Справа №589/5067/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/627/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Вбивство через необережність
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , з професійно-технічної освітою, працюючого складальником виробів з деревини, ТОВ «Стандарт-2002», не одруженого, має малолітню дитину, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , відповідно якої, остання просить вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06.09.2023, скасувати частково, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, за яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.119 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України та статті 75 КК України.

Ухвалити новий вирок, за яким цивільні позови ОСОБА_9 , ОСОБА_10 задовольнити частково та визначити розмір відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, вчиненим ОСОБА_7 , з урахуванням особи обвинуваченого, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності.

В інший частині вирок суду залишити без змін.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки.

Початок строку відбування ОСОБА_7 покарання рахувати з дня прибуття до місця відбування покарання і постановлення на облік у виправному центрі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком суду законної сили не обрано.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 відшкодування майнової шкоди в сумі 10 970 гривень та моральної шкоди в сумі 200 000 гривень.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 1201 грн. 34 коп.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 зазначає про те, що обвинувачений активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення під час досудового розслідування, добровільно надав свої біологічні зразки, відбитки пальців рук, надавав правдиві показання під час допиту та слідчого експерименту. Крім того, ОСОБА_7 сумлінно виконував покладені на нього процесуальні обов`язки, умови перебування під домашнім арештом не порушував.

Окрім того, саме ОСОБА_7 не бажаючи настання конфлікту з нетверезим ОСОБА_11 , за свій рахунок викликав останньому таксі, проте потерпілий бажав продовжувати словесний конфлікт.

Суттєве значення до оцінки вчинку ОСОБА_7 та його мети, є його посткримінальна поведінка, яка виразилась у тому, що після падіння ОСОБА_11 саме ОСОБА_7 викликав медичну допомогу, при чому не формально, а декілька разів телефонував до екстреного номеру швидкої допомоги, щоб пришвидшити прибуття медиків та питав, які реанімаційні дії можна проводити з потерпілим до приїзду швидкої.

Крім того, під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 декілька разів, у тому числі засобами поштового зв`язку, звертався до потерпілих і виявляв бажання відшкодувати шкоди, завданої, вчиненим ним кримінальним правопорушенням, що свідчить про існування для ОСОБА_7 такої пом`якшуючої обставини, як дієве каяття.

Таким чином, при вирішенні питання щодо виду та розміру призначеного покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції не врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу засудженого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується та має на утриманні малолітню дитину.

Аналізуючи, всі зазначені обставини в їх сукупності, захисник вважає за можливе виправлення та перевиховання ОСОБА_7 без його ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбування основного покарання з випробування на підставі ст. 75 КК України та призначення покарання нижчого, аніж найнижча межа санкції ст. 119 КК України на підставі ст. 69 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Окрім цього, апелянт зазначає, що при розгляді цивільного позову потерпілих слід також враховувати особу загиблого, потерпілого, який знаходячись у стані дуже сильного алкогольного сп`яніння, перебував на вулиці в нічний час доби та майже до ранку, провокував обвинуваченого та свідків на конфлікт, відмовлявся їхати додому на таксі. Вказане характеризує потерпілого зовсім з іншого боку, а ніж заявлено у цивільних позовах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Також у судових засідання, обвинувачений пропонував відшкодувати моральну шкоду, що була завдана вчиненим ним правопорушенням, проте кожного разу отримував відповідь про те, що потерпілим від нього нічого не потрібно. Таким чином, розмір моральної шкоди, заявлених в цивільних позовах потерпілих, продиктований виключно жагою до безпідставного збагачення останніх.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 09.10.2021 близько 05 год. 21 хв. ОСОБА_7 , перебував біля торгівельного кіоску, який розташований в АДРЕСА_3 , де відпочивав разом зі своїми знайомими.

У ході раптового словесного конфлікту з ОСОБА_11 , що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи необережно, внаслідок злочинної недбалості та не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, ОСОБА_7 , не маючи наміру на спричинення тяжких тілесних ушкоджень або заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 , наніс останньому один удар кулаком правої руки в область обличчя. Внаслідок вказаного удару ОСОБА_11 втратив рівновагу, впав на асфальтну поверхню та вдарився потиличною областю голови, від чого помер на місці.

У результаті падіння та удару головою об асфальтну поверхню ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми: крововиливу в м`які тканини потиличної області голови з підшкірною гематомою та відповідно їм перелому потиличної кістки, що переходить на основу черепа, субдуральний та субарахноїдальні крововиливи, забій головного мозку, що ускладнилось набряком головного мозку, що є безпосередньою причиною смерті та які відповідно до висновку судово-медичного експерта №185 від 12.11.2021 кваліфікуються як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Між закритою черепно-мозковою травмою, отриманою внаслідок падіння, і смертю є прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Заслухавши доповідь головуючого - судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала щодо поданої апеляційної скарги, просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Положеннями ст.50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

У п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Тобто, суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч. 2 ст. 50 КК України).

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку вказаних вимог було дотримано в повному обсязі.

Відповідно до мотивувальної частини вироку, суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є не тяжкими, вчинене із необережністю, особу обвинуваченого, який визнав свою вину, неодноразово просив вибачення у потерпілих, висловлював готовність, хоча б частково, компенсувати заподіяну шкоду, раніше не судимий, на обліку лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, має малолітню дитину, за поточним місцем роботи характеризується позитивно.

До обставин, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції відніс: визнання вини та щире каяття обвинуваченого у вчиненому.

Обставин, що обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції в повній мірі врахував ті обставини, на які посилається апелянт в апеляційній інстанції.

За змістом ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Окрім цього, відповідно до ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається із оскаржуваного судового рішення вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Так, колегія судді в ході апеляційного розгляду зважив на те, що під час призначення покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, особу винного, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, наслідки вчиненого злочину, та призначив обвинуваченому покарання у виді обмеження волі.

З огляду на негативні та незворотні наслідки, які мають місце у виді смерті людини, яка була позбавлена ним життя через вчинення злочину, а також позицію потерпілих, які втратили чолові та сина, відповідно, та їм не відшкодовано обвинуваченим моральної шкоди, колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом та звільнення останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку не буде відповідати принципам справедливості, індивідуалізації призначення покарання та не сприятиме виправленню засудженого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому перевіряючи доводи захисника обвинуваченого щодо призначення йому надто суворого покарання без врахування пом`якшуючих його покарання обставин, посткримінальної поведінки, активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів виходить з того, що ці обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання, яке не було обрано у максимальному розмірі, визначеному санкцією ст.119 КК України та з огляду на позицію потерпілих та наслідки скоєного ним злочину вони не дають підстав для застосування положень ст. 69 та ст.75 КК України.

З огляду на ці обставини, суд першої інстанції дійшов правильного переконання, що не можливе виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства та вважав за доцільне визначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 04 роки, оскільки таке покарання є достатнім, справедливим і необхідним для його виправлення та для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Щодо апеляційних вимог захисника про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілим ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно п.3 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що син та чоловік позивачів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 помер унаслідок протиправних дій обвинуваченого.

Як вбачається з вироку, зазначені вимоги закону суд першої інстанції виконав у повному обсязі та навів відповідні мотиви прийнятого рішення задовольняючи частково позовні вимоги потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Також, врахував ступінь вини обвинуваченого, глибину душевних страждань потерпілих, пов`язаних через безповоротну втрату чоловіка та сина.

Задовольняючи частково позовні вимоги потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про стягнення завданої моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, з чим погоджується і колегія суддів. Крім того, на думку апеляційного суду, розмір стягнутого з морального відшкодування є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнали потерпілі внаслідок загибелі їх близької людини (чоловіка, сина).

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив частково цивільний позов потерпілих та визначив розмір відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 200 000 гривень кожній.

Отже всупереч доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, підстав для його змін не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 06 вересня 2023 року відносно ОСОБА_7 , залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4