ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 636/425/22

провадження № 51-1811км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора зі змінами на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 липня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000849, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286-1, ч. 3 ст. 135 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 30 листопада 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286-1, ч. 3 ст. 135 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 286-1 КК - на строк 5 років; за ч. 3 ст. 135 КК - на строк 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання, які стосуються: запобіжного заходу; початку строку відбування покарання; арешту майна; відшкодування процесуальних витрат, а також речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, котре заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження (ч. 2 ст. 286-1), а також у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан, що спричинило тяжкі наслідки (ч. 3 ст. 135 КК).

Так, 05 грудня 2021 року приблизно о 03:30 ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, не маючи посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, в порушення вимог пп. «а» п. 2.1, пп. «а» п. 2.9 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), керував технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «Renault» моделі «Logan» (номерний знак НОМЕР_1 ) та рухаючись по автодорозі «Чугуїв-Малинівка» у районі 3 км + 326,2 м зі швидкістю приблизно 90 км/год, обрав таку швидкість руху, при якій під час виникнення небезпеки для руху не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки автомобіля, не врахував дорожньої обстановки, застосував неправильні прийоми і способи керування автомобілем, порушуючи вимоги пунктів 12.2, 12.3 ПДР, унаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який рухався краєм проїзної частини по ходу руху автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпілому ОСОБА_8 спричинено тяжке і легке тілесні ушкодження. Причиною ДТП та її наслідків було порушення ОСОБА_7 вимог п. 12.3 ПДР.

Крім того, після скоєння ДТП 05 грудня 2021 року приблизно о 03:30 на автодорозі «Чугуїв-Малинівка» у районі 3 км + 326,2 м водій автомобіля марки «Renault» моделі «Logan» (номерний знак НОМЕР_1 ) ОСОБА_7 зник з місця пригоди, порушивши вимоги підпунктів «а» - «е» п. 2.10 ПДР, та, усвідомлюючи, що своїми протиправними діями поставив у небезпечний для життя стан потерпілого ОСОБА_8 , який позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, маючи змогу на місці ДТП надати допомогу потерпілому і з`ясувати його стан, не переконався, чи потребує потерпілий медичної допомоги, не викликав працівників медичної допомоги, не відвіз його до найближчого лікувального закладу та, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, залишив місце вчинення ДТП.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 18 липня 2023 року вирок районного суду щодо ОСОБА_7 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу зі змінами

У касаційній скарзі зі змінами прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Як зазначає сторона обвинувачення, сукупність наведених у вироку обставин свідчить про те, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1, а не ч. 3 ст. 135 КК, оскільки наслідки для потерпілого у виді тяжких тілесних ушкоджень настали безпосередньо саме в результаті ДТП, а не через залишення його в небезпеці ОСОБА_7 . Однак апеляційний суд не надав оцінки доводам прокурора щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 135 КК, безпідставно відмовивши в їх перевірці, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 394 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Крім того, вважає висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286-1 КК додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами неправильними, оскільки відсутність посвідчення водія не виключає можливості застосування до особи такого додаткового покарання.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , навівши відповідні пояснення, підтримала касаційну скаргу зі змінами повністю.

Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі зі змінами, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга зі змінами прокурора підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до положень ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Положеннями ч. 2 ст. 394 КПК передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позицій, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, районний суд під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 визначив обсяг та порядок дослідження доказів, що підлягають дослідженню, із застосуванням ч. 3 ст. 349 КПК, обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують особу останнього.

Статтею 392 КПК визначено судові рішення, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. Зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 392 КПК передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 КПК.

За правилами ч. 2 ст. 394 КПК судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК.

У ході касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що в апеляційній скарзі сторона обвинувачення зазначала про неправильну кваліфікацію районним судом дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 135 КК, вказуючи на необхідність кваліфікації дій обвинуваченого як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані й позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан (ч. 1 ст. 135). Також прокурор звертав увагу на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме незастосування приписів ч. 1 ст. 55 КК, у зв`язку з чим порушував питання про скасуваннявироку суду першої інстанції та ухвалення нового, яким просив призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст.286-1 КК - на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років; за ч. 1 ст.135 КК - на строк 2 роки, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років.

За наслідком апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для перегляду вироку за апеляційною скаргою прокурора в частині необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 3 на ч. 1 ст. 135 КК, однак не врахував, що вказані стороною обвинувачення обґрунтування вимог скарги в цій частині не належать до тих обставин, які унеможливлюють оскарження судового рішення за приписами ч. 2 ст. 394 КПК.

Національне законодавство, зокрема ч. 2 ст. 394 КПК, встановлює обмеження щодо можливості апеляційного оскарження судового рішення лише з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися та дослідження яких суд визнав недоцільним. Право на оскарження рішення суду з підстави неправильної кваліфікації діяння КПК не обмежує. Тобто норми КПК не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації діяння, зокрема й у тих кримінальних провадженнях, у яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч. 3 ст. 349 КПК і визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

Такий висновок зроблено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 756/5578/15-к (провадження № 13-3зво18).

З огляду на викладене колегія суддів вважає обґрунтованими доводи касаційної скарги сторони обвинувачення про безпідставність відмови суду апеляційної істанції в частині перевірки тверджень у апеляційній скарзі щодо неправильної кваліфікації діяння ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 135 КК.

Крім того, суд апеляційної інстанції, мотивуючи своє рішення щодо неспроможності доводів апеляційної скарги прокурора в іншій частині, а саме стосовно відсутності підстав для призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, зазначив, що останній не мав і не має посвідчення водія, у зв`язку з чим неможливо позбавити особу права, якого в неї не було і немає (права керувати транспортними засобами).

Колегія суддів не погоджується та вважає цей висновок апеляційного суду передчасними й таким, що не узгоджуються з правовим висновком, викладеним у рішенні об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 04 вересня 2023 року у справі № 702/301/20 (провадження № 51-944кмо23).

Так, відповідно до вказаного правового висновку щодо правозастосування положень статей 55, 286, 289-1 КК особі, яку визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною статей 286, 286-1 КК, суд може призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами незалежно від того, чи мала така особа на момент вчинення кримінального правопорушення отримане в передбаченому законом порядку посвідчення на право керування транспортними засобами.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги прокурора, належним чином не перевірив доводів його скарги щодо необхідності призначення засудженому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

З урахуванням наведеного колегія суддів уважає, що призначене засудженому ОСОБА_7 покарання без застосування обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через м`якість.

Отже, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки її постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (в частині вирішення питання призначення додаткового покарання), що відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення.

З огляду на наведене касаційна скарга прокурора зі змінами підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого суд повинен ретельно, використовуючи всі процесуальні можливості й дотримуючись положень процесуального закону, перевірити доводи апеляційної скарги та ухвалити законне, обґрунтоване й вмотивоване рішення.

За правилами ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, зокрема переховування його від суду, колегія суддів вважає за необхідне обрати йому запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора зі змінами задовольнити частково.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 18 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, а саме до 18 квітня 2024 року, включно.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3