клітки справа на рівні нижнього краю лопатки між біляхребтовою та задньою підпахвовою лініями розташовані в проекції 5-10-го ребер; - чотирьох подібних вищеописаним неправильно-овальні синьо-фіолетові синці на задній поверхні тулуба зліва по задній підпахвовій та лопатковій лініях в проекції 6-10-го ребер;

- перелому тіла груднини в місці прикріплення 3-х ребер з темно-червоними крововиливами в місці перелому; - масивних темно-червоні крововиливів в м?які тканини по передньо-бокових поверхнях грудної клітки зліва та справа; - темно-червоних крововиливів в переднє межистіння в проекції перелому тіла груднини; - переломів 2,3 ребер по правій білягрудинній лінії; - переломів 3,4,5,6,7 ребер по правій середньо-ключичній лінії; - переломів 8,9 ребер по правій передній підпахвовій лінії; - перелому 10 ребра по правій лопатковій лінії з ушкодженням пристінкової і легеневої плеври та розривом нижньої долі правої легені; - переломів 2,5 ребер по лівій середньо-ключичній лінії; - переломів 3,4,7,8 ребер по лівій передній підпахвовій лінії; - масивних темно-червоних крововиливів в місцях переломів ребер справа та зліва ускладнені гемотораксом.

Вказані тілесні ушкодження в своїй сукупності складають тупу закриту травму грудної клітки, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .

Дії ОСОБА_10 , які виразилися в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, судом першої інстанції кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, правильності кваліфікації його дій, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України. При цьому, зазначає, що судом безпідставно не враховано зазначені стороною захисту пом`якшуючи обставини, які давали змогу застосувати до обвинуваченого вимоги ст.69 та ст.75 КК України. Зокрема, вказує про неврахування судом першої інстанції відсутність доказової бази на підтвердження вчинення інкримінованого ОСОБА_9 злочину, визнання ним своєї вини, щирого каяття, відсутності заявленого до відшкодування позову, позитивні характеристики з місця роботи та місця проживання, показання свідків, колективне звернення сусідів з проханням призначити йому покарання у виді іспитового строку, позицію матері щодо призначення не суворого покарання та її стан здоров`я, який потребує стороннього догляду, той факт, що ОСОБА_9 раніше не судимий, на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 в підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, яка просила залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження та правова кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч.2 ст.121 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржується, визнавались обвинуваченим під час судового розгляду в суді першої інстанції, тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо суворості призначеного покарання, апеляційний суд вважає їх частково обґрунтованими, при цьому виходить з наступного.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Зі змісту оскарженого судового рішення вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_9 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, дані про особу винного, який за місцем роботи характеризується позитивно, раніше не судимий, позицію потерпілої, яка просила суворо не карати, а також взяв до уваги наявність пом`якшуючої обставини у вигляді щирого каяття та обтяжуючої покарання обставин вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах.

Разом з цим, згідно з вимогами ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

На переконання апеляційного суду, судом першої інстанції фактично не враховано, хоча встановлено та досліджено, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме перебування на утриманні обвинуваченого потерпілої від злочину ОСОБА_7 , яка являється його матір`ю, з якою спільно проживав обвинувачений до вчинення злочину, яка є інвалідом 2 групи довічно, потребує стороннього догляду, відсутність інших членів сім`ї, які могли б здійснювати догляд за потерпілою, її безумовну та однозначну позицію щодо міри покарання обвинуваченого не пов`язаного з позбавленням волі, відсутністю заявленого до відшкодування цивільного позову. Заслуговує на увагу й те, що потерпіла просила суд апеляційної інстанції застосувати до обвинуваченого положення ст.69, ст.75 КК України.

А отже, враховуючи обставину, яку суд першої інстанції визнав такою, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття обвинуваченого, колегія суддів, вважає об`єктивним і справедливим також додатково визначити обставиною, що пом`якшує покарання перебування потерпілої, яка є інвалідом 2 групи, на утриманні обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що ці обставини, а також дані про особу обвинуваченого, який негативно оцінив вчинене ним кримінальне правопорушення, виявив готовність нести кримінальну відповідальність за вчинене, розкаявся у скоєному, враховуючи позитивну характеристику обвинуваченого за місцем проживання та роботи, колективне звернення сусідів обвинуваченого з проханням призначити покарання у виді іспитового строку, в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та свідчать про можливість застосування вимог ч.1 ст.69 КК України з призначенням обвинуваченому іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч.2 ст.121 КК України у виді обмеження волі, оскільки його виправлення можливе з більш м`яким видом покарання, ніж передбачено санкцією ч.2 ст.121 КК України.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що поза увагою суду першої інстанції залишилися важливі обставини, які мають значення під час вибору заходу примусу. Сукупність цих обставин підтверджує неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло порушення принципу співмірності й невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, як про це обґрунтовано йдеться в поданій апеляційній скарзі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.121 КК України із застосуванням ст.69 КК України відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, не ставитиме особистий і надмірний тягар для обвинуваченого, що є складовим елементом принципу верховенства права відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, справа Ізмайлов проти росії від 16.10.2008 року).

За вказаних обставин, вирок суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання підлягає зміні в порядку п.1 ч.1 ст.408 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 14.02.2024 відносно ОСОБА_9 в частині призначення покарання змінити.

Призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст.121 КК України із застосуванням ст.69 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років обмеження волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, протягом того ж часу з моменту вручення копії рішення.

Судді :